Franz Schubert (1797-1828) Der Wanderer an den Mond, D. 870 Abendstern, D. 806 Des Fischersliebesglück, D. 933 An die Sonne, D. 439 Im Freien, D. 880 Bei dir allein, D. 866 Gott in der Natur, D. 757 Der Winterabend, D. 938 Nachthelle, D. 892 Benjamin Britten (1913-1976) I wonder as I wander Three two part songs Tom Bowling Winter words 1. “At day-close in november” 2. “Midnight on the Great Western” (or “the journeying boy”) 3. “Wagtail and baby (a satire)” 4. “The little old table“ 5. “The choirmaster’s burial” (or “the tenor man’s story”) The ballad of Little Musgrave and Lady Barnard Winter words 6. “Proud songsters (thrushes, finches and nightingales)” 7. “At the railway station, Upway”(or “the convict and boy with the violin”) 8. “Before life and after
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Mark Padmore & Julius Drake Cor de Cambra del Palau «[...] Temps de cruixir de dents, de pell que s’escrostona, temps d’espasa i de fona, temps d’angoixa pregona, temps de crits i laments. [...]» Narcís Comadira V Programa Palau Grans Veus Dimecres 14.03.18 – 20.30 h Sala de Concerts Mark Padmore, tenor Julius Drake, piano Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana Simon Halsey, director I Part 44’ Franz Schubert (1797-1828) Der Wanderer an den Mond, D. 870 Abendstern, D. 806 Des Fischersliebesglück, D. 933 An die Sonne, D. 439 Im Freien, D. 880 Bei dir allein, D. 866 Gott in der Natur, D. 757 Der Winterabend, D. 938 Nachthelle, D. 892 II Part Benjamin Britten (1913-1976) I wonder as I wander Three two part songs Tom Bowling Winter words 1. “At day-close in november” 2. “Midnight on the Great Western” (or “the journeying boy”) 3. “Wagtail and baby (a satire)” 4. “The little old table“ 5. “The choirmaster’s burial” (or “the tenor man’s story”) The ballad of Little Musgrave and Lady Barnard Winter words 6. “Proud songsters (thrushes, finches and nightingales)” 7. “At the railway station, Upway”(or “the convict and boy with the violin”) 8. “Before life and after” 43’ Comentari el pare hauria preferit que es dediqués, com ell, a l’ensenyament. Però no només això, viure a la Viena de Beethoven i a l’Europa de Rossini (el compositor italià eclipsava el món operístic del moment) va fer que l’obra de Schubert no trobés mai l’èxit que es mereixia. I la salut no hi va ajudar. La incomprensió familiar el porta a iniciar una vida bohèmia que derivaria en problemes de salut que posarien fi a la seva vida als 31 anys. Tot i això, el llegat d’aquest gegant del Romanticisme l’ha convertit en un dels noms imprescindibles del món de la clàssica, i avui en tindrem una bona mostra amb un recull d’obres que són un resum del talent i l’evolució del compositor. Des de l’innocent i lluminós An die sonne, D. 439 dedicat al sol, i que Schubert compongué amb 19 anys, fins a Der Winterabend, D. 938 compost l’any de la seva mort i que evoca la serena pau del poeta en una tarda d’hivern quan arriba la nit. Un trajecte per l’emotiva expressivitat de la cançó alemanya, petites joies carregades de sentiments. Un programa molt exigent i contrastat que requereix el virtuosisme d’una veu expressiva capaç de desplegar tota la càrrega emotiva de dos compositors més preocupats per escriure una música amb sentiment que no pas perfecta ©Marco Borggreve Considerat el pare del lied –en va escriure més de sis-cents–, Franz Schubert és l’exemple paradigmàtic del compositor romàntic: músic amb un gran talent, nen prodigi, no coneix l’èxit en vida i mor jove, amb només 31 anys. Però qui va ser realment Schubert? Nascut a Viena a final del segle XVIII, en una família de catorze fills (ell n’era el dotzè) dels quals només van sobreviure cinc. El pare era professor de procedència modesta, per bé que amb cert reconeixement social. Ja de ben petit demostra la seva habilitat per la música i per això comença a estudiar violí i piano. Les seves virtuts com a nen músic li van permetre ingressar, amb 11 anys, al cor Wiener Sängerknaben (Nens Cantaires de Viena), on al jurat per accedir-hi hi havia, ni més ni menys que Antonio Salieri. És en aquest període quan els seus coneixements musicals ©Sim Cannety-Clarke es veuen àmpliament incrementats, sobretot per l’estudi dels genis de la coneguda com a Primera Escola de Viena: Franz Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart i Ludwig van Beethoven. A més d’això, també descobreix els textos de Goethe, el que acabaria sent el seu poeta de referència, i un personatge clau per al romanticisme alemany. Així doncs, amb música i poesia comença a gestar-se la seva futura passió pels lieder. No ens ha de sorprendre que el talent del jove Schubert cridés l’atenció de Salieri i que aquest decidís supervisar-ne l’educació musical. Amb 14 anys ja expressava el seu talent com a compositor i tot semblava indicar un futur d’èxit, però les desgràcies van començar a aparèixer. La mort de la mare, quan Schubert tenia 15 anys, va ser un cop fort que el marcaria profundament. I és que sembla que la mare era qui més confiava en la seva carrera com a músic; La segona part del programa d’avui estarà centrada en la figura de Benjamin Britten, el compositor anglès més rellevant del segle XX. Nascut el dia de Santa Cecília, patrona de la música, com si aquesta coincidència anunciés el talent del compositor que no trigaria a aparèixer. Si Schubert va beure de la influència de la Primera Escola de Viena, Britten ho faria de la Segona, integrada per Arnold Schönberg, Alban Berg i Anton Webern; però no directament, sinó a través del seu mestre Frank Bridge. Ja que va intentar rebre classes de Berg, però l’oposició familiar no ho va permetre. Ara bé, no seria just situar la música de Britten en l’estil proposat per Schönberg o Berg, ja que si alguna cosa la va caracteritzar, va ser el conservadorisme musical, però amb un sentit pacifista i de denúncia molt present en la seva obra. L’herència de la Primera Guerra Mundial i l’exili als Estats Units durant la Segona són elements que poden explicar-nos aquest sentit reivindicatiu de la seva obra. Un altre element clau en la seva biografia és el tenor Peter Pears, amb qui mantindria una relació íntima i artística fins a la seva mort i que seria una de les seves principals fonts d’inspiració. D’aquesta relació sortirien troballes excel·lents, com el cicle Winter words, amb poemes de Thomas Hardy, estrenat amb la veu de Pears i Britten al piano l’any 1953. L’expressivitat de Britten es desplegarà a The ballad of Little Musgrave and Lady Barnard, una peça per a cor amb veus masculines que narra la relació extramatrimonial de Lady Barnard