Revista Musical Catalana. Núm. 8 Juny 1985
Editorial: El significat de dos guardons / FIGURES I TEMPS L'estudi de la música a la República Federal Alemanya. Albert Julià / Els fets del Palau, més enllà dels fets. Pere Artís / Qüestionari informal. Miquel Coll i Alentorn / Porta oberta. Joan Castelló i Rovira, Sílvia Gasset / Doble distinció a Xavier Montsalvatge. J. Casanovas / Alícia de Larrocha, talent i tenacitat. Albert Giménez Attenelle / José A. Campos Borrego: La política musical des de Madrid. Joaquín Turina Gómez / TEMA ELS FESTIVALS DE MÚSICA D'ESTIU. La reiteració d'un ritual. Menene Gras Balaguer / El factor ambiental, un element determinant. Agustí Montellà / Uns altres festivals. Oriol Martorell / El circuit de les estrelles. Comellas / A Catalunya: 52 festivals. R.R.M.C. / Barcelona, una fisonomia no consolidada. J. Casanovas / Tardor 1985: la «rentrée» ciutadana. R.R.M.C. / Una panoràmica de l'estiu musical català. R.R.M.C. / MÓN SONOR L'Orfeó de Monteverdi en la interpretació del Taverner Consort. J. Casanovas / Retrat: María de Avila, una dona de caràcter per al Ballet Nacional d'Espanya. Marjolijn Van der Meer / Scherzando. Cesc / Concerts, recitals / Llibres
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Pianos i instruments Assistència tècnica del Palau de la Música Catalana S. A. D'INSTRUMENTS MUSICALS Av. Francesc Cambó. 10 Tels. 319 60 96 - 310 6912 08003 - BARCELONA Orgues, teclats simfònics, sintetitzadors. etc. SAD~ CENTRE MUSICAL eYAMAHA Vía Laíetana, 32-34 Tels. 319 60 96- 310 69 12 08003 - BARCELONA I < • ' EDITORIAL ,., ..... \ .... ,.<. (. El significat 8 -Juny 1985 Editor: Consorcis del Palau de la Música Catalana i del Gran Teatre del Liceu Director: Jaume Comellas Sots-director: Lluís Millet Cap de Redacció: Pere Artís Coordinació: Mariona Sagarra Maquetatge: Ignasi Bassó Correcc;ió: Joan Costa Fotografia: Pau Barceló Publicitat: Publicidad en Medios de Comunicación, S. A. Rambla de Catalunya, 45, ler. la. Tel. 302 72 20 08007 Barcelona Publilfempo, S. A. Amadeu Vives, 3, 3er. la. B. Tels. 301 33 93- 317 99 28/ 82 08003 Barcelona Fotocomposició i impressió: Tipografia Empòrium, S. A. Dip. Legal: B. 34.432-1983 Distribució: L'Arc de Berà, S. A. ·Consell Editorial: Fèlix Millet (President) Montserrat Albet Roger Alier Josep Casanovas Gregori Esttada Enric Gispert Joan Guinjoan Carles Guinovart Antoni Marí Oriol Martorell Xavier Montsalvatge Santi Riera Maria Ester Sala· Col·laboren en aquest número: Pere Artís, J . Casanovas, Joan Castelló i Rovira, Cesc, J. Comellas, Sílvia Gasset, Albert Giménez Attenelle, Menene Gras Balaguer, Albert Julià, Oriol Martorell, Marjolijn Van der Meer, Agustí Montellà, Joaquín Turina Gómez. - REVISTA MUSICAL CATALANA Amadeu Vives, 1 Tel. 301 11 04 08003 Barcelona de dos guardons. · El factor sorpresa és un dels que afavoreix més el desenvolupament de la comunicació. En constitueix un element dinamitzador i, fins i tot, promotor de primer ordre, encara que no en sigui necessàriament el fonamental. Ha de quedar clar, en tot cas, que en aquesta oportunitat no és aquest element el que ens mou a parlar -a escriure- de dues figures senyeres de la nostra música. Perquè, en definitiva, a ningú no ha sorprès - no ho podia fer de cap de les maneres- queia pianista Alícia Larrocha 1el compositor Xavier Montsalvatge hagin estat destinataris del Premio Nacional de Música, la màxima distinció oficial d'abast estatal. És, per tant, una altra font que no pas la sorpresa la que ens mou a redactar aquest editorial. Més enllà de la relativització del valor del fet «premi• i de la importància que hom vulgui atribuirli de forma genèrica, l'assoliment de distincions de la rellevància i del ressò de la que ens ocupa desvetlla imparablement l'impuls vers la consideració d'unes trajectòries diàfanament precises i contrastades, denses en fites de pes leo conseqüències. Queda la glossa precisa d'Alícia de Larrocha i de Xavier Montsalvatge per als més exactes coneixedors de les seves obres. A nosaltres ens resta testimoniar la satisfacció que produeix, als qui formem la familia musical catalana, el reconeixement d'uns mèrits indiscutibles de dos artistes nostres. De dos artistes que s'han format en el si d'aquest món contradictori i musicalment poc afalagador, enmig del qual han emer~it tot superant obstacles i cercant el vol elevat i dignament ambictós, gràcies al qual han pogut servir, des de les altures de llur categoria, la quotidianitat que els envoltava. El més enllà de cadascun d'ells ha constituït i constitueix referència per a tots. I el procés per situar al més enlaire possible la mateixa referència, és quelcom que cal agrair íntimament, ensems que constitueix la màxima justificació per a llurs trajectòries. Constatem, així mateix, el fet addicional, en una línia semblant, de l'atorgament del doctorat «honoris causa» a Xavier Montsalvatge, per part de la Universitat Autònoma de Barcelona. D istinció que, ultra reconèixer els mèrits del músic gironí, demostra la sensibilitat creixent del món universitari envers la música. Aquesta, en entrar a les aules i als campus universitaris, o en ser-hi acollida, se situa en el lloc que li correspon des de la perspectiva de la seva consideració com a realitat cultural essencial, tot deixan~ de banda el concepte sumptuari i consumptiu a ·. què massa sovint ha estat reduïda. L'absència de diàleg Música-Universitat, que ha caracteritzat el nostre context cultural, ha impedit i pertorbat una relació intrínsecament enriquidora per a ambdues parts. No podem estendre'ns tal com mereix la complexitat d'aquest tema, però tampoc podíem desaprofitar l'avinentesa del reconeixement a Montsalvatge per a, s1 més no, apuntar-lo. (271 ) 3 SUMARI EDITORIAL FIGURES I TEMPS :t: ....... . ~"'~ ~ ~· .,,,..l,.l l o -·~~4 .. ~ -, o •' . . _.e ' ,., .- •' O 1 ¡ r~: ~ · '- l ., \ \ \. '·--·-· ...... .,.• . .- .~. ,J..:.. • •' .• ; .• , o .. o o .• • ,• Pàgs. El significat de dos guardons . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 3 · ~ Sumari ... .... .' ............................................. 4 L'estudi de la música a la República Federal Alemanya (Albert Julià) . Els fets del Palau, més enllà dels fets (Pere Artís) . . . . . . . . . . . . . . . . . . Qüestionari informal (Miquel Coll i Alentorn) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Porta oberta aoan Castelló i Rovira, Sílvia Gasset) . . . . . . . . . . . . . . . . Doble distinció a Xavier Montsalvatge Casanovas) . . . . . . . . . . . . . . Alícia de Larrocha, talent i tenacitat (Albert Giménez Attenelle) . . . . . José A. Campos Borrego: La política musical des de Madrid Qoaquín Turina Gómez) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 5 10 11 12 a. TEMA ELS FESTIVALS DE MÚSICA D'ESTIU La reiteració d'un ritual (Menene Gras Balaguer) . . . . . . . . . . . . . . . . . . El factor ambiental, un element determinant (Agustí Montellà) . . . . . . Uns altres festivals (Oriol Martorell) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . El circuit de les estrelles (Comellas) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . A Catalunya: 52 festivals (R.R.M.C.) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Barcelona, una fisonomia no consolidada Casanovas) . . . . . . . . . . . Tardor 1985: la «rentrée» ciutadana (R.R.M.C.) . . . . . . . . . . . . . . . . . . Una panoràmica de l'estiu musical català (R.R.M.C ..) . . . . . . . . . . . . . . a. MÓN SONOR 19 22 25 28 30 34 36 38 L'Orfeo de Monteverdi en la interpretació del Taverner Consort. Preu de la subscripció anual: 2 .500 pessetes Subscripció anual Europa: 3.500 pessetes Subscripció anual Amèrica: 30 dòlars Preu d'aquest número solt: 300 pessetes (272) 16 Q. Casanovas) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 41 Retrat: María de Avila, una dona de caràcter per al Ballet Nacional d'Espanya (Marjolijn Van der Meer) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Scherzando (Cesc) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Concerts, recitals . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Llibres . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 4 13 15 42 48 48 50 r FIGURES I TEMPS L• estudi de la música a la República Federal Alemanya Entrevista amb Fany Solter, rector de l'Escola Superior de Música de Karlsruhe ) l Team· de l'estat de Baden a Karlsrube. Ens trobem al despatx del rectorat de l'Escola Superior de Música de Karlsruhe. Fany Solter, nascuda al Brasil, de pares russos, començà a quatre anys l'estudi del piano. Dotze anys més tard tingué un encontre decisiu: fou descoberta per Carl Seeman, a Río de Janeiro, i anà a F rei burg com a deixebla seva. Diferents premis internacionals (Concursos Vercelli, Montevideo, A.R.D. Munic, Primer Premi al Concurs de les Escoles Superiors de Música de la R.F.A.) i les seves actuacions com a solista al Brasil, a Europa, amb le.s or9uestres de la Suïsse Romande, de Ràd10 de Baviera, i la Simfònica de Praga -on va estrenar Triplum, de W. Fortner, sota la ~irecció de Vaclav Smetacek-la qualificaren per a la plaça d'ajudant del seu mestre, Seeman. Més endavant fou prof:ssora a Freiburg, i féu cursos internaClonals al castell de Weikersheim fins qu~ _accedí a la càtedra per a Piano i Mustca de Cambra, a l'Escola Superior de Música de Karlsruhe (1976). L'any 1984 la portà al rectorat d'aquesta darrera Institució. A Espanya, ba estat membre del jurat del concurs de Jaén. A ella ens hem adreçat per a parlar sobre l'estudi de la Música a la República Federal Alemanya. -P. Comencem per la infantesa. Què fan els pares per a iniciar l'infant en ef món mustcal? -R. El camí més normal és portar-lo a una Escola Elemental de Música. Aquestes escoles són un factor quantitativament molt important. Gairebé cada poble gran o cada petita ciutat d'uns deu mil habitants, té una escola de Música. Els estudis són paral·lels als del col·legi. Si -un cop acabat el batxillerat-l'alumne es decideix a seguir la carrera musical, ha de preparar l'examen d'admissió a l'Escola Superior de Música. -P.. En certs casos, però, hi ha excepciOns. -R.. Sí. Hi ha la figura del "pre- alumne". Si algú, amb una extraordinària capacitat musical (un "geni en potència" per dir-ho d'alguna manera) es presenta, se li permet iniciar l'estudi a la Escola Superior encara que no hagi acabat l'ensenyament secundari al col·legi. -P. Quants "pre-alumnes" hi ha, actualment, en aquesta Escola ? -R. En aquest moment són dotze, repartits entre piano, violí, violoncel, trompa i composició. -P. Amb això, arribem al capítol de l'examen d'admissió. -R. Sí; se'n fan dos cops cada any, al començament de cada semestre, i comprenen una part teòrica general i ;ma part pràctica, amb l'instrument que cadascú ha triat. -P. Les possibilitats d'obtenir una plaça d'estudi hi són, però, cada cop més escasses. -R. Malauradament, no hi podem acceptar a tothom que es presenta. El numerus clausus restringeix bastant el (273) 5 percentatge dels alumnes que hi podem admetre. La demanda és cada cop més gran, i els mitjans de què disposem no creixen en consonància amb aquesta demanda. Això determina que només els més qrtaliftcats puguin tenir accés a L'estudi superior. -P. Té dades indicadores d'aquesta situació? -R. Li puc donar, aproximadament, Les de La darrera convoca_tòria. S'hi van inscriure uns set-cents asptrants. A l'examen se'n presentaren uns trescents, cinquanta dels quals obtingueren plaça d'estudi. -P. Qué fan els aspirants, quan no aconsegueixen l'admissió a l'Escola Superior? -R. La majoria intenta sr~perar l'examen en altres escoles; molts d'ells,fms i tot, s'inscriuen ja d'entrada a diferents escoles, per tal d'incrementar les seves possibilitats. Dels quatre-cents aspirants inscrits i no presentats es pot deduïr que, o bé ja havien estat admesos en altres escoles, o bé no vingueren per La coincidència de dates amb els exàmens en altres centres. -P. Quantes Escoles Superiors hi ha, a la República Federal Alemanya? -R. Setze, repartides bastant equitativament per tot el territori; encara q~e ad, a Baden-Württemberg, n'hi ha anc. -P. Hi ha un límit d'edat? -R. Això varia segons les Escoles. A casa nostra, no. Hem de considerar, però, que en igualtat de mèrits, els més joves hi tenen preferència. Per als menys joves, el nivell exigit és molt és elevat. - P. Un cop admès l'alumne, encara ha de superar un examen, després de dos semestres. -R. Efectivament. Serveix per controlar si l'evolució musical del candidat es satisfactòria. En el cas negatiu, se li recomana que dediqui les seves energies en una altra activitat. -P. A la República Federal Alemanya, també hi ha els Conservatoris com a lloc alternatiu on poder-se formar musicalment? -R. Bé; ad hem de diferenciar-ho. Generalment, els Conservatoris tenen el nivell d'Escola Elemental de Música. L'excepció és el Land de Baviera. Els seus Conservatoris, com, per exemple, el de Nuremberg, o bé el "Richard Strauss Konservatorium ", de M unic, tenen un nivell més elevat que les Escoles Elementals, però el diploma que expedeixen no té la mateixa validesa que ei de l'Escola Superior. Seria l'equivalent al d'una escola d'arts aplicades. - P. Bé, ja tenim al nostre aspirant matriculat al primer semestre. Amb antelació--és a dir, a l'hora d'inscriure'sha hagut de decidir quina direcció prendran els seus estudis. Diverses possibilitats se li obren. Podríem repassar-les? -R. Sí. Tenim, en primer lloc, els 6 (274) Fanny Solter, rector de l'Escola Superior de Música de Karlsruhe. Schulmusiker. Quan acabin els estudis, seran