Johannes Brahms (1833-1897) Nachtigallen schwingen Verzagen Über die Heide O kühler Wald Nachtwandler Es schauen die Blumen Francis Poulenc (1899-1963) Paganini Quatre poèmes de Guillaume Apollinaire I. L’anguille II. Carte postale III. Avant le cinéma IV. 1904 Suite française, FP 80 (piano sol) I. Bransle de Bourgogne II. Pavane III. Petite marche militaire IV. Complainte V. Bransle de Champagne VI. Sicilienne VII. Carillon Maurice Ravel (1875-1837) Histoires naturelles, M. 50 I. Le paon II. Le grillon III. Le cygne IV. Le martin-pêcheur V. La pintade Francis Poulenc Le travail du peintre, FP 161 I. Pablo Picasso II. Marc Chagall III. Georges Braque IV. Juan Gris V. Paul Klee VI. Joan Miró VII. Jacques Villon Franz Schubert (1797-1828) Liebesbotschaft Alinde Ständchen An die Leier Nachtstück An den Mond in einer Herbstnacht Herbstlied Abschied
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Simon Keenlyside & Malcolm Martineau Màrius Sampere, Jerarquies (2003) “Sols és el cos amb què juguem a patir. Perquè la meva ombra no és tan bondadosa com la de l’arbre. A mi em precedeix l’incendi. No hi ha eternitat sinó preàmbuls.” Programa Palau Grans Veus Dimecres, 10.10.2018 – 20 h Sala de Concerts Simon Keenlyside, baríton Malcolm Martineau, piano I Part II Part Johannes Brahms (1833-1897) Nachtigallen schwingen Verzagen Über die Heide O kühler Wald Nachtwandler Es schauen die Blumen 14’ Francis Poulenc (1899-1963) Paganini 1’ Quatre poèmes de Guillaume Apollinaire 5’ I. L’anguille II. Carte postale III. Avant le cinéma IV. 1904 Suite française, FP 80 (piano sol) 13’ I. Bransle de Bourgogne II. Pavane III. Petite marche militaire IV. Complainte V. Bransle de Champagne VI. Sicilienne VII. Carillon Maurice Ravel (1875-1837) Histoires naturelles, M. 50 I. Le paon II. Le grillon III. Le cygne IV. Le martin-pêcheur V. La pintade Francis Poulenc Le travail du peintre, FP 161 I. Pablo Picasso II. Marc Chagall III. Georges Braque IV. Juan Gris V. Paul Klee VI. Joan Miró VII. Jacques Villon Franz Schubert (1797-1828) Liebesbotschaft Alinde Ständchen An die Leier Nachtstück An den Mond in einer Herbstnacht Herbstlied Abschied 13’ 33’ Concert en col·laboració amb: 17’ Catalunya Música enregistra aquest concert. Per tornar-lo a escoltar, consulteu la programació a www.catmusica.cat El Lied Festival Victoria de los Ángeles (LIFE Victoria) ret homenatge a la soprano barcelonina combinant tres de les facetes que la van definir: l’amor pel lied, l’excel·lència i l’impuls de nous talents. La Fundació Victoria de los Ángeles promou aquest festival dedicat al gènere del lied, que amb tant d’èxit va interpretar la cantant catalana, tot esdevenint-ne referent internacional. Al LIFE Victoria s’ofereixen al mateix temps recitals d’artistes de categoria internacional (LIFE Recitals), un format innovador que dona l’oportunitat a joves intèrprets de cantar amb músics consolidats a mode de teloners (LIFE New Artists) i un seguit d’activitats formatives paral·leles (LIFE Akademie). Ona Hotels és el patrocinador principal de la Fundació Victoria de los Ángeles. La noblesa del lied Parlar de Sir Simon Keenlyside és parlar d’un dels liederistes de reputació més solvent al panorama de la cançó actual. Ha estat i és un cantant freqüent als principals teatres d’òpera del món, com la Metropolitan Opera House de Nova York, la Royal Opera House de Londres o l’Òpera de Viena, on ha interpretat rols que ja són signatura de la seva carrera, com ara Rigoletto, Don Giovanni o el comte de Le nozze di Figaro. Amb tot, des del seu debut oficial el 1987, el baríton anglès no ha deixat mai de cultivar meticulosament la cançó en recitals confeccionats detalladament, tot explorant aquells repertoris poc freqüents però sempre atent a la tradició. Combinació de la qual el recital que ofereix aquesta nit és un bon exemple. Un recital que suposa el debut de l’artista, tant al Lied Festival Victoria de los Ángeles (LIFE Victoria) com al Palau de la Música Catalana. De veu elegantment tenebrosa, musicalitat evident i fraseig acurat en tots els idiomes que aborda, Keenlyside resulta ideal per al lied, especialment quan compta amb un pianista com Malcolm Martineau, amb qui manté un entesa constant a través dels anys i que comparteix la seva visió del món de la cançó, en un acompanyament pianístic sempre detallat seguint la millor tradició anglesa. A més a més, Martineau, que és artista resident de l’edició actual del LIFE Victoria, tindrà l’ocasió de mostrar la seva faceta de solista amb la interpretació de la Suite française, una peça de senzillesa aparent i gust neoclàssic composta per Francis Poulenc el 1935. Precisament en aquest compositor francès se centra bona part del programa d’aquesta nit, en què pren especialment rellevància Le travail du peintre, un cicle de cançons compost el 1956 després de l’estrena de Dialogue des Carmélites, la seva òpera més coneguda. Amb textos de Paul Éluard –que morí abans de l’estrena del cicle i que precisament estigué casat amb Gala abans d’estar-ho amb Salvador Dalí–, aquesta composició està dotada d’una gran expressivitat visual, amb la qual Poulenc és capaç de transmetre a través de la música les impressions de la pintura d’aquests cèlebres pintors. Així, la primera cançó, “Pablo Picasso”, está impregnada d’una rotunditat cubista i viril molt pròpia de l’artista malagueny; per la seva banda, “Marc Chagall” transmet perfectament el món únic i oníric d’aquest pintor, i a través de les notes podem gairebé veure les pinzellades vitals i ascendents que fan referència a galls, cavalls i violins. Amb “Georges Braque”, Poulenc sembla tornar en part a la rotunditat de la primera cançó picassiana, però ràpidament la música vira cap a una nova lleugeresa, present també a l’obra del pintor. Més enigmàtica resulta “Juan Gris”, en què els objectes de què ens parla Éluard –la guitarra i el got buit– semblen precipitar-se esllanguidament de la taula a ritme d’un vals decadent, mentre que a “Paul Klee” el color retorna abruptament a la música amb ritmes accelerats que transmeten l’univers cromàtic de l’artista. A “Joan Miró” sembla irrompre l’aire mediterrani de la pintura de l’artista, per caure després en una sobtada nostàlgia. Com a cloenda, Poulenc ret homenatge a Jacques Villon, un pintor d’una mica de més edat que els que ocupen la resta del cicle, un canvi d’època i visió que el compositor sembla transmetre en una peça menys lleugera i més sólida. També de Poulenc s’interpretarà el cicle Quatre poèmes de Guillaume Apollinaire, compostos el 1931 amb textos d’aquest poeta, amb l’obra del qual el compositor mantingué una relació constant, tot posant música a nombrosos textos seus i arribant a escriure “Apollinaire està fet per a mi, no hi ha absolutament res en ell que sigui un