amb Little Musgrave, que acaba amb la mort violenta dels dos amants en ser trobats pel marit d’ella. És aquesta una bona mostra de la capacitat dramàtica del compositor anglès, una peça composta l’any 1943, durant la Segona Guerra Mundial a la qual tant es va oposar. Home de contrastos, també era capaç d’arranjar nadales americanes com I wonder as I wander, això sí, impregnades de la malenconia pròpia del compositor. A més de recuperar cançons tradicionals, com la irlandesa At the midnight hour of the night amb text del poeta Thomas Moore. Així doncs, emoció, reivindicació i tradició, una mescla que ha fet de Britten un dels noms imprescindibles del segle XX. En resum, un programa molt exigent i contrastat que requereix el virtuosisme d’una veu expressiva capaç de desplegar tota la càrrega emotiva de dos compositors més preocupats per escriure una música amb sentiment que no pas perfecta. Però el lied no és tan sols veu, per això el tenor Mark Padmore i el pianista Julius Drake, i també el Cor de Cambra, han d’actuar com un sol instrument a fi d’expressar en la brevetat d’una cançó la intensitat d’una història que de ben segur els commourà. Albert Galceran, periodista Biografies ©Marco Borggreve Mark Padmore, tenor Nascut a Londres, va créixer a Canterbury. Després d’haver-se iniciat en els estudis de clarinet, va rebre una beca de formació coral del King’s College (Cambridge) i es va graduar amb premi en música. Ha protagonitzat una carrera internacional com a intèrpret d’òpera, concerts i recitals. Les seves actuacions han estat objecte d’elogi, especialment pel paper d’Evangelista a la Passió segons sant Mateu i la Passió segons sant Joan de Bach. Ha treballat amb els directors P. Brook, K. Mitchell, M. Morris i D. Warner. Les seves actuacions més recents inclouen els papers principals a The corridor and the cure de H. Birtwistle, a l’oratori Jephtha de Händel, el personatge del capità Vere de Billy Budd de Britten i l’Evangelista de la Passió segons sant Mateu.També ha encarnat Peter Quint de The turn of the screw de Britten i el rol principal de La clemenza di Tito, amb R. Jacobs.Té previst actuar com a tercer àngel/John a l’espectacle Written on skin de G. Benjamin, amb la Royal Opera (Covent Garden). Ha actuat amb els principals conjunts orquestrals del món i treballa habitualment amb l’Orchestra of the Age of Enlightenment, amb la qual ha explorat les possibilitats de les Passions segons sant Joan i segons sant Mateu de Bach. Ha ofert recitals arreu del món. Alguns dels seus companys de recital habituals són: K. Bezuidenhout, J. Biss, I. Cooper, J. Drake, T. Fellner, S. Lepper, P. Lewis, R. Vignoles i A. West. Entre els autors que han compost peces per a ell hi ha S. Beamish, H. Birtwistle, J. Dove,T. Larcher, N. Muhly, A. Roth, M-A. Turnage, H. Watkins, R. Wigglesworth i H. Zender. La seva extensa discografia inclou, com a llançaments recents, la Missa Solemnis de Beethoven i La Creació de Haydn, amb B. Haitink i l’Orquestra Simfònica de la Ràdio de Baviera (BR Klassik), i lieder de Beethoven, Haydn i Mozart, amb K. Bezuidenhout (Harmonia Mundi). Per a aquest segell també ha enregistrat les àries de Händel As steals the morn, els cicles de Schubert amb P. Lewis, el cicle Dichterliebe de Schumann amb K. Bezuidenhout, els cicles Serenata i Nocturn de Britten, i la cantata Dies Natalis de Finzi, tots enregistraments que han rebut diversos premis. La posada en escena de la Passió segons sant Mateu amb l’Orquestra Filharmònica de Berlín i direcció artística de Rattle va ser guardonada el 2013, en la categoria de DVD, per la «BBC Music Magazine». El 2016, Mark Padmore va ser escollit vocalista de l’any per la revista «Musical America», i dos anys abans distingit com a doctor honoris causa per la Universitat de Kent. És director artístic del Festival de Música d’Estiu de St. Endellion, a Cornwall. ©Sim Cannety-Clarke Julius Drake, piano Resident a Londres, gaudeix de gran reputació internacional com un dels instrumentistes més destacats del seu camp, cosa que li permet de col·laborar amb molts dels artistes més importants del món, tant en recitals com en enregistraments. Actua habitualment als principals centres musicals i les seves interpretacions l’han portat pels escenaris d’Aldeburgh, Edimburg, Munic, la Schubertíada i el Festival de Música de Salzburg, Carnegie Hall i Lincoln Center de Nova York, Concertgebouw d’Amsterdam, i Wigmore Hall i Proms de la BBC de Londres. Les nombroses gravacions de Julius Drake inclouen una sèrie molt aclamada per a Hyperion juntament amb Gerald Finley –els seu enregistraments amb les cançons de Barber, els Heine Lieder de Robert Schumann i les Cançons i proverbis de Britten han estat guardonats amb els premis Gramophone els anys 2007, 2009 i 2011. També han estat premiats els seus enregistraments amb Ian Bostridge per a EMI. Cal esmentar igualment els diversos recitals per al segell Wigmore Live amb Alice Coote, Joyce Didonato, Lorraine Hunt Lieberson, Christopher Maltman i Matthew Polenzani, entre d’altres. Ha enregistrat les Sonates de Kodály i Shoeck amb els violoncel·listes Natalie Clein i Christian Poltera per als segells Hyperion i Bis, obres de Txaikovski i Mahler amb Christianne Stotijn per a Onyx, cançons angleses amb Bejun Mehta per a Harmonia Mundi i els Lieder de Franz Schubert (Poetisches Tagebuch) amb Christoph Prégardien; aquest últim enregistrament va ser mereixedor del Premi Anual de la Crítica Alemanya l’any 2017. Julius Drake s’ha embarcat en un gran projecte per gravar la integral de les cançons de Franz Liszt per a Hyperion, el segon disc de la qual, amb Angelika Kirchschlager, va guanyar el Premi BBC Music Magazine el 2012; així com un conjunt de quatre recitals juntament amb Ian Bostridge amb obres de Franz Schubert gravats en directe al Wigmore Hall. Els seus concerts la temporada 2017-18 inclouen recitals de la seva sèrie Julius Drake and Friends, a l’històric Middle Temple Hall de Londres; concerts a Frankfurt, Dresden, Viena i Florència amb Ian Bostridge; a Bristol i Barcelona amb Mark Padmore; a Madrid i Amsterdam amb Sarah Connolly; a Ginebra amb Willard White; a Viena amb Alice Coote i Angelika Kirchschlager, i a Nova York amb Gerald Finley, Matthew Polenzani i Christoph Prégardien. ©Ricardo Rios Visual Art Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana És un dels cors professionals més prestigiosos de l’Estat espanyol. Va ser creat per l’Orfeó Català l’any 1990 amb la missió de difondre la música coral universal, promoure la recuperació del patrimoni musical català i fomentar la nova creació. Jordi