funcionaris. L'examen serà, doncs, un examen d'estat; per això, aquest estudi és reservat exclusivament als alemanys. Cobriran places com a mestres de música a les escoles i als instituts d'ensenyament secundari. Aquests futurs mestres de música tenen una formació molt àmplia. La part teòrica (Harmonia, Contrapunt, etc.) és molt completa; i, a la metòdica i didàctica, hi dediquen molta atenció. La part pràctica no és menys important: hi han de fer Piano, un altre instrument de lliure elecció, Cant i Direcció (La coral, sobretot). -P. Quant de temps duren els estudis d'un Schulmusiker? · -R. Dotze semestres. -P. Mentre duren els estudis, quins exàmens ha de passar? -R. Cap. Un cop superada la prova de control, que té lloc després del segon semestre, només queda l'examen final en cada una de les matèries. Això és així, tant per al Schulmusiker com per als que realitzen altres especialitats. -P. Vegem quines són, aquestes especialitats! -R. Hi ha l'estudi que s'anomena Musikerziehung (Educació musical). Ad es formen els futurs professors d'instrument, ja siguin particulars o per a Escoles Elementals de Música. Per descomptat, han d'acomplir igualment amb les matèries teòriques; i si no fan Piano com a instrument principal, l'han de fer com a instrument secundari obligatori. La duració, ad, és de vuit semestres. -P. Hi ha uns estudis característics, a Alemanya, que són els de Kirchenmusiker (Músic d'església). -R. En aquest cas, el pes principal rau en l'orgue i en la direcció coral. Han de desenvolupar la capacitat de poder improvisar un coral, un preludi, una fuga, etc., sobre un tema que se'ls dóna: En una primera etapa, que dura vu1t. semestres, adquireixen el diploma B. S1 són prou capacitats, podran obtenir el diploma A, després d'tma prolongació de sis semestres. -P. D'això dependrà també la importància de la parròquia a la qual podran optar? -R. Exactament. -P. En què es diferencia el Kirchenmtuiker catòlic, de l'evangèlic? -R. La part musical es idèntica. Les matèries que es refereixen a la litúrgia són les úniques que hi són esped{iques. -P. El diploma A delsKirchenmusiker, és l'equivalent a la Künstlerísche Ausbildung (Formació artística) d'altres especialitats? exemple, el començament d'Una vida d'heroi, de Richard Strauss, per a les trompes, o bé els arpegiats de les v ioles al "Venusberg", de Tannhauser. -P. Hi ha atur entre els músics, a la República Federal Alemanya? - R. No. Per a un mlisic, les possibilitats de trobar feina són div erses. Des de Les Escoles de Música fins a les orquestres -molt nombroses ad-, sense oblidar la ràdio, la premsa i les editorials. -P. Els estudiants brillants tenen l'opció de presentar-se a diversos concursos. Quina posició adopta l'Escola Superior de Música, envers aquestes manifestacions? quatre-cents vint-i-un estudiants atesos p.er trenta catedràtics i setanta-v uit professors contractats. -P. Quantes hores treballen els professors, i quantes hores de classe reben els alumnes, a les clases d'instrument? -R. Els catedràtics donen v int hores de lliçó cada setmana, i els professors contractats treballen fins a tm màxim de detl hores. Els estudiants tenen garantida una hora de classe setmanal d'instrument, la qual s'amplia al doble en els alumnes de "Formació artística" i en els cantants. Precisament, f'acopliment d'aqs1estes condicions determina la quantitat de places lliures a cada nova conv ocatòria. -R. L'Escola Superior de Música decideix quins alumnes poden presentar-se en aquelles competicions en les quals l'autorització és exigida. Són els denominats "Concursos oficials". Entre ells, podem citar: el "Concurs M endelssohn ", on cada Centre pot presentar un estudiant; el uconcurs de les Escoles Superiors", amb un màxim de tres estudiants per Escola; i el "Pòdium d'Artistes joves", sense límit de candidats, però restrinp;it als alemanys. -P. Quants estudiants tenen inscrits actualment a Karlsruhe, i quants professors imparteixen l'ensenyament? -R. En aquests moments, hi ha En Les actuals condicions, creiem que el menys negatiu és continuar amb el numerus clausus, a fi de mantenir la qualitat de l'ensenyament. Si, per voler admetre més alumnes, calgués reduir aquesta hora setmanal -temps ja molt just en ell mateix- de lliçó instrumental, ningú no en sortiria beneficiat. Ni els alumnes, ni els professors, ni, en definitiva, la vida musical del país. -P. Com es podria millorar, la situació actual? -R. En el nostre cas, necessitaríem més professors d'instrument (sobretot, d'instruments d'orquestra) per poder atendre la demanda. EL problema d'es- e s r 1 r ~ El castell de A'arlsmhe. -R. Sí. La Künstlerische Ausbildung és un conjunt d'estudis per a postgraduats que duren quatre semestres, i a.caben amb el concert-examen per a solzstes. La música de cambra també entra en aquesta categoria. -P. Restèn els Orchesteirnusiker (músics d'orquestra). -R. Els alumnes d'aquesta especialitat tenen com a matèria complementària --a parties sonates, suites, concerts, etc., habituals a tots els estudis- els anomenats "estudis d'orquestra". Hi ha llibres espedfics per a cada instrument amb els passatges més característics - i difícilsdel repertori simfònic. Per donar-ne un (275) 7 9 è FEsn;AL INTERNACIO~AL DE MUSICA DE PALAMOS JULIOL A SETEMBRE 1985 Concert Núm. 1 20 de juliol, 10'30 nit Església ::.- •· I Interpreta obres de: • --. _.-~ Director: SIMON JOHNSON ··~....}1 Concert Núm. 2 Beethoven - J. S. Bach - F. Mompou A. Vives • Lamotte de Grignon HIJndel · Brukner · Copia nd Victorla · Mozart · Messiaen 25 de juliol, 10'30 nit Acompanyada per un prestigiós pianista Arbreda Concert Núm. 6 DUO DE GUITARRES CUARTETO CEDRÓN ICHIRO SUZUKI ROBERT AUSSEL Interpreta temes de: A. Viva/di · F. Sors - A. Barrios Mangore J. Cortazar · D. Thomas - B. Brecht J. Gelman • A. Troílo • M. Praíno etc. Concert Núm. 3 2 d'agost, 10'30 nit J. Brahms • f. Albéniz - M. de Falla etc. ~ ___________________ ¡; Església Concert Núm. 7 · 7 de setembre, 10'30 nit . RECITAL SOLISTES INTERNACIONALS PACO DE LUCiA AGUSTI BRUGADA Flauta JORDI VILAPRINYO Piano HIKARU SATO Violoncel MAMIKO SUDA Piano con JOSÉ BAMBERA 14 d'agost, 10'30 nit Arbreda i RAMÓN DE ALGECIRAS Interpretant llur repertori més actual R. Schuman · F. Pofenc · F. Mompou etc. Concert Núm. 4 Església~ VICTORIA de los ANGELES ORFEÓ CATALÀ ~~ 24 d'agost, 10'30 nit Concert Núm. 5 Església Concert Núm. 8 · 12 de setembre, 10'30 nit . Església THE GUITAR ENSEMBLE OF CANADA Interpreten obres de: Bach · Mozart · Albéniz • Jopfin ,=;:;___ _ ____¡ Debussy· Ravel· De Falla GEORGES CZIFFRA Interpreta: F. Schubert - F. Chopin . F. Liszt Toca amb piano YAMAHA Patrocinen: GENERALITAT DE CATALUNYA SERVEI DE MÚSICA DEL DEPARTAMENT DE CULTURA DIPUTACIÓ de Girona AJUNTAMENT de Palamós CAIXA DE CATALUNYA