obstacle a la meva música”. Poeta i músic es conegueren, però la mort sobtada d’Apollinaire el 1918 a causa de la grip espanyola va fer que la relació no fos tan personal, sinó artística, que esdevingué permanent en la producció de Poulenc fins a la mort d’aquest el 1963 i que arribà fins i tot a compondre l’òpera Les mamellles de Tirésias sobre l’obra de teatre homònima d’Apollinaire. També d’un altre compositor francès, Maurice Ravel, és el cicle Histoires naturelles compost prèviament, el 1906, però que dialoga molt bé amb la música de Poulenc per la seva modernitat i capacitat descriptiva, en el cas de Poulenc sobre la pintura i en el cas de Ravel sobre els animals, els quals personifica amb dosis d’humor. Així, el paó espera una enamorada que no arriba, el grill escolta i mira el rellotge, el cigne neda per sobre un llac impressionista, el blauet transmet la seva bellesa esclatant i la pintada mostra la seva agressivitat amb les gallines. Aquest humor, sumat al tractament musical innovador iniciat ja a Shéhérazade i el text en prosa, va fer que després de l’estrena del cicle a la Salle Érard de París el 1907 el públic i la crítica es dividissin abruptament entre detractors i defensors de la música de Ravel. El lied romàntic alemany també serà present avui amb la interpretació d’una selecció de cançons de Johannes Brahms, compositor que inicia el recital, i Franz Schubert, que el tanca. Peces que han acompanyat Keenlyside i Martineau al llarg de la seva carrera, les quals, com per exemple la “ De veu elegantment tenebrosa, musicalitat evident i fraseig acurat en tots els idiomes que aborda, Keenlyside resulta ideal per al lied, especialment quan compta amb un pianista com Malcolm Martineau” bellíssima Ständchen (Serenata) de Schwanengesang (El cant del cigne) de Schubert, han esdevingut en la veu de Keenlyside referències interpretatives contemporànies. Marc Busquets Figuerola Director artístic del Lied Festival Victoria de los Ángeles (LIFE Victoria) Biografies Simon Keenlyside, baríton Va néixer a Londres. El seu debut operístic va tenir lloc a l’Òpera Estatal d’Hamburg amb el paper del comte d’Almaviva de Le nozze di Figaro. Ha actuat a totes les grans òperes del món i manté una relació especialment estreta amb la Metropolitan Opera House de Nova York, la Royal Opera House Covent Garden i les òperes estatals de Baviera i Viena, on ha interpretat, entre d’altres, Prospero de The Tempest, Posa de Don Carlo, Germont Père de La traviata, Papageno de La flauta màgica, el comte d’Almaviva i els papers protagonistes de Don Giovanni, Ievgueni Onieguin, Pelléas et Mélisande, Wozzeck, Billy Budd, Hamlet, Macbeth i Rigoletto. Té una dilatada experiència com a concertista i ha cantat sota la batuta de molts dels directors més importants del món; i ha actuat, entre altres, amb l’Orquestra de Cambra d’Europa, la Ciutat de Birmingham, les orquestres Simfònica i Filharmònica de Londres, l’Orquestra de Cleveland i les filharmòniques de Txèquia, Viena i Berlín. Solista reconegut, participa habitualment als principals escenaris del món. Ha enregistrat el disc Schumann Lieder amb Graham Johnson i quatre discos de recitals amb Malcolm Martineau, sobre Schubert, Strauss, Brahms i, més recentment, de cançons en anglès, Songs of war, que va guanyar el premi Solo Vocal Award al certamen dels premis Gramophone 2012. També ha enregistrat el Rèquiem de guerra de Britten amb l’Orquestra Simfònica de Londres sota la direcció de Noseda, Elijah de Mendelssohn sota la batuta de McCreesh, Des Knaben Wunderhorn amb Rattle, Macbeth amb Gardiner, Don Giovanni amb Abbado, Carmina Burana amb Thielemann, La bohème (Marcello) amb Chailly, Billy Budd amb Hickox, La flauta màgica (Papageno) amb Mackerras, Le nozze di Figaro (el comte d’Almaviva) amb Jacobs (guardonada amb un Grammy) i The Tempest (Prospero) sota la batuta d’Adès (Grammy al millor enregistrament d’òpera el 2014 i el guardó a l’enregistrament musical en DVD de l’any als premis Echo Klassik de 2014). Els seus projectes operístics, aquesta temporada inclouen el debut en Tonio de Pagliacci i Ford de Falstaff a la Royal Opera House Covent Garden; els papers de Golaud i del comte d’Almaviva a l’Òpera Estatal de Viena, així com els rols protagonistes de Macbeth a Munic, Rigoletto a la Deutsche Oper de Berlín i Don Giovanni a Ginebra. En la seva agenda de concerts figura el Totentanz d’Adès amb la Filharmònica Txeca i la Rundfunk Sinfonieorchester de Berlín dirigida pel mateix compositor. Així mateix, oferirà recitals a Londres, París, Viena, Graz, Brussel·les i Nova York amb Malcolm Martineau; i estarà acompanyat per una petita orquestra de jazz al seu programa Blue skies - Songlines to american music a la Konzerthaus de Viena. Va ser nomenat Comanador de l’Orde de l’Imperi Britànic l’any 2003. Entre els guardons que ha rebut, cal esmentar el Premi Olivier pels seus excepcionals èxits a l’òpera el 2006, el premi Echo Klassik al cantant masculí de l’any el 2007 i el premi al Vocalista de l’Any atorgat per Musical America el 2011. Malcolm Martineau, piano Va néixer a Edimburg. Va estudiar música al St. Catherine‘s College de Cambridge i al Royal College of Music de Londres. Considerat un dels principals acompanyants de la seva generació, ha treballat amb molts dels millors cantants del món, entre els quals cal destacar Sir Thomas Allen, Dame Janet Baker, Olaf Bär, Anna Netrebko, Barbara Bonney, Dame Sarah Connolly, Angela Gheorghiu, Susan Graham, Thomas Hampson, Della Jones, Simon Keenlyside, Angelika Kirchschlager, Dame Felicity Lott, Christopher Maltman, Karita Mattila, Dame Ann Murray, Anne Sofie von Otter, Joan Rodgers, Michael Schade, Frederica von Stade, Sarah Walker i Bryn Terfel. Ha presentat la seva pròpia sèrie al Wigmore Hall i al Festival d’Edimburg. Ha tocat arreu d’Europa: Wigmore Hall i Barbican de Londres, La Scala de Milà, Châtelet de París, Gran Teatre del Liceu, Filharmònica i Konzerthaus de Berlín, Concertgebouw d’Amsterdam i Konzverehaus i Musikverein de Viena... També ha tocat a Nord-amèrica, a l’Alice Tully i al Carnegie Hall de Nova York; i a Austràlia, a l’Òpera de Sydney. Ha participat als festivals d’Ais de Provença, Viena, Edimburg, Schubertiade, Munic i Salzburg. Els seus projectes d’enregistraments inclouen totes les cançons folklòriques de Beethoven i els recitals de Schubert, Schumann i cançons angleses amb Bryn Terfel; recitals de Schubert i Strauss amb Simon Keenlyside, a més de Songs of war, guardonat amb un Grammy; i enregistraments de recitals amb Barbara Bonney, Magdalena Kožená, Della Jones, Susan Bullock, Solveig Kringelborn, Anne Schwanewilms, Dorothea Röschmann i Christiane Karg; la integral de cançons de Fauré amb Sarah Walker i Tom Krause; totes les cançons folklòriques de Britten; el recull