Casas i Bayer en fou el director durant els primers 21 anys. Del setembre del 2011 al juny del 2016, Josep Vila i Casañas va ser el director titular. I des del setembre del 2016 ho és Simon Halsey. La qualitat de cadascun dels components, als quals s’exigeix un alt nivell vocal i artístic, aporta al grup un potencial que li ha permès de travessar fronteres i esdevenir un referent internacional. Ha estat dirigit per grans mestres, com R. Jacobs, M. Minkowski, K. Nagano, S. Rattle, G. Dudamel, D. Barenboim, C. Rousset i V. Jurowski. Des de l’any 2010 la formació és membre de The European Network for Professional Chamber Choirs (TENSO). La temporada passada el Cor va protagonitzar una gira amb Les Musiciens du Louvre, dirigits per M. Minkowski. Pel que fa a propers compromisos internacionals, cal destacar una nova col·laboració amb J-Ch. Spinosi i el seu Ensemble Matheus, amb un doble concert el 18 de juny al Château de Versalles en què s’oferirà el Requiem de Mozart i la Missa de la coronació, també de Mozart. Així mateix, la formació va actuar juntament amb l’Orfeó Català l’agost passat i per primera vegada al Proms de la BBC, un dels més grans festivals de música clàssica, que se celebra a Londres. Textos Franz Schubert (1797-1828) Der Wanderer an den Mond, D. 870 Text de Johann Gabriel Seidl (1804-1875) ©Ricardo Rios Simon Halsey, director Ocupa un estatus únic en la música clàssica. És l’assessor de confiança en matèria de cant coral dels millors directors, orquestres i cors de tot el món, així com un mestre inspirador i ambaixador del cant coral per a amateurs de totes les edats, habilitats i orígens. Convertint el cant en una part central de les institucions del més alt nivell de les quals forma part, ha esdevingut una peça clau en la millora que ha experimentat el cant simfònic arreu d’Europa. Actualment és director coral del Cor i de l’Orquestra Simfònica de Londres, entre altres formacions, i director honorífic del Cor de la Ràdio de Berlín, que va dirigir del 2001 al 2015. Així mateix, és un professor i acadèmic altament respectat, que ha promogut les noves generacions de directors corals. Ha treballat en gairebé 80 projectes de gravació, molts dels quals han guanyat importants premis. Fou nomenat Comanador de l’Orde de l’Imperi Britànic, premiat amb la Queen’s Medal for Music, i va rebre la Creu d’Oficial de l’Orde del Mèrit de la República Federal d’Alemanya com a reconeixement a la seva important contribució a la música coral alemanya. La temporada 2016-17 es va fer càrrec de la direcció artística dels cors de l’Orfeó Català i va ser designat assessor artístic de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana. Ich auf der Erd’, am Himmel du, Wir wandern beide rüstig zu: Ich ernst und trüb, du mild und rein, Was mag der Unterschied wohl sein? Jo sóc a la terra, tu al cel, tots dos viatgem incansables... jo seriós i trist, tu dolça i pura, quina pot ésser, doncs, la diferència? Ich wandre fremd von Land zu Land, So heimatlos, so unbekannt; Bergauf, bergab, waldein, waldaus, Doch bin ich nirgend - ach! - zu Haus. Jo em moc, estranger, d’una terra a l’altra, sense pàtria, desconegut; muntanyes amunt i avall, a dins i a fora dels boscos, però enlloc, ai!, soc a casa. Du aber wanderst auf und ab Aus Westens Wieg’ in Ostens Grab, Wallst Länder ein und Länder aus, Und bist doch, wo du bist, zu Haus. Tu, en canvi, viatges amunt i avall des del bressol d’occident fins a la tomba d’orient, visites un país darrere l’altre, i allà on ets, ets a casa. Der Himmel, endlos ausgespannt, Ist dein geliebtes Heimatland: O glücklich, wer wohin er geht, Doch auf der Heimat Boden steht! El cel, estès sense límits, és la teva pàtria estimada; oh, feliç aquell que, vagi on vagi, està sobre el sòl de la pàtria! Abendstern, D. 806 Text de Johann Baptist Mayrhofer (1787-1836) Was weilst du einsam an dem Himmel, O schöner Stern? und bist so mild; Warum entfernt das funkelnde Gewimmel Der Brüder sich von deinem Bild? “Ich bin der Liebe treuer Stern, Sie halten sich von Liebe fern.” Per què estàs tan sola en el cel, bella estrella? i ets tan dolça! Per què s’allunya de la teva imatge la colla lluent de les germanes? “Jo soc la fidel estrella de l’amor, i elles es mantenen lluny de l’amor”. So solltest du zu ihnen gehen, Bist du der Liebe, zaudre nicht! Wer möchte denn dir widerstehen? Du süßes eigensinnig Licht. “Ich säe, schaue keinen Keim, Und bleibe trauernd still daheim.” Llavors hauries d’anar amb elles, si ets l’amor, no vacil·lis! Qui podria resistir-se a la teva llum dolça i obstinada? “Jo sembro, però no miro mai els brots, em quedo a casa confiada i tranquil·la”. Des Fischersliebesglück, D. 933 Text de Karl Gottfried Ritter von Leitner (1800-1890) Dort blinket Durch Weiden, Und winket Ein Schimmer Blaßstrahlig Vom Zimmer Der Holden mir zu. Fulgura allà a través dels prats i em crida una resplendor que brilla pàl·lida en la finestra de l’estimada. Es gaukelt Wie Irrlicht, Und schaukelt Sich leise Sein Abglanz Im Kreise Des schwankenden See’s. És enganyosa com un foc follet i gronxa suaument el seu reflex en els cercles del llac fluctuant. Ich schaue Mit Sehnen In’s Blaue Der Wellen, Und grüße Den hellen Gespiegelten Strahl. Contemplo amb enyor el blau de les onades, i saludo els brillants raigs reflectits. Und springe Zum Ruder, Und schwinge Den Nachen Dahin auf Dem flachen Krystallenen Strahl. I agafo els rems i empenyo la barca cap enllà per la llisa ruta cristal·lina. Fein-Liebchen Schleicht traulich Vom Stübchen Herunter, Und sputet Sich munter Zu mir in das Boot. L’estimada surt confiada de la caseta i davalla, s’apressa animosa vers la meva barca. Gelinde Dann treiben Die Winde Uns wieder See-einwärts Vom Flieder Des Ufers hindann. Suaument ens empenyen llavors els vents altre cop cap al llac, allunyant-nos dels saücs de la platja. Die blassen Nachtnebel Umfassen Les pàl·lides boires nocturnes posen Mit Hüllen Vor Spähern Den stillen, Unschuldigen Scherz. els seus vels davant els espies dels callats jocs innocents. Und tauschen Wir Küsse, So rauschen Die Wellen Im Sinken Und Schwellen, Den Horschern zum Trotz. I si intercanviem petons, murmuren les onades en aixecar-se i caure, per enutjar els qui escolten. Nur Sterne Belauschen Uns ferne, Und baden Tief unter Den Pfaden Des gleitenden Kahn’s. Només les estrelles ens escolten en la llunyania, i es banyen en el fons sota l’estela de la barca esquitllant. So schweben Wir selig, Umgeben Vom Dunkel, Hoch überm Gefunkel Der Sterne einher. Així surem benaurats, envoltats de foscor, molt per damunt del centelleig de