SONY Venda anticipada de localitats: OFICINA MUNICIPAL DE TURISME· Telèfon 31 43 90 VIATGES COSTA BRAVA, el. Dídac Garrell, 4 · Telèfon 31 42 88 I 'ésla ~ 'ésh reda 'ésia ALMACENES DE MÚSICA new-r-tono PIANOS • ORGUES • VIOLINS VIOLONCELS • CONTRABAIXOS NOUS I D'OCASIÓ Estudi i concert SERVEI TÈCNIC PROPI FACILITATS DE PAGAMENT FINS A 60 MESOS Ample, 24, 26, 35, 37, 37 bis. i 53 Telèfons: 3151361-3152561-3151204 BARCELONA pai, esperem resoldre'[ d'ací a tres anys, quan el castell "Gottesaue" estigui a punt. Per al proper futur, hi ha el projecte de creació d'un nou Institut de Músic~ i la reforma i ampliació de l'Escola d'f!pera. Confiem q_ue aquests projectes avzat seran una realitat. -P. Les lleis que regulen els estudis musicals, són lleis nacionals, o són Ueis autonòmiques? -R. Hi ha una llei-marc general per a les Escoles Superiors que és dictada des de Bonn. Cada Land o regió autonòmica determinada,. però, aplica lleis espedfiques de les diferents disciplines dintre el seu territori. Aquestes lleis no poden contradir en cap cas la llei-marc. -P. Els canvis de llei, els decideix el govern estatal? -R. Generalment, el Govern central decideix sobre una llei, després de consultar els exper.ts en cada matèria. -P. Les Escoles Superiors poden proposar canvis al Govern? -R. Només si ho aprova la Conferència Nacional de Rectors. Important projecció social de les escoles de música -P. Quina és la projecció social que té l'Escola Superior de Música de Karlsruhe? -R. Cada dia hi ha recitals dels estudiants, que són gratuïts i oberts a tothom que els vulgui escoltar; això és 8_eneralment a la Sala de La Escola. Quant a concerts externs - i conferències-, si comptem Karlsruhe-ciutat i regió, podem treure'n una mitjana d'uns tres concerts setmanals oferts pel nostre Centre. -P. Tornant als catedràtics i professors ... En el cas d'activitats artístiques dels mestres, són compatibles aquestes amb el treball pedagògic? O, per dir-ho d'una altra forma, han de renunciar a concerts, "tournées", etc. per coincidència de dates amb els períodes lectius? -R. Els professors i catedràtics tenen l'obligació de donar un determinat nombre de lliçons. Si, a causa de concerts, "toumées" a l'estranger, etc. han de ser un temps fora, els és permès de fer-ho sempre que recuperin les classes. Les hores que hauran de recuperar poden donar-les dintre el període oficial de classes o bé durant les vacances. En aquest aspecte, hi ha molta flexibilitat. Epíleg El tema no s'ha esgotat encara, però les obligacions del càrrec la criden. A viat haurà de presidir una comissió de catedràtics per a un examen final de flauta. Parlem de temes més generals; entre ells, de la música al nostre país. Un record trist li ve a la memòria: Cari Seemann, el seu admirat mestre, i Rosa Sabater, amb qui la unia una profunda amistat, desapareixen el mateix dia, amb poques hores de diferència. Em prega que transmeti al públic de Catalunya d sentiment de buit insubstituïble que van sentir els amics que la nostra pianista va deixar en aquelles terres, així com la sensible pèrdua que, per a la vida musical alemanya, va representar el seu traspàs. Li prometem de fer-ho i li agraïm el temps que ens ha dedicat, mentre qüestions més urgents l'ocupaven en aquest nou càrrec, per al qualli desitgem molta sort. De coratge i dinamisme, no n'hi manquen! Albert julià (277) 9 FIGURES I TEMPS ELS FETS DEL PALAU, , mes enllà dels fets. La història del Palau, des de la seva gènesi (exemple d'optimisme corporatiu 1 de fe col·lectiva en el futur), és esmaltada d'unes connotacions que ultrapassen les inherents a Ja funcionalitat d'una sala de concerts. Absolutament tot -des del nom fins al més petit detall escultòric o arquitectònic- hi és impregnat d'una aura simbòlica, que té la seva raó de ser en la consciència individual i comunitària de poble amb identitat pròpia. !s així com, al llarg dels temps, el Palau ha esdevingut símbol i estendard, i, per això mateix, ha estat, en diverses ocasions, el marc idoni per a fer valer les reivindicacions d'una identitat que es sentia ultratjada. Un repàs minuciós de la història del Palau de la Música Catalana (encara per fer) ens aportaria, certament - a més de la densitat d'una trajectòria estrictament artística-, el ressò de moments de plenitud nacional i cívica; però, també, el record d'accions menades des de l'íntima revolta contra situacions vexatòries per a la nació catalana. Entre aquestes darreres, i per citar un sol exemple que els resumeixi tots, hom no pot oblidar, en un ahir tenebrós (quan el Palau era Palacio de fa Música, quan l'Orfeó -objecte de pressió perquè esdevingués Orfeón Catalan- era emmudit forçosament, quan havien estat tapades -per ser escmes en català l les làpides commemoratives d'importants audicions simfònico-corals), l'acció decidida i valenta, l'any 1945, d'elements pertanyents al Front Universitari Català, adherit als Grups Nacionals de Resistència, 9ue, en un concert de l'Orquestra Mumcipal, amb assistència del governador Bartolomé Barba, desplegaren una bandera catalana; acció per la qual l'Orfeó Català, propietari de la sala, fou multat •por negligencia,., amb una forta suma. És dins aquest concepte del Palau com a tornaveu de les aspiracions col·lectives que ha de ser entès l'episodi conegut com «els fets del Palau»: els aldarulls i les detencions a causa de la interpretació de EL cant de la senyera pel públic, en un concert de l'Orfeó Català en homenage a Joan Maragall (19 de maig de 1960); episodi el25è aniversari del qual ha estat a bastament comentat recentment pels mitjans de comunicació. AqueUa acció era el testimoniatge lú10 (278) Manuscrit de la partitura de El cant de la senyera, de Ll11ís Mil/et. cid i actiu d'una nova generació que pujava amb força, en el si d'una societat una part de Ja qual es debatia entre la via del possib_ilisme i una actitud de pressió moderanttsta. Un possibilisme i un moderantisme que, en el cas concret, tingué un viu reflex en les diverses reaccions dels directius de l'Orfeó davant les opcions a prendre, en ser denegat el permís prèviament donat per a interpretar l'himne de l'entitat: des de l'intent de diàleg amb la força ocupant, fins a la proposta de supressió del concert, tot passant per l'a¡ornament, i exhibint als cartells -com a única expücació--l'ofici de la policia. «Serà una casa gloriosa, aquella. Una casa en la qual hauran glatit tants cors escoltant la veu de l'oracle meravellós, la veu del cant. De pares a fills, ens hi transmetrem la gran saviesa d'escoltar amb els cors palpitants: serà una casa sagrada, amb el temps,.; aquestes paraules de Maragall, de l'article «La casa dels cants», escrit en l'època d'edificació del Palau, foren certament profètiques. Perquè aquella (aquesta) • casa.. , ha estat (és i/o serà) «gloriosa,. i «sagrada,. com més a l'uníson hi ban «glatit tants cors,.. I com més hi han glatit en la conjunció d'ideals no solament musicals, sinó també al conjur de tot allò que significa un nom: Catalunya. A ben segur que a l'uníson hi glatien els d'aquells qui, el19 de maig de 1960, s'aplegaven en un acte musical que transcendia àmpliament la inicial significació; i els d'aqueU grup d'activistes -deliberadament, no cito cap nomque tingueren la valentia de confessa~ públicament la validesa d'uns simbols 1 la fe en el país. Dos mots, aquests -fe i símbols-, q_ue ens caldrà no bandejar del diccionari Sl és que no volem creure en el miratge que res ens hagi mai estat atorgat graciosament. A vint-i-cinc anys dels «fets del Palau», la ferma actitud dels qui en foren protagonistes conti!