complet de cançons de Poulenc i els cicles de cançons de Britten; “ Considerat un dels principals acompanyants de la seva generació, ha treballat amb molts dels millors cantants del món ” així com obres de Schubert amb Florian Boesch, de Reger amb Sophie Bevan i el recull complet de cançons de Mendelssohn. Malcolm va rebre un doctorat honoris causa per la Royal Scottish Academy of Music and Drama el 2004, i va ser nomenat membre internacional de la Societat Britànica d’Acompanyants el 2009. Així mateix, va ser escollit director artístic del Festival Leeds Lieder el 2011 i nomenat oficial de l’Orde de l’Imperi Britànic a la llista d’honors de cap d’Any el 2016. Textos Johannes Brahms (1833-1897) Nachtigallen schwingen, op.6/6 Text d’August Heinrich Hoffmann von Fallersleben (1798-1874) Nachtigallen schwingen lustig ihr Gefieder, Nachtigallen singen ihre alten Lieder. Und die Blumen alle, sie erwachen wieder Bei dem Klang und Schalle aller dieser Lieder. Els rossinyols esvaloten alegres, i canten les seves velles cançons, i es desperten de nou totes les flors amb els sons i els ecos d’aquestes cançons. Und meine Sehnsucht wird zur Nachtigall Und fliegt in die blühende Welt hinein, Und fragt bei den Blumen überall, Wo mag doch mein, mein Blümchen sein? I la meva nostàlgia segueix els rossinyols i vola pel món en floració, i li pregunta a cada flor: la meva floreta, on pot ser? Und die Nachtigallen schwingen ihren Reigen Unter Laubeshallen zwischen Blütenzweigen, Von den Blumen allen aber ich muß schweigen. Unter ihnen steh’ ich traurig sinnend still: Eine Blume seh’ ich, die nicht blühen will. I les rossinyols esvoleteguen en cercles sota l’enramada de branques primaverals, però haig de callar davant de tantes flors. Ple de tristesa resto callat allà sota: he vist una flor que no vol obrir-se. Verzagen, op. 72/4 Text de Carl von Lemcke (1831-1913) Ich sitz’ am Strande der rauschenden See Und suche dort nach Ruh’, Ich schaue dem Treiben der Wogen Mit dumpfer Ergebung zu. M’assec a la vora del mar murmurador amb desig de repòs, i contemplo el vaivé de les ones amb apàtica resignació. Die Wogen rauschen zum Strande hin, Sie schäumen und vergehn, Die Wolken, die Winde darüber, Die kommen und verwehn. Les ones s’apropen, remoroses, a la platja, s’encrespen i es desfan, com arriben i se’n van, més amunt d’elles, els núvols i els vents. Du ungestümes Herz sei still Und gib dich doch zur Ruh’, Du sollst mit Winden und Wogen Dich trösten, - was weinest du? Cor impetuós, estigues callat i reposa, t’hauries de consolar amb els vents i les onades, per què plores? Über die Heide, op. 86/4 Text de Theodor Storm (1817-1888) Über die Heide Hallet mein Schritt; Dumpf aus der Erde Wandert es mit. Damunt del prat ressonen els meus passos; m’acompanya llur ressò sobre la terra. Herbst ist gekommen, Frühling ist weit -Gab es denn einmal Selige Zeit? Ha arribat la tardor, la primavera és lluny, va haver-hi mai un temps feliç? Brauende Nebel Geisten umher, Schwarz ist das Kraut Und der Himmel so leer. Boires fantasmals amenacen per tot arreu; les herbes són negres, i el cel desert. Wär' ich nur hier nicht Gegangen im Mai! Leben und Liebe -Wie flog es vorbei! Si almenys no hagués vingut aquí el mes de maig! Vida i amor, que de pressa voleu! O kühler Wald, op. 72/3 Text de Clemens Maria Wenzeslaus von Brentano (1778-1842) O kühler Wald, Wo rauschest du, In dem mein Liebchen geht? O Widerhall, Wo lauschest du, Der gern mein Lied versteht? On murmures, oh bosc fresquívol, per on passeja la meva estimada? On esperes, oh, eco, entendre la meva cançó? Im Herzen tief, Da rauscht der Wald, In dem mein Liebchen geht, In Schmerzen schlief Der Widerhall, Die Lieder sind verweht. En el fons del cor, allà murmura el bosc, per on passeja la meva estimada; l’eco dorm en les penes, les cançons s’han esvaït. Nachtwandler, op. 86/3 Text de Max Kalbeck (1850-1921) Störe nicht den leisen Schlummer Dess, den lind ein Traum umfangen! Laß ihm seinen süßen Kummer! Ihm sein schmerzliches Verlangen! No torbis el son lleuger del que està sumit en un dolç somni! Deixa’l amb les seves dolces penes, amb els seus anhels dolorosos! Sorgen und Gefahren drohen, Aber keine wird ihm schrecken, Kommst du nicht, den Schlafesfrohen Durch ein hartes Wort zu wecken. L’amenacen penes i perills, però cap l’espantarà si tu no vens a desvetllar el feliç dorment amb un mot cruel. Still in seinen Traum versunken, Geht er über Abgrundtiefen, wie vom Licht des Vollmonds trunken, Weh' den Lippen, die ihn riefen! Sumit tranquil·lament en el seu somni, travessa profunds abismes, com embriagat per la lluna plena. Ai dels llavis que el despertin! Es schauen die Blumen, op. 96/3 Text de Heinrich Heine (1797-1856) Es schauen die Blumen alle Zur leuchtenden Sonne hinauf; Es nehmen die Ströme alle Zum leuchtenden Meere den Lauf. Miren totes les flors cap al sol resplendent; prenen tots els rius el camí de la mar resplendent. Es flattern die Lieder alle Zu meinem leuchtenden Lieb Nehmt mit meine Tränen und Seufzer, Ihr Lieder, wehmütig und trüb! Volen totes les cançons cap a la meva resplendent estimada; emporteu-vos les meves llàgrimes i sospirs, cançons melangioses i ombrívoles! Francis Poulenc (1899-1963) “Paganini”, Métamorphoses, FP 121/3 Text de Louise de Vilmorin (1902-1969) Violon, hippocampe et sirène Berceau des cœurs cœur et berceau Larmes de Marie Madeleine Soupir d'une Reine Echo Violí, hipocamp i sirena Bressol dels cors, cor i bressol Llàgrimes de Maria Magdalena Sospir d’una reina Eco Violon orgueil des mains légères Départ à cheval sur les eaux Amour chevauchant le mystère Voleur en prière Oiseau Violí orgull de les mans lleugeres Partença a cavall sobre les aigües Amor cavalcant el misteri Lladre pregant Ocell Violon femme morganatique Chat botté courant la forêt Puit des vérités lunatiques Confession publique Corset Violí dona morganàtica Gat amb botes corrent pel bosc Pou de veritats llunàtiques Confessió pública Cotilla Violon alcool de l'âme en peine Préférence. Muscle de soir Épaules des saisons soudaines Feuille de chêne Miroir Violí alcohol de l’ànima en pena Preferència. Múscul del vespre Espatlles d’estacions sobtades Fulla de roure Mirall Violon chevalier du silence Jouet évadé du bonheur Poitrine des milles présences Bateau de plaisance Chasseur. Violí cavaller del silenci Joguina evadida de la felicitat Pit de les mil de presències Vaixell de plaer Caçador. Quatre poemes de Guillaume Apollinaire, FP 58 “L’anguille” Jeanne Houhou la très gentille Est morte entre des draps très blancs Pas seule Bébert dit l'Anguille Narcisse et Hubert le merlan Près d'elle faisaient leur manille Jeanne Houhou la molt gentil ha mort entre llençols molt blancs. No estava sola, Bébert dit l’Anguila Narcisse i Hubert el perruquer