les estrelles. Und weinen, Und lächeln, Und meinen, Enthoben Der Erde, Schon oben, Schon d’rüber zu sein. I plorem i riem, i ens pensem que separats de la terra, ja som allà dalt. An die Sonne, D. 439 Text de Johann Peter Uz (1720-1796) O Sonne, Königinn der Welt, Die unser dunkles [Rund]1 erhellt, In lichter Majestät; Erhabnes Wunder einer Hand, Die jene Himmel ausgespannt, Und Sterne hingesät! Oh sol, rei del món, que il·lumines la nostra obscura òrbita amb diàfana majestat! Miracle grandiós d’una mà que va formar tots els cels i els va sembrar d’estrelles! Noch heute seh ich deinen Glanz: Mir lacht in ihrem Bluhmenkranz Noch heute die Natur. Der Vögel buntgefiedert Heer Singt morgen mir vielleicht nicht mehr, Im Wald und auf der Flur. Avui encara veig la teva resplendor, avui encara em somriu la natura amb la teva corona de flors. Potser demà ja no em somriurà més la munió d’ocells de virolades plomes en els boscos i en els camps. Sento que soc mortal, que la meva vida es panseix com l’herba, com el fullatge assedegat. Qui sap amb quina pressa inesperada ressonarà per a mi la paraula divina: “Torna un altre cop a la pols!” Bei dir allein, D. 866 Bei dir allein Empfind ich, daß ich lebe, Daß Jugendmuth mich schwellt, Daß eine heit’re Welt Der Liebe mich durchbebe; Mich freut mein Sein Bei dir allein! Tot sol amb tu sento que visc, que m’omple una força jovenívola, que el món més alegre de l’amor fa bategar el meu cor. M’alegra estar tot sol amb tu! Draußen in der weiten Nacht Steh’ ich wieder nun: Ihre helle Sternenpracht Läßt mein Herz nicht ruhn! Estic ara novament a fora en l’ampla nit, la clara resplendor de les estrelles no deixa reposar el meu cor. Tausend Arme winken mir Süßbegehrend zu, Tausend Stimmen rufen hier: “Grüß’ dich, Schwärmer, du!” Mil braços s’estenen cap a mi amb dolç afany, mil veus em criden: “Et saludem, estimat!” Bei dir allein Weht mir die Luft so labend, Dünkt mich die Flur so grün, So mild des Lenzes Blüh’n, So balsamreich der Abend, So kühl der Hain, Bei dir allein! Tot sol amb tu sento l’aire tan refrescant, i em sembla el camp tan verd, tan dolç el florir de la primavera, tan perfumat el vespre, i tan fresc el bosc, només amb tu! O ich weiß auch, was mich zieht, Weiß auch, was mich ruft, Was wie Freundesgruß und Lied Locket durch die Luft. Oh, ja sé el que m’atrau. Sé també el que em crida, el que com el salut i el cant de l’amic em sedueix a través de l’aire. Siehst du dort das Hüttchen stehn, Drauf der Mondschein ruht? Durch die blanken Scheiben sehn Augen, die mir gut! Veus allà aquella caseta que descansa a la llum de la lluna? Per les seves brillants finestres miren uns ulls que em volen bé. Bei dir allein Verliert der Schmez sein Herbes, Gewinnt die Freud’ an Lust! Du sicherst meine Brust Des angestammten Erbes; Ich fühl’ mich mein Bei dir allein! Tot sol amb tu perd el dolor la seva aspror, i l’alegria guanya en plaer! Tu assegures en el meu pit l’engruna hereditària; em sento jo mateix tot sol amb tu! Siehst du dort das Haus am Bach, Das der Mond bescheint? Unter seinem trauten Dach Schläft mein liebster Freund. Veus allà la casa prop del rierol, que il·lumina la llum de la lluna? Sota la seva segura teulada hi dorm l’amic més estimat. Siehst du jenem Baum, der voll Silberflocken flimmt? O wie oft mein Busen schwoll, Froher dort gestimmt! Veus allà aquell arbre que vibra ple de flocs de plata? Oh, que sovint el meu pit inflamat s’ha apaivagat i alegrat a la seva vora! Jedes Plätzchen, das mir winkt, Ist ein lieber Platz; Und wohin ein Strahl nur sinkt, Lockt ein theurer Schatz. Cada lloc que contemplo és un lloc estimat, i arreu on baixa un raig de lluna, m’encisa un valuós tresor. Drum auch winkt mir’s überall So begehrend hier, Drum auch ruft es, wie der Schall Trauter Liebe mir. Per això tot em crida aquí amb tant d’afany, per això també els crits em sonen com la veu de la fidel estimada. Ich fühle, daß ich sterblich bin! Mein Leben welkt, wie Gras, dahin, Wie ein verschmachtend Laub. Wer weiß, wie unerwartet bald Des höchsten Wort an mich erschallt: Komm wieder in den Staub! Im Freien, D. 880 Text de Johann Gabriel Seidl) Text de Johann Gabriel Seidl Gott in der Natur, D. 757 Text de Christian Ewald von Kleist (1715-1759) Gross ist der Herr! Die Himmel ohne Zahl Sind Sähle seiner Burg, Sein Wagen Sturm und donnerndes Gewölk’ Und Blitze sein Gespann. Gran és el Senyor! Els cels incommensurables són els salons del seu palau, el seu carruatge les tempestes, i el seu tir els llamps i els núvols tempestuosos. Die Morgenröt’ ist nur ein Widerschein Von seines Kleides Saum; Und gegen seinen Glanz ist Dämmerung Der Sonne flammend Licht. L’aurora matinal és només un emmirallament de la vora del seu vestit, i quan oculta la seva resplendor, s’apaga la llum incandescent del sol. Er sieht mit gnäd’gen Blick zur Erd’ herab, Sie grünet, blüht und lacht. Er schilt; es fähret Feuer von Felsen auf, Und Meer und Himmel bebt. Si la mira amb ulls misericordiosos, la terra verdeja, floreix i somriu; si s’enfada, surt foc de les muntanyes i tremolen cels i terra! Lobt den Gewaltigen, dem großen Herrn, Ihr Lichter seiner Burg, Ihr Sonnenheere! flammt zu seinem Ruhm! Ihr Erden singt sein Lob! Lloeu el Senyor, gran i poderós! Llums del seu palau, i de tots els sols, enceneu-vos per la seva glòria! Terres, entoneu les seves lloances! Benjamin Britten (1913-1976) DerWinterabend, D. 938 Text de Karl Gottfried Ritter von Leitner Es ist so still und heimlich um mich, Die Sonn’ ist unter, der Tag entwich, Wie schnell nun heran der Abend graut! – Mir ist es recht, sonst ist mir’s zu laut. Jetzt aber ist’s ruhig, es hämmert kein Schmied, Kein Klempner, das Volk verlief, und ist müd; Und selbst, daß nicht raßle der Wagen Lauf, Zog Decken der Schnee durch die Gassen auf. Hi ha tanta pau, tot és tan tranquil al meu voltant! El sol s’ha post, ha fugit el dia. Que ràpida ha arribat ara la nit! Em plau, el dia és massa sorollós per a mi. Però ara hi ha silenci, no martelleja cap ferrer, ni cap llauner, la gent se n’ha anat i està cansada. I àdhuc, perquè no sotraguin els cotxes pels camins, la neu ha posat una catifa sobre els carrers. Wie thut mir so wohl der selige Frieden! Da sitz’ ich im Dunkel, ganz abgeschieden, So ganz für mich; – nur der Mondenschein Kommt leise zu mir in’s Gemach herein. Brauche mich aber nicht zu geniren, Nicht zu spielen, zu conversiren. Oder mich sonst attent zu zeigen. Com m’agrada la santa pau! M’assec en l’obscuritat, aïllat de tot, tot sol amb mi mateix. Només la llum de la lluna arriba silenciosa a la cambra. No em cal molestar-me, ni jugar, ni conversar, ni tan sols mostrar-me atent. Er kennt mich schon und läßt mich schweigen. Nimmt nur seine Arbeit, die Spindel, das Gold, Und spinnet stille, webt und lächelt hold, Und hängt dann sein schimmerndes Schleiertuch Ringsum an Geräth und Wänden aus. Ist gar ein stiller, lieber Besuch, Macht mir gar keine Unruh’ im Haus’. Will er bleiben, so hat er Ort, Freut’s ihn nimmer, so geht er fort. Ja em coneix i em deixa callar. Emprèn la seva tasca, el fus i l’or, i fila en silenci, teixint i somrient amable, i després penja la seva centellejant mantellina per damunt dels mobles i les parets. És una visita callada i benvinguda, mai no fa enrenou a casa. Si vol quedar-se, hi tindrà lloc, si no li agrada per sempre, pot anar-se’n. Ich sitze dann stumm im Fenster gern’, Und schaue hinauf in Gewölk und Stern. Denke zurück, ach weit, gar weit, In eine schöne, verschwund’ne Zeit. Denk’ an sie, and das Glück der Minne, Seufze still, und sinne und sinne.