}ua essent -potser ara més que mai, quan la claudicació i el camuflament cívic s'han ensenyorit de molts ambients- una interpeJ.lació per· sona! i colectiva. Pere Artís t FIGURES I TEMPS QÜESTIONARI INFORMAL Miquel Coll i Alentorn Unir música i política no ens ha resultat fàcil. Calia trobar aquella persona que se situés per damunt del bé i del mal en aquestes aigües sempre hipersensibles de la políuca. Miquell Coll i Alentorn, polític de trajectòria dilatada i conseqüent, historiador profund i rigorós, persona que irradia espontàniamen t afabilitat i categoria humana, ha estat una «VÍCtima rropiciatòria». La seva predisposició a somriure franc trenca aviat la rigidesa que imposa d'antuvi el despatx de la Presidència del Parlament de Catalunya. El seu amor a la música acabarà d'a¡udar a fer grata l'estona que ocupa aquest interrogatori incruent i pretesament refrescant. ) ) a 1 s r ) ~ I I y 1. Coneixements mt.tsicals. - Mai no he estudiat música. He sentit una gran inclinació per la música; sempre m'ha atret i va ser justament a través dels concerts de l'Orfeó Català que vaig entrar en aquest món. 2. Fet musical més llunyà en el record. - Com a fet d'una certa envergadura, la primera audició de la Passió segons sant Mateu, justament per l'Orfeó Català, la primera vegada que es va interpretar. Fou una obra que em causà un gran impacte. I en una època semblant, encara que amb menor envergadura, recordo una sèrie de recitals de Lieder, a cura d'Emili Vendrell, a la Sala Mozart. 3. Fet mt.tsical més recent que tingueu present. - L'audició de L'Orfeo, de Monteverdi, al Palau, en el Festival de Música Antiga. Aquesta obra, jo l'havia ja sentit fragmentàriame nt, fa uns seixanta anys, per l'Orfeó Català, i em va impressionar molt. Per això vaig tenir interès a tornar-la a escoltar ara. 4. Podríett viure sense música? - Bé; es pot viure de totes maneres, mentre es pugui menjar i respirar. Naturalment que podria viure sense música; però la trobaria a faltar molt. S. De quina música podríeu prescindir, i de quina, no. - Hi ha molta música de què m'a- graciaria poder prescindir. Es allò d'aquella frase de Napoleó, qui parlava de la música com del so que menys molesta. 6. Beatles o Rolling Stones? - Passo! No és el meu món. 7. Raimon, Maria del Mar Bonet, Quico Pi de la Serra o LaTrinca? - Bé, m'agraden més els dos primers.l si vol que n'hi afegeixi un pel meu compte, també m'agrada molt la Marina Rossell. 8. Stevie Wonder, Michael Jackson, Iglesias, MahaliaJackson? - També en passo! 9. Bach o Monteverdi? - M'agrada més Bach; però m'agrada molt Monteverdi , també. 10. Mozart o Beethov en ? -Mozart. 11. Verdi, Wagner o Puccini? -Wagner. 12. Òpera, oratori, simfonia o música de cambra? - M'agrada tot. Cada cosa al seu lloc i al seu moment. No m'agrada donar preferències. 13. Fet musical no plaent que us mereix més mdulgènci4. - Qualsevol que vagi lligat a l'aprenentatge de la música. 14. Tres enregistraments qHe salvaríeu d'un incendi. - La Flauta màgica, de Mozart, el Concert per a dos 1:iolins i orquestra, de Bach, i la Nov ena, de Beethoven. 15. Un instrument. - Si m'ho permet, en diré tres: violí, violoncel i flauta. 16. Una rm;sica per a morir. - El Req1úem, de Mozart. 17. Un compositor. - Jo n'hi poso dos: Bach i Mozart. 18. Un intèrpret. - Si se'm permet, en diré tres: Pau Casals, Yehudi Menuhin i JeanPierre Rampal. 19. Un esdeveniment musical viscut. - No perquè sigui el més impressionant, però sí el que més impacte m'ha causat, aquella audició de la Passió segons sant Mateu que he citat abans. Era la primera vegada que escoltava un concert d'aquest tipus, i em va arreplegar en un estat dc virginitat, en aquest sentit. 20. La música, és per a ser escoltada amb els ulls clucs? - Si és una òpera, naturalment, s'ha de veure. Però, en tot cas, em fa l'efecte que una plenitud de gaudi, necessita veure'n l'actuació i també el públic. Crec que queda més arrodonit. A condició, és clar, que els i~tè~prets executin bé i que el públic s1gu1 atent. 21. Una experiència musical que us agradaria v iure. - Anar a Salzburg, per assistir a les representacions de Mozart. 22. Fet sonor no musical que us atreu especialment. - La remor del vent entre les fulles. 23. Fet sonor no musical que rebutgeu especíalment. - El soroll d'una frenada brusca d'un automòbil. 24. La mt1sica us és una sensació visceral, una v iv ència sentimental o un incentiu intef.lectual? - Això de visceral sembla que faci referència a les vísceres de l'abdomen o del cor. f:s una vivència sentimental i d'incentiu intel·lectual. Frueixes més amb la música que et fa capaç de comprendre com està estructurada, que no pas si només n'assaboreixes l'audició. 25. Escoltar música: sol o acompanyat? - De les dues maneres, sempre que la companyia sigui bona. 26. Una mt¡sica que mai no us hagi abandonat. - Hi ha diverses músiques. Hi ha aquella que et torna fins i tot no volent-ho. Pero no n'hi ha cap de concreta sempre. Ara mateix, el dia que va venir el Rei, vaig anar a una sessió de Ballet al Liceu i hi van interpretar una obra de Chopin que era una variació sobre una ària de Don Joan, de Mozart. El programa no ho especificava però jo ho coneixia. Doncs bé, aquest tema, em va estar acompanyant molt de temps. (279) 11 ------------------------------ ------------RGURESITEM PS POR'TA OBERTA La utilització de la música a la ràdio Les noves estructures radiofòniques, motivades fonamentalment per l'eclosió de les emissores de F.M., no tan sols a l'Estat espanyol sinó arreu d'Europa, han comportat des de fa uns anys una adequació dels continguts de caràcter general--encara que amb singulars excepcionssobre el tractament de la música, tant de la moderna com de la classica. Tot respon a la tècnica de la «segmentació de mercat» que importàrem dels Estats Units de Nord-amèrica, i també de diversos paj·sos sud-americans, ara fa uns deu anys, i que, d'alguna manera, es manté amb poques modificacions: la segmentació d'un grup