jugaven a cartes prop d’ella. Et la crâneuse de Clichy Aux rouges yeux de dégueulade Répète "Mon eau de Vichy" Va dans le panier à salade Haha sans faire de chichi I la fanfarrona de Clichy, amb el ulls vermells de tant perbocar, repeteix “el meu aiguardent”. Va dins del furgó policial haha sense fer escarafalls. Les yeux dansant comme des anges Elle riait, elle riait Les yeux très bleus les dents très blanches Si vous saviez, si vous saviez Tout ce que nous ferons dimanche. Els ulls dansant com àngels reia, reia, els ulls molt blaus, les dents molt blanques. Si sabessiu, si sabessiu tot el que farem diumenge. “Carte postale” L’ombre de la très douce est évoquée ici, Indolente, et jouant un air dolent aussi: Nocturne ou lied mineur qui fait pâmer son âme Dans l’ombre où ses longs doigts font mourir une gamme Au piano qui geint comme une pauvre femme. Je soupai d'un peu de foie gras De chevreuil tendre à la compôte De tartes flans et cetera Un peu de kirsch me ravigote Vaig sopar una mica de foie-gras cabirol tendre amb compota tartes, flams, etcétera. Una mica de kirsch m’entona. Que ne t'avais-je entre mes bras. Ai si et tingués entre els meus braços. Maurice Ravel (1875-1837) L’ombra de la molt dolça està aquí evocada, apàtica, i tocant també una melodia queixosa: nocturn o lied menor que fa defallir la seva ànima en l’ombra on els seus llargs dits fan morir una escala al piano que es lamenta com una pobra dona. “Avant le cinéma” Et puis ce soir on s'en ira Au cinéma I després aquest vespre anirem al cinema. Les Artistes que sont-ce donc Ce ne sont plus ceux qui cultivent les Beaux-arts Ce ne sont pas ceux qui s'occupent de l'Art Art poétique ou bien musique Les Artistes ce sont les acteurs et les actrices Els artistes d’ara ja no són els que cultiven les belles arts ja no són els que s’ocupen de l’Art art poètic o musical. Els artistes són els actors i les actrius Si nous étions des Artistes Nous ne dirions pas le cinéma Nous dirions le ciné Si fóssim artistes no diríem pas cinema diríem cine. Mais si nous étions de vieux professeurs de province Nous ne dirions ni ciné ni cinéma Mais cinématographe Aussi mon Dieu faut-il avoir du goût. Però si fóssim vells professors de províncies no diríem ni cine ni cinema sinó cinematògraf. S’ha de tenir bon gust, caram! “1904” À Strasbourg en dix-neuf-cent-quatre J'arrivai pour le lundi gras À l'hôtel m'assis devant l'âtre Près d'un chanteur de l'Opéra Qui ne parlait que de théâtre A Estrasburg l’any mil nou-cents quatre vaig arribar-hi el dilluns de carnaval. A l’hotel vaig seure davant la llar de foc al costat d’un cantant d’òpera que només parlava de teatre. La Kellnerine rousse avait Mis sur sa tête un chapeau rose Comme Hébé qui les dieux servait N'en eut jamais. Ô belles choses Carnaval chapeau rose Ave! L’hostalera pèl-roja s’havia posat al cap un barret rosa que ni Hebe que servia els déus mai no tingué. Oh belles coses Carnaval barret rosa Ave! À Rome à Nice et à Cologne Dans les fleurs et les confetti Carnaval j'ai revu ta trogne, Ô roi plus riche et plus gentil Que Crésus Rothschild et Torlogne A Roma a Niça i a Colònia amb les flors i el confeti, Carnestoltes, he tornat a veure’t la carota. Oh rei! més ric i més gentil que Cressus, Rotschild i Torlònia. Histoires naturelles, M. 50 Text de Jules Renard (1864-1910) “Le paon” Il va sûrement se marier aujourd’hui. Ce devait être pour hier. En habit de gala, il était prêt. Segurament es casarà avui. Havia d’haver-ho fet ahir. Vestit de gala, estava preparat. Il n’attendait que sa fiancée. Elle n’est pas venue. Elle ne peut tarder. Només esperava la núvia. No ha vingut. No pot trigar. Glorieux, il se promène avec une allure de prince indien et porte sur lui les riches présents d’usage. Gloriós, es passeja amb un aire de príncep hindú i du a sobre els rics presents. L’amour avive l’éclat de ses couleurs et son aigrette tremble comme une lyre. La fiancée n’arrive pas. L’amor aviva l’esclat dels seus colors i el seu plomall tremola com una lira. La núvia no arriba. Il monte au haut du toit et regarde du côté du soleil. Il jette son cri diabolique : S’enfila a la teulada i mira cap al sol. Llança el seu crit diabòlic: Léon ! Léon ! C’est ainsi qu’il appelle sa fiancée. Il ne voit rien venir et personne ne répond. Léon! Léon! Així és com anomena la seva promesa. No veu venir ningú i ningú no li respon. Les volailles habituées ne lèvent même point la tête. Elles sont lasses de l’admirer. L’aviram acostumat ja ni aixeca el cap. Està cansat d’admirar-lo. Il redescend dans la cour, si sûr d’être beau qu’il est incapable de rancune. Son mariage sera pour demain. Torna a baixar al pati, tan segur de ser tan bell que és incapaç de sentir rancúnia. Es casarà demà. Et, ne sachant que faire du reste de la journée, il se dirige vers le perron. I no sabent què fer durant la resta del dia, va cap a l’escalinata. Il gravit les marches, comme des marches de temple, d’un pas officiel. Puja els graons, com graons de temple, amb pas oficial. Il relève sa robe à queue toute lourde des yeux qui n’ont pu se détacher d’elle. S’aixeca el vestit de cua, molt feixuc pels ulls que no han pogut desfermar-se’n. Il répète encore une fois la cérémonie. Assaja de nou la cerimònia. “Le grillon” C’est l’heure où, las d’errer, l’insecte nègre revient de promenade et répare avec soin le désordre de son domaine. És l’hora quan, cansat d’errar, el negre insecte torna del seu passeig i endreça amb cura el desordre de casa seva. D’abord il ratisse ses étroites allées de sable. Il fait du bran de scie qu’il écarte au seuil de sa retraite. Primer rascla els seus estrets camins de sorra. Fa serradures que estén pell llindar del seu refugi. Il lime la racine de cette grande herbe propre à le harceler. Il se repose. Llima l’arrel d’aquella gran herba que és a punt d’assetjar-lo. Descansa. Puis il remonte sa minuscule montre. A-t-il fini ? Est-elle cassée ? Il se repose encore un peu. Després dona corda al seu minúscul rellotge. Ha acabat? Està espatllat? I descansa encara una mica més. Il rentre chez lui et ferme sa porte. Longtemps il tourne sa clé dans la serrure délicate. Torna a casa seva i tanca la porta. Gira llargament la clau dins el delicat pany. Et il écoute : Point d’alarme dehors. Mais il ne se trouve pas en sûreté. I escolta: a fora, cap senyal d’alarma. Però no se sent segur. Et comme par une chaînette dont la poulie grince, il descend jusqu’au fond de la terre. I com per una cadeneta la politja de la qual grinyola, davalla al fons de la terra. On n’entend plus rien. Ja no se sent res. Dans la campagne muette, les peupliers se dressent comme des doigts en l’air et désignent la lune. En el camp silenciós, els pollancres es redrecen com dits enlaire i assenyalen la lluna. Doucement, sur son