– M’agrada llavors asseure’m a la finestra, i mirar enlaire als núvols i les estrelles, i recordar el passat, llunyà, ai, molt llunyà, una bella època passada. Penso en ella, en la felicitat de l’amor, sospiro en silenci, i penso i penso... Nachthelle, D. 892 Text de Johann Gabriel Seidl I wonder as I wander Text de John Jacob Niles (1892-1980) I wonder as I wander out under the sky how Jesus the Saviour did come for to die for poor ordn’ry people like you and like I I wonder as I wander out under the sky Em pregunto quan vagarejo sota el cel com Jesús el Salvador vingué per morir per gent ordinària com tu i com jo, m’ho pregunto quan vagarejo sota el sol. when Mary birthed Jesus ‘twas in a cow stall with wise men and farmers and shepherds and all but high from the Heavens a star’s light did fall and a promise of ages it then did recall Quan Maria infantà Jesús fou en un estable amb savis i pastors i grangers i tothom, de les altures del cel de Déu baixà una estrella, i es confirmà llavors la promesa dels temps. If Jesus had wanted for any wee thing A star in the sky or a bird on the wing; Or all of God’s angels in Heav’n for to sing, He surely could have it ‘cause he was the King! Si Jesús hagués desitjat qualsevol petitesa, una estrella en el cel o un ocell volant, o que tots els àngels de Déu cantessin en el cel, segurament ho hauria aconseguit perquè era el Rei! Three two part songs Textos de Walter De la Mare (1873-1956) “The ride by nights” Up on their brooms the Witches stream, Crooked and black in the crescent’s gleam; One foot high, and one foot low, Bearded, cloaked, and cowled, they go, ‘Neath Charlie’s Wain they twitter and tweet, And away they swarm ‘neath the Dragon’s feet, With a whoop and a flutter they swing and sway, And surge pell-mell down the Milky Way. Betwixt the legs of the glittering Chair They hover and squeak in the empty air. Then round they swoop past the glimmering Lion To where Sirius barks behind huge Orion; Up, then, and over to wheel amain, Under the silver, and home again. El corrent de bruixes en les seves escombres, corbades i negres a la llum de la lluna creixent, un peu amunt i un peu avall, barbudes, amb capa i caputxa, vola; sota l’Ossa Major s’inquieten i criden, i pul·lulen sota els peus del Drac; amb un xiscle i un voleteig es balancegen i trontollen, i avancen desordenadament al dessota laVia Làctia. Entre les cames de la lluent Cadira ronden i xisclen en l’aire buit. Envolten la seva davallada passat el besllum de Leo on Sírius s’aboca darrere l’immens Orió; amunt, llavors, i a voltar altra vegada sota l’argent, i novament a casa. Die Nacht ist heiter und ist rein, Im allerhellsten Glanz: Die Häuser schauen verwundert drein, Stehn übersilbert ganz. La nit és clara i serena en la seva primera resplendor. Les cases lluen meravellades, totes envoltades de plata. In mir ist’s hell so wunderbar, So voll und übervoll, Und waltet drinnen frei und klar, Ganz ohne Leid und Groll. Sí, la claror és meravellosa, tan plena i desbordant, es mou per dintre meu lliure i clara, sense cap pena ni rancor. I saw the lovely arch Of Rainbow span the sky, The gold sun burning As the rain swept by. Vaig veure la bella corba de l’arc de Sant Martí estendre’s pel cel, amb el sol daurat ardent batut per la pluja. Ich fass’ in meinem Herzenshaus Nicht all das reiche Licht: Es will hinaus, es muss hinaus, Ich halt’ es länger nicht! No puc guardar en la casa del meu cor tota aquesta llum tan rica, vol sortir, ha de sortir, i trencar l’última barrera! In bright-ringed solitude The showery foliage shone One lovely moment, And the Bow was gone. Encerclat per brillant solitud el fullatge plujós brillà un preciós moment i l’arc se’n havia anat. “The rainbow” “The Ship of Rio” There was a ship of Rio Sailed out into the blue, And nine and ninety monkeys Were all her jovial crew. From bo’sun to the cabin boy, from quarter to caboose, there weren’t a stitch of calico to breech ‘em – tight or loose; From spar to deck, from deck to keel, From barnacle to shroud, There weren’t one pair of reach-me-downs To all that jabbering crowd. But wasn’t it a gladsome sight, When roared the deep-sea gales, To see them reef her fore and aft, A-swinging by their tails! Oh, wasn’t it a gladsome sight, When glassy calm did come, To see them squatting tailor-wise Around a keg of rum! Oh, wasn’t it a gladsome sight, When in the sailed to land, To see them all a-scampering skip For nuts across the sand! Hi havia un vaixell de Rio que navegava sota l’atzur, i noranta-nou micos eren la seva jovial tripulació. Des del petit oficial al grumet, des de la cabina a la cuina, no hi havia una puntada de percala per cobrir-los... rígida o solta; de la verga a la coberta, de la coberta a la quilla, de la mordassa a la mortalla, no hi havia un parell de vestits fets per a tota aquella colla llenguallarga. Però no era un espectacle agradable, quan bramaven els vendavals en la mar profunda, veure’ls de proa a popa, estrenyent-se el cinturó gronxant-se per les seves cues! Oh, no era una espectacle agradable, quan arribava la calma llisa, veure’ls ajupir-se amb les cames creuades al voltant d’una bota de rom! Oh, no era un espectacle agradable, quan baixaven a terra, veure’ls a tots fugint embogits saltant per la sorra! In vain Tom’s life hath doffed; For though his body’s under hatches, His soul is gone aloft. ha tret a Tom la vida inútilment; perquè encara que el seu cos sigui sota terra, la seva ànima se n’ha anat a dalt. Winter words Textos de Thomas Hardy (1840-1928) 1 “At day-close in november” The ten hours’ light is abating, And a late bird wings across, Where the pines, like waltzers waiting, Gives their black heads a toss. La llum de les deu hores minva, i un ocell tardà passa volant, per on els pins, esperant com balladors, mouen impacients les seves negres branques. Beech leaves, that yellow the noon-time, Float past like specks in the eye; I set every tree in my June time, And now they obscures the sky. Fulles de faig, que el vespre engrogueix, suren com brins als nostres ulls; vaig plantar cada arbre en la meva joventut, i ara enfosqueixen el cel. And the children who ramble through here Conceive that there never has been A time when no tall trees grew here, That none will in time be seen. I els infants que passegen per aquí pensen que mai no hi hagué un temps on aquí no creixia cap arbre, i que cap no serà vist en el futur. 