social d'audiència. Aixi, ens trobem amb emissores convercides en rellotge; d'altres, en una línia d'informació non stop; i, les més, opten per un tipus de música determinada com poden ésser les del «Top Fory», «Country», «Oldies», "'Standards», «Heavy» (Rock dur), ,. funky» (música disc) i també la música clàssica. Tanmateix, la segmentació més important tendeix a destinar la F .M. als continguts musicals, i deixar les ones mitjanes i curtes per a la paraula; i, fins i tot, solament paraula (Talk-Talk). Quelcom de semblant passa a casa nostra, amb moltes matisacions. Hi ha una inèrcia que reserva la música per a les modulacions de freqüència, entre d'altres coses perquè la qualificació dels senyals és sensiblement millor. Algunes de les noves emissores de F.M., però, programen continguts convencionals de paraula, en el cas de cadenes que no disposen d'emissores d'ona mitjana. L'altra segmentació que esmentàvem ve donada per les estructures dels «40 Principals», «Serie oro», «Records», «Consells de salut», etc. Això no vol dir que les emissores d'ona mitjana no dediquin atenció a la música (que ho fan); però cal diferenciar que una cosa és una programació o emissió estrictament musical, i l'altra, ben diferent, és posar música en un programa de varietats o entreteniment. Cal diferenciar, doncs, un programa «de música» d'un programa «amb música». En aquest sentit, puc oferir unes dades, que vaig extreure fa pocs dies, de la trobada «Rencontres a Torremolinos », organitzada per R.N.E. i la U.E.R.: Ràdio Montecarlo (R.M.C.), de les 24 hores de programació, de dilluns a divendres, dedica un 39 % de l'ocupació del temps a la música; mentre que Ràdio Luxemburg (R.T.L.) n'hi dedica el28 %; Europa 1 (E-1), el20 %; i France-!ter (emissora pública de l'Estat francès), el30 %. Puc aportar, també, com a dada comparativa, que Ràdio Barcelona (SER), ona mitjana, dc dilluns a divendres, dedica un 19 % a la música sobre 24 hores. Els caps de setmana, la proporció augmenta fins al70 %. Un comentari a part mereix el tractament de la música clàssica, molt escassa a casa nostra, ja que hi preval el criteri europeu, segons el qual els continguts mal anomenats «culturals» han d'ésser de responsabilitat de les emissores públiques, ja que els de les emissores privades van dirigides al gran públic, amb estructures molt generals i populars. Cal destacar, en aquest sentit, l'exceHent tasca de Ràdio-2 (R.N.E. en F.M.) i de «Cldsicos populares» 12 (280) (R-1). Altrament, Ràdio Barcelona (F.M:) hi aporta diàriament un gra de sorra, cada vespre, m1qançant el programa "'De música». . . . De tota manera, púbhques o pnvades, les effilssores.de casa nostra ens hauríem d'alliberar dels vells convencionalismes que ens feien entendre la gran música com a un producte elitista, destinat tan sols a un públic minoritari. La música és cosa de tots i per a tothom. Joan Castelló i Rovira Director de Prog1·ames de Ràdio Barcelona (SER) Òpera de cambra L'òpera de cambra no és un gènere nou. Existeix des de pràcticament l'inici de l'òpera. Però passa que ha esdevingut una mena de germana menor de l'òpera, anomenada gran. A Catalunya, si bé aquest tipus d'òpera petita ja havia tingut una certa presència en el món musical català, el fet és que s'hi va tractar d'aparicions més aviat esporàdiques, i sense que hi quedessin institucionalitzades i emmarcades en cap cicle ni en cap temporada d'òpera. Tinc la seguretat que l'òpera de cambra solament funcionarà si pot fer-ho en una temporada en la qual es pugui tractar de la formació d'una companyia estable, d'una petita orqu~st ra i d'un teatre per a dur a terme aquestes representaciOns. Ara per ara, pot semblar una utopia. Però tinc prou fe per creure que no es tracta d'un impossible. Això, si es podia realitzar, seria una bona manera de donar a conèixer moltes petites obres de repertori que, a Barcelona, no s'han representat mai. I també seria una gran ocasió per a estrenar les obres dels nostres autors que hi ha i que hi podria haver. Desgraciadament, aquesta tasca no és fàcil de portar a terme; però crec que hi ha allò que és més important: ganes de fer-ho i un equip de gent absolutament professional que té també moltes ganes que existeixi una formació d'aquesta mena. Des d'aquesta revista, demano molt sincerament a les nostres institucions culturals que m'escoltin. Crec que ja es podria fer un petit pas endavant. Sílvia Gasset Presidenta de l'Ópera de Cambra de Catalunya r FIGURES I TEMPS Doble distinció a XAVIER MONTSALVATGE t Dues distincions summament honorífiques acaben d'ésser ato.rgad~s a Xavier Montsalvatgc: el Prcm1 Nac10nal de Música, de l'Estat espanyol, i el grau de Doctor Honoris Causa dc la Universitat de Bellaterra. Si bé en els respectius currículums que la premsa ha publicat com a fonament d'ambdós guardons ja s'ha manifestat la doble faceta dc la personalitat musical de Montsalvatge, aquesta afortunada coincidència sembla efectivament simbolitzar la culminació de dues carreres paraHeles que, durant més de mig segle, Montsalvatge desenvolupa amb tant de magisteri i geni creador: la del compositor independent, original i fecund, junt a la del crític musical. Perquè, efectivament, en l'exercici de la mús1ca hi ha actituds i categories que semblen reclamar imperiosament aquest apeHatiu de doctoral, com un grau ja summament reeixit en la interpretació d'un instrument, en la composició o ·(per què no?) en la tasca diària i dilatada de la crítica o el comentari. DifíciJment podrem arribar a destriar-les, en el cas de Montsalvatge, després de tants anys de coincidència en totes les activitats concertants, a Barcelona i arreu, i de llegir-lo des que professava el comentari a «Destino», fins que començà a ésser titular a «La Vanguardia». Com deia, Montsalvatge és un paradigma d'independència en la composició i, fins i tot, gosaria a dir que, en la seva obra dc creació, s'hi pot trobar reflectit aquest sentit crític llargament manifest. No ha estat -és ben notori- un expert dur en els seus judicis; ha estat fins i tot indulgent, i això vol dir que ha estat sempre amatent a copsar les vessants més positives en les persones i els fets de l'àmbit musical. Escoltar la música (escoltar-la continuament) dóna un especial sentit crític; un característic «sentit>+ al judici crític que, contra tot el que es. J?Odria pensar, no tendeix a un escepuc1sme d'estar «de tornada de ... » sinó, més aviat, a un cert eclecticisme sa, (28 1) 13 el d'haver-se identificat amb tot allò de bo que amaguen els anys i les contrades. Montsalvatge, ~uam a compositor, no és un músic afi!.at a una determinada tendència de les avui generalitzades; però, pel que hem apuntat, tampoc no pot dir-se'n un eclèctic. La seva personalitat ha estat sempre inconfusible; i, per altra banda, aquella actitud crítica li ha produït la necessitat-el talent-d'evolucionar. Ningú no exerceix en va la composició durant cinquanta anys sense veure's obligat a respondre a noves preguntes. Podem parlar de mig segle de composició perquè Montsalvatge s'inicià molt jove en la música. Va poder rebre el mestrat~e de Millet i de Morera en la . compos1ció, i la completà amb Pahissa, ja en els anys trenta. En canvi, no tothom sap que va ésser d'antuvi un violinista molt dotat. Fa, doncs, cinquanta anys (el 1934) que va compondre els Tres impromptus i, l'any següent, l'encantador Sketch. La guerra civil li interrompé, també, la creació. Fins que, el Xavier Montsalvatge amb josep Maria Espinàs. 