léger coussin de plumes, le cygne rame et s’approche... Dolçament, sobre el seu lleuger coixí de plomes, el cigne rema i s’hi acosta. Il s’épuise à pêcher de vains reflets, et peut-être qu’il mourra, victime de cette illusion, avant d’attraper un seul morceau de nuage. S’esgota pescant reflexos vans, i potser morirà, víctima d’aquesta il·lusió, abans d’atrapar ni un sol tros de núvol. Mais qu’est-ce que je dis ? Però què estic dient? Chaque fois qu’il plonge, il fouille du bec la vase nourrissante et ramène un ver. Cada cop que es cabussa, rebusca amb el bec el llim nodridor i en treu un cuc. Il engraisse comme une oie. S’engreixa com una oca. “Le martin-pêcheur” Ça n’a pas mordu, ce soir, mais je rapporte une rare émotion. Comme je tenais ma perche de ligne tendue, un martin-pêcheur est venu s’y poser. Nous n’avons pas d’oiseau plus éclatant. Il semblait une grosse fleur bleue au bout d’une longue tige. La perche pliait sous le poids. Je ne respirais plus, tout fier d’être pris pour un arbre par un martin-pêcheur. Et je suis sûr qu’il ne s’est pas envolé de peur, mais qu’il a cru qu’il ne faisait que passer d’une branche à une autre. No han picat aquesta tarda, pero torno amb una estranya emoció. Mentre sostenia la canya de pescar, un blauet s’hi ha posat. No tenim ocell tan impactant. Semblava una gran flor blava a la punta d’una llarga tija. La canya es plegava sota el seu pes. Jo no respirava, orgullós de ser confós amb un arbre per un blauet. I estic segur que no ha alçat el vol per por, sinó que creia que estava simplement passant d’una branca a una altra. “La pintade” “Le cygne” Il glisse sur le bassin, comme un traîneau blanc, de nuage en nuage. Car il n’a faim que des nuages floconneux qu’il voit naître, bouger, et se perdre dans l’eau. Llisca sobre l’estany com un trineu blanc, de núvol en núvol. Car només té fam de núvols esponjosos que veu néixer, moure’s i perdre’s en l’aigua. C’est l’un d’eux qu’il désire. Il le vise du bec, et il plonge tout à coup son col vêtu de neige. En desitja un d’aquests. L’apunta amb el bec, i submergeix de sobte el seu coll vestit de neu. Puis, tel un bras de femme sort d’une manche, il retire. Després, com un braç de dona que sorgeix d’una màniga, surt. Il n’a rien. No du res. Il regarde : les nuages effarouchés ont disparu. Mira: els núvols atemorits han desaparegut. Il ne reste qu’un instant désabusé, car les nuages tardent peu à revenir, et, là-bas, où meurent les ondulations de l’eau, en voici un qui se reforme. Només queda un instant decebedor, perquè els núvols triguen poc a retornar, i, allà, on moren les ondulacions de l’aigua, heus ací que n’hi ha un que es forma de nou. C’est la bossue de ma cour. Elle ne rêve que plaies à cause de sa bosse. És la geperuda del meu corral. Només busca brega per culpa del seu gep. Les poules ne lui disent rien : Brusquement, elle se précipite et les harcèle. Les gallines no li fan cas: bruscament, s’hi precipita i les empaita. Puis elle baisse sa tête, penche le corps, et, de toute la vitesse de ses pattes maigres, elle court frapper, de son bec dur, juste au centre de la roue d’une dinde. Després abaixa el cap, vincla el cos, i, ben de pressa amb les seves fines potes, corre a picar, amb el seu bec dur, el centre de la cua desplegada d’un gall d’indi. Cette poseuse l’agaçait. El vanitós la crispava. Ainsi, la tête bleuie, ses barbillons à vif, cocardière, elle rage du matin au soir. Elle se bat sans motif, peut-être parce qu’elle s’imagine toujours qu’on se moque de sa taille, de son crâne chauve et de sa queue basse. Així, el cap blavós, les carúncules en foc, patriotera, enrabiada tot el dia. Es baralla sense motiu, potser perquè sempre s’imagina que se’n riuen de la seva mida, del seu crani calb i de la seva cua baixa. Et elle ne cesse de jeter un cri discordant qui perce l’air comme un pointe. No para de fer crits discordants que travessen l’aire com un ganivet. Parfois elle quitte la cour et disparaît. Elle laisse aux volailles pacifiques un moment de répit. Mais elle revient plus turbulente et plus criarde. Et, frénétique, elle se vautre par terre. De vegades marxa del corral i desapareix, permetent a l’aviram pacífic un moment de repòs. Però torna més turbulenta i més estrident. I, frenètica, es rebolca pel terra. Qu’a-t’elle donc ? La sournoise fait une farce. Elle est allée pondre son oeuf à la campagne. Je peux le chercher si ça m’amuse. I doncs què té? La maliciosa fa comèdia. Ha anat a pondre el seu ou al camp. Puc anar a buscar-lo si em ve de gust. Et elle se roule dans la poussière comme une bossue. I es rebolca en la pols com una geperuda. Francis Poulenc Le travail du peintre, FP 161 Textos de Paul Éluard (1895-1952) “Pablo Picasso” Entoure ce citron de blanc d'œuf informe Enrobe ce blanc d'œuf d'un azur souple et fin La ligne droite et noire a beau venir de toi L'aube est derrière ton tableau Embolica aquesta llimona amb clara d’ou amorfa arrebossa aquesta clara d’ou d’un atzur lleuger i fi. La línia recta i negra ja pot venir de tu que l’alba és rere el teu quadre. Et les murs innombrables croulent derrière ton tableau et toi l'œil fixe comme un aveugle comme un fou Tu dresses une haute épée dans le vide I les muralles innombrables s’esfondren rere el teu quadre i tu, amb l’ull fix com un cec, com un boig, tu alces una llarga espasa al buit. Une main pourquoi pas une seconde main Et pourquoi pas la bouche nue comme une plume Pourquoi pas un sourire et pourquoi pas des larmes Tout au bord de la toile où jouent les petits clous Una mà, per què no una segona mà i per què no la boca nua com una ploma. Per què no un somriure i per què no llàgrimes a la vora de la tela, on juguen els petits claus. Voici le jour d'autrui laisse aux ombres leur chance Et d'un seul mouvement des paupières renonce Heus aquí el dia aliè dona una oportunitat a les ombres i d’un sol moviment de parpelles, renuncia. “Marc Chagall” Ane ou vache coq ou cheval Jusqu’à la peau d’un violon Homme chanteur un seul oiseau Danseur agile avec sa femme Ase o vaca gall o cavall Fins la pell d’un violí Home cantant un sol ocell Àgil ballarí amb la seva dona. Couple trempé dans son printemps Parella amarada en la seva primavera L’or de l’herbe le plomb du ciel Séparés par les flammes bleues De la santé de la rosée Le sang s’irise le cœur tinte L’or de l’herba el plom del cel Separats per flames blaves De la salut de la rosada La sang s’irisa el cor dringa Un couple le premier reflet Una parella el primer reflex Et dans un souterrain de neige La vigne opulente dessine Un visage aux lèvres de lune Qui n’a jamais dormi la nuit. I en un soterrani de neu L’opulent vinya dibuixa Un rostre amb llavis de lluna Que mai no ha dormit de nit. “Georges Braque” Un oiseau s'envole, Il rejette les nues comme un