2 “Midnight on the Great Western” (or “The journeying boy”) Tom Bowling Text de Charles Dibdin (1913-1976) Here, a sheer hulk, lies poor Tom Bowling, The darling of our crew; No more he’ll hear the tempest howling, For death has broached him to. His form was of the manliest beauty, His heart was kind and soft. Faithful below, Tom did his duty, And now he’s gone aloft. Aquí, sobre un senzill pontó, jeu el pobre Tom Bowling, el preferit de la nostra tripulació; no sentirà mai més la tempesta brogint, perquè la mort l’ha abordat. La seva figura era d’una gran bellesa viril, el seu cor era amable i dolç. Personatge fidel, Tom complí amb el seu deure, i ara se n’ha anat a dalt. Tom never from his word departed, His virtues were so rare; His friends were many and true-hearted, His Poll was kind and fair: And then he’d sing so blithe and jolly, Ah! many’s the time and oft; But mirth is turned to melancholy, For Tom is gone aloft. Tom mai no ha faltat a la seva paraula, les seves virtuts eren molt rares; els seus amics eren molts i sincers, la seva disposició era amable i noble: a més a més cantà alegre i divertit, ah! moltes vegades i sovint; però la joia es tornà melangia, perquè Tom se n’ha anat a dalt. Yet shall poor Tom find pleasant weather, When He, who all commands, Shall give, to call life’s crew together. The word to pipe all hands: Thus death, who kings and tars despatches, Però el pobre Tom trobarà el temps agradable, quan Aquell que ho mana tot convocarà la tripulació de la vida, amb l’ordre d’ajuntar totes les mans. Així la mort, que acomiada reis i mariners, In the third-class seat sat the journeying boy, And the roof´-lamp’s oily flame Played down on his listless form and face, Be wapt past knowing to what he was going, Or whence he came. El noi viatger seia en seient de tercera classe, i l’oliosa flama de la llum del sostre jugava amb la seva lànguida forma i rostre, sense saber massa el que estava fent o d’on venia. In the band of his hat the journeying boy Had a ticket stuck; and a string Around his neck bore the key of his box, That twinkled gleams of the lamp’s sad beams Like a living thing. En la cinta del seu barret el noi viatger, hi duia un bitllet; i en una corda al voltant del seu coll portava la clau de la seva capsa, on relluïen els tristos feixos de la llàntia com una cosa vivent. What past man be yours, o journeying boy, Towards a world unknown, Who calmly, so if incurious quite On all at stake, can undertake This plunge alone? Quin passat deus tenir, oh noi viatger cap a un món desconegut; qui, amb calma, com desinteressat de tot el que es juga, pot emprendre sol aquest salt? Knows your soul a sphere, o journeying boy, Our rude realms far above, Whence with spacious vision you mark and mate This region of sin that you find you in, But are not of? Coneix la teva ànima, oh noi viatger, els nostres aspres regnes llunyans, on amb visió ampla marques i domines aquesta regió de pecat on et trobes, però de la qual no ets? 3 “Wagtail and baby (a satire)” A Baby watched a ford, whereto A wagtail came for drinking; A blaring bull went wading through, The wagtail showed no shrinking. Una criatura vigilava un gual, quan arribà una cuereta per beure; un brau sorollós el travessà, la cuereta no mostrà gens de por. A stallion splashed his way across, The birdie nearly sinking; He gave his plumes a twitch and toss, And held his own unblinking. Un semental l’esquitxà quan travessà, quasi enfonsant l’ocellet; donà a les seves plomes unes estrebades i es mantingué impertorbable. Next saw the baby round the spot A mongrel slowly slinking; The wagtail gazed, but faltered not In dip and sip and prinking. Després veié la criatura en aquell indret arrossegant lentament un mestís; la cuereta els mirà, però no deixà de mullar-se, xarrupar i empolainar-se. A perfect gentleman then neared; The wagtail, in a winking, With terror rose and disappeared; The baby fell a-thinking. S’apropà llavors un perfecte cavaller; la cuereta, parpellejant, s’aixecà terroritzada i desaparegué; la criatura restà pensativa. 4 “The little old table” Creak, little wood thing, creak, When I touch you with elbow or knee; That is the way you speak Of one who gave you to me! Grinyola, coseta de fusta, grinyola, quan et toco amb el colze o el genoll; és la teva manera de parlar d’una que va regalar-me’t! You, little table, she brought – Brought me with her own hand, As she looked at me with a thought That I did not understand. A tu, petita taula, et portà ella... et portà personalment, quan em mirà amb un pensament que no vaig entendre. -Whoever owns it anon, And hears it, will never know What a history hangs upon This creak from long ago. Qui la posseeixi després i el senti, mai no sabrà quina història amaga fa molt de temps aquest grinyol. 