1940, tornà a compondre, amb els Tres Divertiments per a piano. El 1942 li arribà el veritable primer èxit ressonant, amb les Cinc cançons negres, de les quals el millor elogi és el fet,d'haver fet la volta Comença immediatament una segona al món, ensems que marquen el comen- etapa, que sempre hem vist com una reacció neoclàssica; la Partita per a orçament del famós període antillanista de la seva obra. De fet, l'afinitat per les qt~estra, del 1958, i el Cant espiritual, ressonàncies ultramarines restarà ja amb el text de Maragall, que mostren no sempre més com un dels seus substractes obstant un cerr regust francès, entre impersonals, present un instant o altre en la pressionista i l'Escola dels Sis, i arriben a major part de la producció, àdhuc la més una altra obra mestra, la bellíssima Sorecent. La fórmula antillanista s'afermà natina per a lvette, del1960. en el Quintet indià i va culminar, com a L'experiència lírico-teatral, l'havia tal, en el Concert breu per a piano i iniciada l'any 1946 amb el Cat amb boorqt-testra. tes, però no hi ha dubte que Una v eu en Alida de Larrocha amb el president Pujol, i Xavier Montsalvatge al fons. I~ (282) off, del 1981, torna a ésser una òpera breu, i és una altra obra mestra. Val a dir que resol amb tot l'èxit possible els vells problemes de les línies vocals, de la unitat i la diversitat i les exigències teatrals. La propera etafa serà la que sorgirà de la consciència de compositor d'esdevenir gradualment més abstracte, de guanyar en dimensió essencial. Aquesta etapa serà la de tres grans produccions: les Cinc invocacions al Crucificat, la profunda Desintegració morfològica de la Xacona, de Bach i el complex Laberint, que s'endinsa en marcades experiències de signe dodecatònic. Quant a aquesta darrera dogmàtica, no pot dir-se que Montsalvatge hagi estat fins ara un compositor serial pròpiament dit, però té obres posteriors, com la Sonata concertant per a violoncel i piano, del 1971, el segon moviment de la qual és totalment afecte a aquesta tendència. En els darrers anys, l'hem vist exceHir en la música per al cinema i en un cultiu destacat de les formes concertants que ens han fet conèixer els millors solistes dels nostres rues. Així, el ConcertCapriccio per a arpa solista (el qual, per cert, torna a fer paleses aquelles reminiscències guaranís) fou estrenat per Zabaleta. Més recent és el Concert de L'Albayzin, que ha estrenat Puyana; i, per a completar Ja trilogia solística, hi ha el Concert de guitarra, fet per a Yepes, amb què insisteix en les fonts ultramarines amb un fandango colombià. Una creació sempre original i personalíssima, com hem esmentat reiteradament, amb un substracte permanent i una evolució rectilínia i sana. ]. Casanovas i Ir Alícia de Larrocha, 'ò. •ista per Tarradas. Dirigeix Lovro ·••on Ma cacic. , ALICIA DE LARROCHA, talent i tenacitat La recent concessió a aquesta artista del «Premi Nacional de Música» és, sens dubte, motiu de satisfacció per a tots els qui ens movem en l'àmbit de la interpretació musical, i especialment per aquells q_ui coneixem amb més detall la trajectòna de l'artista guardonada. . La seva presentació, amb l'Orquestra S1mfònica de Madrid, sota la direcció del mestre Arbós, interpretant un Concert de Mozart a l'edat de 9 anys, produí un gran impacte, reflectit a les cròniques dels crítics musicals, absolutament encis~ts pel talent innat d'aquella diminuta p1an1sta. Un testimoni del seu insòlit i admirable do per a la música i el piano ens ha arribat a través d'una gravació de l'any 1932, en la quall' Alícia interpreta un Nocturn i un Vals, de Chopin, amb una maduresa expressiva, una qualitat sonora i un domini de l'instrument absolut~ment desconcertants ( «The Catalan P1ano Tradition» - «lnternational Piano Archives», U.S.A.). Malauradament, aquells inicis tan prometedors no van ésser gens afavorits per les · circumstàncies històriques, ja que la seva joventut coincidí amb el moment més difícil d'una Catalunya enfonsada culturalment i econòmicament a causa de la Guerra Civil, i d'una Espanya poc inclinada a la promoció d'activitats artístiques. Barrats els contactes amb l'estranger, i sense gaires possibilitats en el país, les dificultats per iniciar una trajectòria de solista eren molt . grans. Penso que cal valorar especialment aquells anys en els quals la nostra artista, malgrat les adversitats, treballà incansablement i aprofundí en l'estil, la tècnica i el concepte musicals. La seva recerca en matèria d'interpretació de la música espanyola li ha conferit una autoritat absoluta en aq_uesta àrea, comparable a la de R ubinsteJn, amb Chopin, o a la d' Arrau, amb Beethoven. El talent i la tenacitat són a la base de la carrera d'Alícia de Larrocha, però també cal fer referència als ensenyaments que, des de l'edat de 3 anys, rebé d'aquell personatge extraordinari que fou Frank Marshall, deixeble d'Enric Granados i enllaç directe amb l'escola pianíscica catalana. La seva amistat personal amb tots els ¡vans músics de l'època conferia universalitat a la seva Acadèmia, visitada assíduament per artistes tan qualificats com Sauer, Rubinstein, Cortot, Gieseking ... Frank Mars hali revelà als seus deixebles destacats la palpitació de la música dels seus amics Albéniz, Falla, Granados, Turina, la poesia de la música romàntica i l'atmosfera de la música impressionista, i donà a l'Alícia, per a qui sentia un afecte paternal, una formació integral al llarg de la seva vida. Alícia de Larrocha, nom i!· lustre de la pianística mundial, protagonista assídua en les millors sales de concerts, i amb un extens catàleg discogràfic, afegeix al seu brillant currículum aquest «Premi Nacional», amb motiu de la qual cosa la felicito cordialment. Albert Giménez-Attenelle (283) 15 FIGURES I TEMPS ].A.CAMPOS BORREGO la política musical des de Madrid josé Antonio Campos Borrego.