voile inutile, Il n'a jamais craint la lumière, Un ocell aixeca el vol, rebutja els núvols com un vel inútil, mai no ha temut la llum, Enfermé dans son vol, Il n'a jamais eu d'ombre. concentrat en el seu vol, mai no ha tingut ombra. Coquilles des moissons brisées par le soleil. Toutes les feuilles dans le bois disent oui, Elles ne savent dire que oui, Toute question, toute réponse Et la rosée coule au fond de ce oui. Clofolles de la sega trencades pel sol. Totes les fulles en el bosc diuen “sí”, només saber dir que “sí”, qualsevol pregunta, qualsevol resposta i la rosada regalima al fons d’aquest “sí”. Un homme aux yeux légers décrit le ciel d'amour. Il en rassemble les merveilles Comme des feuilles dans un bois, Comme des oiseaux dans leurs ailes Et des hommes dans le sommeil. Un home de mirada lleugera descriu el cel d’amor. N’acumula les meravelles com les fulles en un bosc, com els ocells en llurs ales, i com els homes en el seu son. “Juan Gris” De jour merci de nuit prends garde De douceur la moitié du monde L’autre montrait rigueur aveugle De dia dona gràcies, de nit ves amb compte De dolçor la meitat del món L’altra meitat mostrava severitat cega Aux veines se lisait un présent sans merci Aux beautés des contours, l’espace limité Cimentait tous les joints des objets familiers A les venes s’hi llegia un present despietat A la generositat dels contorns, l’espai limitat Unia les vores dels objectes quotidians Table guitare et verre vide Sur un arpent de terre pleine De toile blanche d’air nocturne Taula, guitarra i got buit Sobre un acre de terra rica De tela blanca d’aire nocturn Table devait se soutenir Lampe rester pépin de l’ombre Journal délaissait sa moitié Taula havia de sostenir-se Làmpada ser llavor de l’ombra Diari renunciava a una de les seves meitats Deux fois le jour deux fois la nuit De deux objets un double objet Un seul ensemble à tout jamais. Dos cops al dia dos cops a la nit Dels dos objectes un objecte doble Un sol conjunt per sempre més. “Paul Klee” Sur la pente fatale, le voyageur profite De la faveur du jour, verglas et sans cailloux, Et les yeux bleus d'amour, découvre sa saison Qui porte à tous les doigts de grands astres en bague. Sobre el fatal pendent, el viatger s’aprofita del bon dia, glaçat i sense pedres, i amb els ulls plens d’amor, descobreix la seva estació que du a tots els dits grans astres com anells. Sur la plage la mer a laissé ses oreilles Et le sable creusé la place d'un beau crime. Le supplice est plus dur aux bourreaux qu'au victimes Les couteaux sont des signes et les balles des larmes. A la platja, el mar hi ha deixat les seves orelles i la sorra excavada l’indret d’un bell crim. El suplici és més dur per als botxins que per a les víctimes els ganivets són presagis i les bales llàgrimes. “Joan Miró” Soleil de proie prisonnier de ma tête, Enlève la colline, enlève la forêt. Le ciel est plus beau que jamais. Sol de presa presoner del meu cap, endú-te’n el turó, endú-te’n el bosc. El cel és més bell que mai. Les libellules des raisins Lui donnent des formes précises Que je dissipe d’un geste. Les libèl·lules dels raïms li donen unes formes precises que esvaeixo d’un sol gest. Nuages du premier jour, Nuages insensibles et que rien n’autorise, Leurs graines brûlent Dans les feux de paille de mes regards. Núvols del primer dia, núvols insensibles i que res no autoritza, llurs llavors cremen dins la insignificància del meu esguard. A la fin, pour se couvrir d’une aube Il faudra que le ciel soit aussi pur que la nuit. Finalment, per cobrir-se amb una alba caldrà que el cel sigui tan pur com la nit. “Jacques Villon” Franz Schubert (1797-1828) “Liebesbotschaft”, de Schwanengesang, D. 957/1 Text de Ludwig Rellstab (1799-1860) Rauschendes Bächlein, So silbern und hell, Eilst zur Geliebten So munter und schnell? Ach trautes Bächlein Mein Bote sey Du; Bringe die Grüße Des Fernen ihr zu. Rierol murmurant, tan argentí i transparent, t’apresses alegre i veloç cap a l’estimada? Ah, fidel rierol, sigues mon missatger: porta-li els records de l’amant llunyà. All' ihre Blumen Im Garten gepflegt, Die sie so lieblich Am Busen trägt, Und ihre Rosen In purpurner Gluth, Bächlein, erquicke Mit kühlender Fluth. Rierol, amb la teva aigua refrescant apaga la set de totes les flors que collirà del seu jardí i portarà amb tant d’amor en el seu pit, i la de les seves roses, que lluen com la porpra. Wenn sie am Ufer, In Träume versenkt, Meiner gedenkend Das Köpfchen hängt; Tröste die Süße Mit freundlichem Blick, Denn der Geliebte Kehrt bald zurück. Quan a la teva riba, sumida en somnis, inclini el cap pensant en mi, conforta-la amb una mirada amable, car l’estimat tornarà molt aviat. Neigt sich die Sonne Mit röthlichem Schein, Wiege das Liebchen In Schlummer ein. Rausche sie murmelnd In süße Ruh, Flüstre ihr Träume Der Liebe zu. I quan el sol es pongui amb rogent resplendor, bressola el son de l’estimada. Desitja-li murmurant un dolç repòs, i inspira-li somnis d’amor. Irrémédiable vie Vie à toujours chérir Irremeiable vida Vida per estimar sempre En dépit des fléaux Et des morales basses En dépit des étoiles fausses Et des cendres envahissantes Malgrat les calamitats I les morals baixes Malgrat les falses estrelles I les cendres invasores En dépit des fièvres grinçantes Des crimes à hauteur du ventre Des seins taris des fronts idiots En dépit des soleils mortels Malgrat les febres que grinyolen Els crims a l’alçada del ventre Els pits assecats els rostres idiotes Malgrat els mortals sols En dépit des dieux morts En dépit des mensonges L’aube l’horizon l’eau L’oiseau l’homme l’amour Malgrat els déus morts Malgrat les mentides L’alba l’horitzó l’aigua L’ocell l’home l’amor Alinde, D. 904 Text de Friedrich Rochlitz (1769-1842) L’homme léger et bon Adoucissant la terre Éclaircissant les bois Illuminant la pierre L’home lleuger i bo Suavitzant la terra Esclarint els boscos Il·luminant la pedra Die Sonne sinkt ins tiefe Meer, Da wollte sie kommen. Geruhig trabt der Schnitter einher, Mir ist’s beklommen. Es pon el sol en el mar profund, i ella encara no ha tornat. Torna tranquil el segador, estic neguitós. Et la rose nocturne Et le sang de la foule. I la rosa nocturna I la sang de la gentada. Hast, Schnitter, mein Liebchen nicht gesehn? Alinde! Alinde! »Zu Weib und Kindern muß ich gehn, Kann nicht nach andern Dirnen sehn; Sie warten mein unter der Linde.« - No has vist, segador, la meva estimada? Alinda, Alinda! “Haig d’anar amb la dona i els fills, i no puc veure altres noies; m’esperen sota el til·ler”. Der Mond betritt die Himmelsbahn, Noch will sie nicht kommen. Dort legt der Fischer das Fahrzeug an, Mir ist’s beklommen. Avança la lluna en la cursa de la nit, i ella encara no ha tornat. Un pescador recala allà la seva barca, estic neguitós. Hast, Fischer, mein Liebchen nicht gesehn? Alinde! Alinde! »Muß suchen, wie mir die Reußen stehn, Hab’ nimmer Zeit nach Jungfern zu gehn. Schau, welch einen Fang ich finde!