5 “The choirmaster’s burial” (or “the tenor man’s story”) He often would aks us That, when he died, After playing so many To their last rest, If out of us any Should here abide, And it would not ask us, He would with our lutes Play over him By his grave-brim The psalm he liked best – The one whose sense suits Sovint ens digué que, quan es morís, després d’haver tocat per a tants per al seu últim repòs, si algú de nosaltres es trobés allà, i no ens ho preguntessin, amb els nostres llaüts toquéssim per a ell al costat de la seva tomba el salm que més li agradava... aquell el sentit del qual s’adapta “Mount Ephraim” – And perhaps we should seem To him, in Death’s dream, Like the seraphim. a “Mont Efraïm”... I potser el veuríem en el somni de la mort, com un serafí. As soon as I knew That his spirit was gone I thought this his due, And spoke thereupon. “I think”, said the vicar, “A read service quicker Than viols out-of-doors In these frost and hoar. That old-fashioned way Requires a fine day, And it seems to me It had better not be.” Així que vaig saber que el seu esperit era finat vaig pensar que ho havia de fer i en vaig parlar. “Penso”, digué el vicari, “en un servei llegit més ràpid que en violins a l’aire lliure amb gebre i glaç. Aquella manera antiquada demana un dia radiant, i a mi em sembla que és millor no fer-ho.” Hence, that afternoon, That never knew he That his wish could not be, To get through it fester They buried the master Without any tune. Per això, aquella tarda, ell mai no va saber que no era possible el seu desig, i per fer-ho més de pressa enterraren el vell mestre sense cap cançó. But ‘twas said that, when At the dead of next night The vicar looked out, There struck on his ken Thronged roundabout, Where the frost was greying The headstoned grass, A band all in white Like the saints in church-glass, Singing and playing The ancient stave By the choirmaster’s grave. Però es diu que en acabar el dia següent, quan el vicari mirà enfora, l’impressionà la seva visió d’uns voltants replets, i on el gebre agrisava l’herba de la làpida una banda tota de blanc, com als vitralls de l’església, cantant i tocant l’antiga partitura a la tomba del mestre de capella. Such the tenor man told When he had grown old. Així ho explicava el tenor quan s’havia fet vell. The ballad of Little Musgrave and Lady Barnard Cançó popular As it fell on one holy day, As many be in the year, When young men and maids together did go, Their matins and mass to hear. Little Musgrave came to the church door, The priest was at private mass, But he had more mind of the fair women, Than he had of Our Lady’s grace. Quan caigué en dia festiu, com molts durant l’any, quan joves i noies anaven junts a oir la missa matinal. El petit Musgrave arribà a la porta de l’església. El capellà deia una missa privada, però pensava més en les belles dones que no pas en la gràcia de Nostra Senyora. The one of them was clad in green, Another was clad in pall, And then came in my Lord Barnard’s wife. The fairest amongst them all, The fairest of all. Quoth she: “I’ve loved thee, Little Musgrave, Full long and many a day.” “So have I lov’d you, my fair ladye, Yet never a word durst I say.” Una d’elles anava vestida de verd, una altra portava una capa, i llavors entrà l’esposa de Lord Barnard. La més guapa entre totes elles, la més guapa de totes. I digué:“T’he estimat, petit Musgrave, molt de temps i durant molts dies”. “També jo t’he estimat, bella senyora, però jo no n’he dit una paraula.” “But I have a bower at Bucklesfordberry, Full daintily it is dight, If thou’lt wend thither, Thou Little Musgrave, Thou’s lie in my arms all night.” “Però tinc una glorieta a Bucklesfordberry, construïda molt delicadament , si anessis cap allà, petit Musgrave, jauries als meus braços tota la nit.” With that beheard a little tiny page, By his lady’s coach as he ran, Says, “Although I am my lady’s foot-page, Yet I am Lord Barnard’s man!” Then he’s cast off his hose and cast off his shon, Set down his feet and ran, And where the bridges were broken down, He bent his bow and swam. “Awake! Awake! Thou Lord Barnard, As thou art a man of life! Little Musgrave is at Bucklesfordberry, Along with thine own wedded wife.” He called up his merry men all: “Come saddle me my steed, This night must I to Buckelsfordb’ry, F’r I never had greater need”. But some they whistled, And some they sang, And some they thus could say: Whenever Lord Barnard’s horn it blew: “Away, Musgrave, away, away!” En sentir això el petit vailet mentre corria junt al carruatge de la seva senyora, diu:“Encara que sigui el patge de ma Senyora, també soc el criat de Lord Barnard!” Llavors es tragué les seves calces i les seves sabates, es posà dret i corregué, i on els ponts s’havien esfondrat s’inclinava, saltava i nedava. “Desperta! Desperta! Lord Barnard, ja que ets un home ardent! El petit Musgrave és a Bucklesfordberry amb la teva pròpia esposa”. Convocà tots els seus alegres homes: “Veniu i enselleu el meu corser; aquesta nit haig d’anar a Bucklesfordberry, mai n’he tingut una més gran necessitat.” Però alguns xiularen, alguns cantaren, i alguns pogueren dir, sempre que Lord Barnard feia sonar el corn: “Vés-te’n, Musgrave, vés-te’n!” “Methings I hear the threstlecock, Methings I hear the jay; Methings I hear Lord Barnard’s horn: Away, Musgrave! Away!” “Lie still, lie still, thou Little Musgrave, And huggle me from the cold; Tis nothing but a shepherd’s boy, A driving his sheep to the fold.” By this, Lord Barnard, came to his door, And lighted a stone upon, And he’s pull’d out three silver keys, And open’d the doors each one. He lifted up the coverlet, He lifted up the sheet: “Arise, arise, thou Little Musgrave, And put thy clothes on; It shall ne’er be said in my country, I’ve killed a naked man. I have two swords in one scabbard, “Em sembla sentir el gall, em sembla sentir el gaig; em sembla sentir el corn de Lord Barnard, i vés-te’n, Musgrave, vés-te’n!” “Jeu tranquil, jeu tranquil, petit Musgrave, i protegeix-me del fred; no és més que un pastoret conduint els seus bens al tancat.” Llavors Lord Barnard arribà a la seva porta i il·luminà una pedra del davant; tragué tres claus d’argent, i obrí totes les portes. Aixecà la vànova, aixecà el llençol: “Aixeca’t, aixeca’t, petit Musgrave, i vesteix-te; mai no es dirà en el meu país que he occit un home nu; tinc dues espases en una beina, They are both sharp and clear; Take you the best, and I the worst, We’ll end the matter here.” ambdues són afilades i clares; agafa la millor, i jo la pitjor, ho arreglarem aquí.” The first stroke Little Musgrave struck, He hurt Lord Barnard sore; The next stroke that Lord Barnard struck, He struck. Little Musgrave ne’er struck more. “Woe worth you, my merry men all, You were ne’er born for my good! Why did you not offer to stay my hand When you saw me wax so wood? For I’ve slain also the fairest ladye, That ever did woman’s deed.” “A grave, -Lord Barnard cried-, To put these lovers in! But lay my lady on the upper hand, For she comes of the nobler kin.” El primer cop del petit Musgrave ferí l’ofès Lord Barnard; el següent cop el donà Lord Barnard. El donà. El petit Musgrave no en donà cap més. “Entristiu-vos, tots vosaltres tan alegres, mai no nasquéreu per al meu bé! Per què no us oferíreu a sostenir la meva ma quan em veiéreu tan enfurismat? Perquè he occit també la senyora més bella que mai hi hagué entre les dones. “Una tomba”, cridà Lord Barnard, “per posar-hi aquests amants! Però la meva esposa en la part superior, perquè ella ve de nissaga més noble”. Winter words 6 “Proud songsters (thrushes, finches and nightingales)” The trushes sting as the sun is going, And the finches whistle in ones and pairs, And as it gets dark loud nightingales In bushes Pipe, as they can when April wears, As if all Time were theirs. Les grives piquen quan el sol es pon, i els pinsans xiulen sols i per parells, i quan es fa fosc sorollosos rossinyols en arbusts refilen, com ho poden fer quan l’abril s’acaba, com si fos seu tot el temps. There are brand-new birds of twelve-months growing, Which a year ago, or less than twain, No finches were, nor nightingales, Nor thrushes, But only particles of grain, And earth, and air, and rain. Hi creixen flamants ocells de dotze mesos, quan un any abans, o menys de dos, no hi havia pinsans, ni rossinyols, ni grives, sinó només miques de gra, i terra, i aire, i pluja. 