« No has vist, pescador, la meva estimada? Alinda, Alinda! “Haig de veure com estan les nanses, no tinc temps per perseguir donzelles; vull veure quina pesca he fet”. Die lichten Sterne ziehn herauf, Noch will sie nicht kommen. Dort eilt der Jäger in [rüstgem]6 Lauf: Mir ist’s beklommen. Surten clares les estrelles i ella encara no ha tornat. Ara s’apressa enèrgic un caçador, estic neguitós. Hast, Jäger, mein Liebchen nicht gesehn? Alinde! Alinde! »Muß nach dem bräunlichen Rehbock gehn, Hab [nimmer Lust nach Mädeln]8 zu sehn: Dort schleicht er im Abendwinde!« - No has vist, caçador, la meva estimada? Alinda, Alinda! “Haig d’empaitar el cérvol salvatge, ja no tinc ganes de veure fadrines; per allà va, ensumant les olors del vespre”. In schwarzer Nacht steht hier der Hain; Noch will sie nicht kommen. Von allem Lebendgen irr’ ich allein Bang’ und beklommen. És negra nit en els camps i ella encara no ha tornat. Entre tots els éssers vius, erro solitari, temorós i neguitós. Dir, Echo, darf ich mein Leid gestehn: Alinde - »Alinde,« Ließ Echo leise herüberwehn; Da sah’ ich sie mir zur Seite stehn: »Du suchtest so treu: nun finde!« A tu, eco, haig de confessar la meva pena: Alinda... “Alinda”, respon l’eco blanament; I és allà, al meu costat. “Has cercat tan fidelment, que m’has trobat”... Ständchen, D. 889 Text d’August Wilhelm Schlegel (1767-1845), sobre un poema de William Shakespeare (1564-1616) Horch! horch! die Lerch' im Ätherblau; Und Phöbus, neu erweckt, Tränkt seine Rosse mit dem Thau, Der Blumenkelche deckt; Der Ringelblume Knospe schleußt Die goldnen Äuglein auf; Mit allem, was da reizend heißt, Du süße Maid, steh auf! Escolteu! Escolteu l’alosa en el cel blau; i Febus, despertat de nou, abeura els seus corsers amb la rosada que cobreix el calze de les flors; les trèmules calèndules comencen a obrir els seus ulls daurats: amb tot el que és bonic, dolça donzella, desperteu-vos! An die Leier, D. 737 Text de Franz von Bruchmann (1798-1867) Ich will von Atreus' Söhnen, Von Kadmus will ich singen! Doch meine Saiten tönen Nur Liebe im Erklingen. Vull cantar als fills d’Atreu, vull cantar a Cadmos! Però les meves cordes només ressonen per l’amor. Ich tauschte um die Saiten, Die Leier möcht ich tauschen! Alcidens Siegesschreiten Sollt ihrer Macht entrauschen! Canvio les cordes, hauria de canviar la lira! Els crits de victòria d’Alcides voldria reflectir en la seva força! Doch auch die Saiten tönen Nur Liebe im Erklingen! Però també aquestes cordes només ressonen per l’amor! So lebt denn wohl, Heroen! Denn meine Saiten tönen Statt Heldensang zu drohen, Nur Liebe im Erklingen. Adéu, doncs, herois! Car quan les meves cordes sonen, en comptes d’eixordar amb cants amenaçadors, només ressonen per l’amor. Nachtstück, D. 672 Text de Johann Mayrhofer (1787-1836) Wenn über Berge sich der Nebel breitet, Und Luna mit Gewölken kämpft, So nimmt der Alte seine Harfe, und schreitet, Und singt waldeinwärts und gedämpft: Quan la boira s’estén sobre les muntanyes i la lluna lluita amb els núvols, pren el vell la seva arpa, camina cap dins del bosc, i canta suaument: "Du heil'ge Nacht! Bald ist's vollbracht. Bald schlaf ich ihn den langen Schlummer, Der mich erlöst von jedem Kummer." “Oh, santa nit! Aviat s’haurà acabat tot. Aviat m’adormiré en el llarg somni que em lliurarà de totes les penes.” Die grünen Bäume rauschen dann, Schlaf süß du guter alter Mann; Die Gräser lispeln wankend fort, Wir decken seinen Ruheort; Und mancher liebe Vogel ruft, O laß ihn ruh'n in Rasengruft! - Llavors murmuren els arbres verds: Dorm dolçament, bon home vell. I les herbes remoregen vacil·lants. Cobrirem el teu lloc de repòs. I molts ocells amables criden; deixeu-lo descansar en la seva tomba de gespa! Der Alte horcht, der Alte schweigt Der Tod hat sich zu ihm geneigt. El vell escolta, el vell calla... la mort s’ha inclinat damunt d’ell. An den Mond in einer Herbstnacht, D. 614 Text d’Aloys Wilhelm Schreiber (1761-1841) Freundlich ist dein Antlitz, Sohn des Himmels! Leis sind deine Tritte Durch des Aethers Wüste, Holder Nachtgefährte. Amable és la teva faç, filla del cel! Lleugers són els teus passos pels deserts eteris, sagrada companya de la nit! Dein Schimmer ist sanft und erquickend, Wie das Wort des Trostes Von des Freundes Lippe, Wenn ein schrecklicher Geyer An der Seele nagt. Suau i refrescant és la teva llum, com les paraules de consol dels llavis de l’amic, quan un voltor terrible rosega l’ànima. Manche Thräne siehst du, Siehst so manches Lächeln, Hörst der Liebe trauliches Geflüster, Leuchtest ihr auf stillem Pfade, Hoffnung schwebt auf deinem Strahle Herab zum stillen Dulder, Der verlassen geht auf bedorntem Weg. Veus moltes llàgrimes, i veus molts somriures, sents els íntims murmuris de l’amor, i il·lumines els seus tranquils camins; l’esperança baixa amb els teus raigs al callat sofrent que camina abandonat per camins espinosos. Du siehst auch meine Freunde, Zerstreut in fernen Landen; Du gießest deinen Schimmer Auch auf die frohen Hügel, Wo [ich]1 als Knabe hüpfte, Wo oft bei deinem Lächeln Ein unbekanntes Sehnen Mein junges Herz ergriff. Veus també els meus amics dispersats per llunyanes terres; vesses la teva llum sobre feliços turons per on saltava sovint quan era noi, on sovint sota el teu somriure un afany desconegut commovia el meu cor jove. Du blickst auch auf die Stätte, Wo meine Lieben [ruhen]2, Wo der Thau fällt auf ihr Grab, Und die Gräser drüber [wehen]3 In dem Abendhauche. Contemples també les ciutats on descansen els meus estimats, on la rosada cau sobre les seves tombes, i les herbes que hi han crescut al damunt s’agiten amb la brisa del vespre. Doch dein Schimmer Dringt nicht in die dunkle Kammer, Wo sie ruhen von des Lebens [Mühe]4, Wo auch ich bald ruhen werde! Du wirst geh’n und wiederkehren, [Und]5 seh’n noch manches Lächeln, Dann werd’ ich nicht mehr lächeln, Dann werd’ ich nicht mehr weinen, Mein wird man [dann]6 nicht mehr gedenken Auf dieser schönen Erde. Però la teva llum no penetra en l’obscura cambra on descansen de les fatigues de la vida, on reposaré també aviat! Marxaràs, i tornaràs, veuràs encara molts somriures; però jo ja no riuré més, ja no ploraré més, ningú pensarà més en mi, en aquesta formosa terra. Herbstlied, D. 502 Text de Johann Gaudenz von Salis-Seewis (1762-1834) Bunt sind schon die Wälder; Gelb die Stoppelfelder, Und der Herbst beginnt. Rothe Blätter fallen, Graue Nebel wallen, Kühler weht der Wind. Acolorits són ja els boscos, i grocs els rostolls dels camps, ha començat la tardor. Cauen les fulles vermelles, s’aixequen boires grisoses, i bufen més freds els vents. Wie die volle Traube, Aus dem Rebenlaube, Purpurfarbig strahlt; Am Geländer reifen Pfirsiche mit Streifen Roth und weiß bemahlt. Els fullatges de les vinyes afeixugades de raïms lluen amb colors de porpra; en els horts maduren els préssecs, pintats amb tires vermelles i blanques. Sieh! Wie hier die Dirne Emsig Pflaum’ und Birne In ihr Körbchen legt; Dort, mit leichten Schritten, Jene, goldne Quitten In den Landhof trägt! Mireu com aquestes noies col·loquen infatigables en els cistells les peres i les prunes; i aquelles d’allà amb quina lleugeresa porten cap a la masia aquells codonys daurats. Flinke Träger springen, Und die Mädchen singen, Alles jubelt froh! Bunte Bänder schweben, Zwischen hohen Reben, Auf dem Hut von Stroh! Salten els àgils portadors, i les noies canten i tothom s’alegra, feliç! Onegen cintes virolades entre les altes vinyes damunt dels capells de palla! Geige tönt und Flöte Bei der Abendröthe Und im Mondenglanz; Junge Winzerinnen Winken und beginnen Deutschen Ringeltanz. Sonen violins i flautes, al capvespre i a l’aurora; joves veremadores ens inviten a ballar una dansa alemanya. “Abschied”, de Schwanengesang, D. 957/7 Text de Ludwig Rellstab (1799-1860) Ade, Du muntre, Du fröhliche Stadt, Ade! Schon scharret mein Rösslein mit lustigem Fuß; Jetzt nimm noch den letzten, den scheidenden Gruß. Du hast mich wohl niemals noch traurig gesehn, So kann es auch jetzt nicht beim Abschied geschehn. Ade, Du muntre, Du fröhliche Stadt, Ade! Adéu, ciutat alegre i joiosa, adéu! El meu corser ja espernega impacient, rep la meva darrera salutació de comiat. Fins ara no m’has vist mai trist, i tampoc m’hi veuràs ara en acomiadar-nos. Adéu, ciutat alegre i joiosa, adéu! Ade, Ihr Bäume, Ihr Gärten so grün, Ade! Nun reit' ich am silbernen Strome entlang, Weit schallend ertönet mein Abschiedsgesang; Nie habt Ihr ein trauriges Lied gehört, So wird Euch auch keines beim Scheiden beschert. Ade, Ihr Bäume, Ihr Gärten so grün, Ade! Adéu, arbres, jardins tan verds, adéu! Cavalco ara seguint el corrent argentí, sento molt lluny l’eco del meu cant de comiat: mai m’heu sentit una cançó trista, tampoc us en cantaré ara en acomiadar-nos. Adéu, arbres, jardins tan verds, adéu! Ade, Ihr freundlichen Mägdlein dort, Ade! Was schaut Ihr aus blumenumduftetem Haus Mit schelmischen, lockenden Blicken heraus? Wie sonst, so grüß' ich und schaue mich um, Doch nimmer wend' ich mein Rößlein um. Ade, Ihr freundlichen Mägdlein dort, Ade! Adéu, amables noies, adéu! Què mireu des de les vostres llars plenes d’oloroses flors amb mirades malicioses i seductores? Com sempre, us saludo i us contemplo, però no faré fer mitja volta al meu corser. Adéu, amables noies, adéu! Ade, liebe Sonne, so gehst Du zur Ruh, Ade! Nun schimmert der blinkenden Sterne Gold. Wie bin ich Euch Sternlein am Himmel so hold; Durchziehn wir die Welt auch weit und breit, Ihr gebt überall uns das treue Geleit. Ade, liebe Sonne, so gehst Du zur Ruh, Ade! Adéu, sol estimat, te’n vas a descansar, adéu! Ara lluu l’or de les brillants estrelles, com m’agradeu, estrelletes del cel! També nosaltres recorrem el món sencer, i pertot arreu em guieu fidelment. Adéu, sol estimat, te’n vas a descansar, adéu! Ade, Du schimmerndes Fensterlein hell, Ade! Du glänzest so traulich mit dämmerndem Schein, Und ladest so freundlich ins Hüttchen uns ein. Vorüber, ach, ritt ich so manches mal Und wär' es denn heute zum letzten mal? Ade, Du schimmerndes Fensterlein hell, Ade! Adéu, finestreta clara i lluent, adéu! Brillaves afable a la llum del capvespre i m’atreies, amable, a la cabana. Molt sovint he cavalcat, ai, pel teu davant, i serà avui l’última vegada? Adéu, finestreta clara i lluent, adéu! Ade, Ihr Sterne, verhüllet Euch grau! - Ade! Des Fensterlein trübes verschimmerndes Licht Ersetzt Ihr unzähligen Sterne mir nicht; Darf ich hier nicht weilen, muß hier vorbei, Was hilft es, folgt Ihr mir noch so treu! Ade, Ihr Sterne, verhüllet Euch grau! - Ade! Adéu, estrelles, cobriu-vos de boira! Adéu! No suplanteu, estrelles incomptables, la llum opaca i tènue de la finestreta! No em puc quedar ací, me n’haig d’anar, però de què em servirà si em seguiu tan fidels? Adéu, estrelles, cobriu-vos de boira! Adéu! Traduccions de les peces de Brahms i Schubert: Manuel Capdevila Traduccions de les peces de Poulenc i Ravel: Anna Moreno-Lasalle Mecenes Protectors Mitjans Col·laboradors Col·laboradors Aenor – Armand Basi – Autoritat Portuària de Barcelona – Bagués-Masriera Joiers – Coca-Cola – Col·legi d’Enginyers de Camins, Canals i Ports – Deloitte – Eurofirms ETT S.L.U. – Fundació Antigues Caixes Catalanes BBVA/CX Fundació Caixa d’Enginers – Fundació Castell de Peralada – Fundació Metalquimia – Helvetia Compañía Suiza S.A. de Seguros y Reaseguros – Hoteles Catalonia – La Fageda – Quadis – Roca Junyent, S.L.P. – Saba Infraestructures, S.A. – Scasi Soluciones de Impresión S.L. – Serunión Amics Benefactors Ascensores Jordà, S.A. – EPSON Ibérica, s.a.u. – Fundació Antoni Serra Santamans Inclos Interiorisme S.L. – Maquimpres, S.A. – Teatre Romea – Veolia Serveis Catalunya S.A.U. Membres Palau XXI Mª Dolors i Francesc, Elvira Abril, Pere Armadàs Bosch, Rosamaria Artigas i Costajussà, Marta Barnes, professor Rafael I. Barraquer Compte, Mariona Carulla Font, Lluís Carulla Font, Carlos Colomer Casellas, Isabel Esteve Cruella, Josep Ferrer Sala, Pere Grau Vacarisses, María José Lavin Guitart, Horaci Miras Giner, Anna Saura Miarnau, Jordi Miarnau Banús, Juan Manuel Soler Pujol, Daniela Turco, Joan Uriach Marsal. Mecenes d’Honor Troba’ns a: www.palaumusica.cat 93 295 72 00 També et pot interessar... Cloenda d'El Primer Palau 2018 Dimarts 27.11.18 – 20 h Sala de Concerts Palau Grans Veus Dijous 17.01.19 – 20 h Sala de Concerts Palau 100 Dimarts 05.02.19 – 20 h Sala de Concerts Mercedes Gancedo, soprano (guanyadora del Premi El Primer Palau 2017) Beatriz Miralles, piano Magdalena Kožená, mezzosoprano Mitsuko Uchida, piano Renée Fleming, soprano Harmut Höll, piano G. Fauré: Le secret C. Debussy: Beau soir i C’est l’extase Y. Nakada: Sakura Yokocyo R. Strauss: Alerseelen i Zueignung R. Schumann: Sehnsucht H. Wolf: Kennst du das land wo die Zitronen blühn X. Montsalvatge: Cinco canciones negras L. Bernstein: I hate music! i La Bonne cuisine R. Schumann: Gedichte der Königin Maria Stuart, op. 135 H. Wolf: Mörike Lieder (selecció) A. Dvořák: Liebeslieder, op. 83 A. Schönberg: Brettl-Lieder Obres de Brahms i Schubert, entre d’altres Preus: 30, 40, 60, 85 i 160 euros Preus: 30, 40 i 60 euros © imatge de portada: Miquel Barceló, "Jo Dibuixat" (detall), Ceràmica, 2011, 47 x 39 x 32 cm © de les imatges interiors: Simon Keenlyside: Uwe Arens / Malcolm Martineau: Russell Duncan Magdalena Kožená: Mathias Bothor / Renée Fleming: Andrew Eccles Dipòsit legal: B22465-2018 Preu: 12 euros