7 “At the railway station, Upway” (or “the convict and boy with the violin”) “There is not much that I can do, For I’ve no Money, that’s quite my own!” Spoke up the pitying child – A little boy with a violin At the station before the trains came in, “But I can play my fiddle to you, And a nice own ‘tis, and good in tone!” “No hi puc fer res, perquè no tinc diners, això és tot el que tinc!” digué el noi compassiu... un noiet amb un violí a l’estació abans que arribés el tren... “Però puc tocar el meu violí per a tu, i és bo aquest, i ben afinat!” The man in the handcuffs smiled; The constable looked, and he smiled, too, L’home emmanillat somrigué; el policia mirà i també somrigué, As the fiddle began to twang; And the man in the handcuffs suddenly sang With grimful glee: “This life so free Is the thing for me!” quan el violí començà a vibrar; i l’home emmanillat de sobte cantà amb macabra alegria: “Aquesta vida tan lliure és el que em convé!” And the constable smiled, and said no word, As if unconscious of what he heard; And so they went on till the traint came in – The convict, and boy with the violin. I el policia somrigué, sense dir res, com inconscient del que sentia; i així continuaren fins que arribà el tren... el convicte, i el noi amb el violí. 8 “Before life and after” A time there was – as one may guess And as, indeed, earth’s testimonies teil – Before the birth of consciousness, When all went well. Hi havia un temps –com hom pot endevinar i com, certament, expliquen els testimonis de la terra... abans de la naixença de la consciència, en què tot anava bé. None suffered sickness, love, or loss, None knew regret, starved hope, or hear-burnings; Ningú no patia malalties, amor, o pèrdues, ningú no coneixia el pesar, l’esperança morta, o dites ardents; None cared whatever crash or cross Brought wrack to things. Ningú no es preocupava que daltabaixos o mals humors destruïssin les coses. If something creased, no tongue bewailed, If something winced and waned, no heart was wrung; If brightness dimmed, and dark prevailed, No sense was stung. Si quelcom s’arrugava, cap llengua es queixava, si quelcom reculava i minvava, cap cor es premia; Not the disease of feeling germed, And primal rightness took the tinct of wrong; Ere nescience shall be reafirmed How long, how long? Ni creixia la malaltia de sentiments, i una rectitud primigènia prevalia sobre el mal; abans que la ignorància es reafirmés per quant temps, per quant tems? si la claror s’abaixava, i la foscor s’imposava, cap sentit es preocupava. Traduccions: Manuel Capdevila i Font Mecenes Protectors Media Partners Col·laboradors Aena – Aenor – Armand Basi – Autoritat Portuària de Barcelona – Bagués-Masriera Joiers – Coca-Cola – Col·legi d’Enginyers de Camins, Canals i Ports – Col·legi de Farmacèutics de Barcelona – Deloitte – Esteve – Fundació Antigues Caixes Catalanes BBVA/CX – Fundació Castell de Peralada – Fundació Metalquimia – GRoW at Annenberg – Helvetia Compañía Suiza S.A. de Seguros y Reaseguros – Hoteles Catalonia – La Fageda – Loteria de Catalunya – Quadis – Roca Junyent, S.L.P. – Saba Infraestructures, S.A. – Scasi Soluciones de Impresión S.L. – Serunión – Viatges Fra Diavolo S.L. Amics Benefactors Ascensores Jordà, S.A. – Eurofirms ETT S.L.U. – Fundació Antoni Serra Santamans – Inclos Interiorisme S.L. – Teatre Romea– Veolia Serveis Catalunya S.A.U. Membres Palau XXI Mª Dolors i Francesc, Elvira Abril, Pere Armadàs Bosch, Rosamaria Artigas i Costajussà, professor Rafael I. Barraquer Compte, Mariona Carulla Font, Lluís Carulla Font, Carlos Colomer Casellas, Isabel Esteve Cruella, Josep Ferrer Sala, María José Lavin Guitart, Horaci Miras Giner, Anna Saura Miarnau, Jordi Miarnau Banús, Juan Manuel Soler Pujol, Daniela Turco, Joan Uriach Marsal. Mecenes d’Honor Troba’ns a: www.palaumusica.cat 93 295 72 00 Palau Grans Veus Palau Grans Veus Palau Bach DIVENDRES, 06.04.18 – 20.30 h DIMARTS, 17.04.18 – 20.30 h DIMARTS, 01.05.18 – 17.30 h Sala de Concerts Sala de Concerts Sala de Concerts Bryn Terfel, baríton Orfeó Català (Simon Halsey, director) Cor Jove de l’Orfeó Català (Esteve Nabona, director) Orquestra Gulbenkian Lisboa Gareth Jones, director Juan Diego Flórez, tenor Orquestra de València Matthias Goerne, baríton Juan de la Rubia, orgue Freiburger Barockorchester Gottfried von der Goltz, director G. Verdi: Obertura de l’òpera Nabucco; “Eh paggio” de Falstaff; “Va pensiero” d’Aida; obertura de La traviata i Cor de gitanos d’Il trovatore A. Boito: “Sono lo spirito che nega” de Mefistofele R. Wagner: “Invocació al foc màgic” de La valquíria i “Comiat de Wotan” de La valquíria M. Mussorgsky: “La mort de Boris”, de Boris Godunov M. Keen: Homeward Bound J. Bock: “If I were a rich man”, d’El violinista a la teulada Preus: 30, 40, 60, 85 i 150 euros C. W. Gluck: “J’ai perdu mon Eurydice“ i “L’espoir renaît dans mon âme”, d’Orphée et Eurydice W. A. Mozart: “Dies Bildnis ist bezaubernd schön”, de Die Zauberflöte; “Si spande al sole in faccia”, d’Il re pastore G. Donizetti: “Tombe degli avi miei... Fra poco a me ricovero... Tu che a Dio spiegasti l’ali”, de Lucia di Lammermoor J. Massenet: “Ah! fuyez, douce image”, de Manon; “Pourquoi me révéiller”, de Werther G. Verdi: “Questa o quella” i “Parmi veder le lagrime”, de Rigoletto; “Ollenti spiriti... O mio rimorso” i “Lunge da lei... De’ miei”, de La traviata Preus: 30, 40, 60, 85 i 150 euros J. S. Bach: Concert per a oboè, violí i cordes, BWV 1060 J. S. Bach: Cantata BWV 56, “Ich will der Kreuzstab gerne tragen” G. F. Händel: Concert per a orgue núm. 3, op. 4, HWV 291 J. S. Bach: Simfonies I i II, BWV 85 J. S. Bach: Cantata BWV 82, “Ich habe genug” Preus: 25, 40, 50 i 70 euros Dipòsit legal: B4838-2018 Concerts recomanats