- Quan es va crear la primera Direcció General de Música al Ministeri de Cultura, el titular, Jesús Aguirre, duc d'Alba, el va elegir com a Sots-director. Des de llavors, no ha deixat aquest càrrec. Quan el va ocupar, -¿De quina forma el pas dels diferents Directors Generals ha afectat la política musical espanyola? - Crec que elpas freqüent de Directors Generals per qualsevol sector de l'Administració és perj1tdicial. No hi ha temps de concretar cap política, ni, sobretot, no hi ha temps d'executar-la i comprovar si allò que s'ha fet en virtut d'aquells plans és bo o dolent. Em sembla que hi ha hagut canvis massa ràpids. Fins en aquest darrer període, en què si'hi ha establert una certa estabilitat, ja que el Director General de Música i Teatre ja fa més de dos anys que hi és. Això garanteix que els plans que s'hi puguin traçar poden ésser mantin~uts i viscuts de prop. Els canvis, per pn'ncipt, dins l'Administració, em semblen malament. - Des de l'any 1980, ¿ha vist aparcat, José Amonio Campos, algun projecte que ell consideri important per un canvi d'aquest tipus? - No. Haig de dir q1-te no. A v oltes hi ha un projecte qt-te tarda més temps en assumir-se; però els grans temes que s'han anat movent en la música espanyola, v istos des de l'Administració, no n'hi ha cap que no hagi estat sostingut, com a mínim, amb un nivell d'inquietud suficient per qualsevol dels Directors Generals que hi han anat passant. - En els darrers anys, ¿quins han estat els fets més positius de l'Administració, en política musical? - Em sembla que l'aconseguiment més important potser hagi estat d'augmentar la dotació pressupostària per a la mtisica; i, sobretot, poder posar en funcionament un projecte que des de fa molt temps s'ha anat pensant: l'anomenat pla d'infrastructura musical. Tenir la possibilitat, per primer cop, de plantejar un pla d'inversions que permeti afrontar el tema dels at-tditoris per a la música, i portar al carrer, una mica, la idea que 16 (284) el6 de febrer de 1980, no hi era novençà: ja feia cinc anys que era Sots-director de Teatre. En la complicada combinació on es mescla la mús~ca amb l'Administració, és el qui fa més temps que és allí dins. Es, probablement, el qui més en sap. ai.:~ò no és una utopia, sinó quelcom que es pot fer. - Hem dit un augment de dotació pressupostària. Quines xifres són, les d'abans i les de després? - En termes generals, si ara la Direcció General té un pressupost de cinc mil i escaig a sis mil milions d,e pessetes per a. música i teatre, aquest pressupost qt-tast s'ha fet; com a afeccionat, potser la notícia més gran, més alentadora, es que dins d'aquest pla d'infrastructura musical hi ha tma part que es refereix a l'Auditori Nacional de Música, qtle permet, i ja s'ha fet públic pel Ministeri de Cultura, d'escometre la tan ansiejada recuperació del «Teatro Real» com a teatre d'òpera. Per a mi, aquesta és la gran notícia. LaJONDE ha estat una grata sorpresa bé s'ha triplicat. I eL pla d'investigacions per a construir auditoris, que ara s'hi presenta amb quatre o cinc míl milions de pessetes, era una cosa insospitada i desitjada feia uns anys. Vist com a Sotsdirector, això es el més important que Altres accions tenen també una importància rellevant. Entre elles, és molt destacable la posada en marxa de la «}oven Orquesta NacionaL• . Com a idea, és vertaderament estimulant per a la vida del país; no pas perquè sigui una orquestra que estigui bé (que n'està, de bé), sinó perquè aquesta orqttestra pot originar una actitud paraf.lela per part d'altres organismes de l'Administració, z perquè, naturalment, és assumir el fet que la música s'ha de fabricar amb la gent i pera ella. La}ONDE ha estat una sorpresa fins i tot per a les persones que la v am posar en marxa. Quan debutà, estàv em una mica perplexos davant l'evidència d'haver-ho endevinat, i del fet que, realment, hi havia gent fent música d'aquella manera. - Si el gran salt qualificatiu ja s'ha fer amb el pla d'inversions, ¿en què haurien de canviar els objectius de la política musical? - Hi ha dos objectius. Un, és aquest: que no és que s'hagi aconseguit del tot; s'hi està treballant, va funcionant. I l'altre objectiu, sobre el qual el Ministre de Cultura insistí molt en la presentació de :que ó on :mps •tÍ- rns hi on ¡a ra, ció ra. ~s- en és da ~s- €), ~l­ tlI fet la "la la ?S- :et en ca st: 1t; ,¡_ de de l'Any Europeu de la Música (i que jo continuo creient que és la gran batalla pendent, i que no és una batalla exclusiva del Ministeri de Cultura, però que és un tema sobre el qztal, evidentment, el Ministeri ha de continuar insistint) és el de l'ensenyament musical. La realitat és que nosaltres hi som per a difondre la música. No som una Direcció General que contempli la fo77rJació musical en tots els seus aspectes. Es un tema, aquest, que correspon al Ministeri d'Educació. Es una fórmula que pot ésser discutida, però és la que tenim, a diferència d'altres països. El gran tema pendent és donar forma a un autènticpla de reforma dels ensenyaments musicals des dels seus or~ens, tant la professional com la no professional, i que això permeti de formar nous ciutadans, capaços de gaudir amb la música en tota la seva extensió. - Tornant al pla d'inversions, hi ha auditoris que estan molt clars. El de Madrid, rer exemple, permetrà la reconversió de «Teatro Real». .. Però, i Barcelona? Barcelona ja té una sala de concertS. - A Madrid no és només la reconversió del Real. L'auditori, a més a més, permetrà que la vida simfònica de Madrid tingui un floc adequat, perquè el ff Tea tro Real» és zm lloc estupend, però no és òptim. És a dir, allò que no té Madrid és una bona sala de concerts. Però el ff Teatro Real» és el ., Tea tro Real» i s'ha acabat: No té una segona sala, cosa fonamental en qualsevol auditori modem; és a dir, el ff Teatro Real» no està concebut per a les necessitats d'una sala de concerts moderna i amb una orquestra a dins, vivint-la. El tema de Barcelona, és discutible. Barcelona té un auditori, que és el Palau de la Música Catalana, on fins i tot es fan unes obres de remodelació. Però és La ciutat de Barcelona la que ha plantejat, a través de l'Ajuntament, el projecte de tenir un nou auditori, modem. És un plantejament de Barcelona, que s'ha inclòs dins del Pla d'Auditoris, ja que és una demanda social forta, a través d'un Ajuntament, i nosaltres la tindrem en compte. - Però, és que rebeu una proposta i la p,oseu en marxa, sense fer res més? - La rebem i l'analitzem. - I en aquesta anàlisi, no hi entra la consideració que ja hi ha una sala i que s'hi està fent una forta despesa - H i entra, naturalment. El que passa és que la Memòria que fonamenta el projecte de Barcelona ha estat bastant meditada per part de la ciutat de Barcelona. Serà polèmica o no. Pot ser-ho, de polèmica; però posa sobre la taula algunes qüestions sobre la bondat o la suficiència del Palau com a sala de concerts per a Barcelona. La veritat és que cada projecte respon a raons diferents, i. que no es poden homogeneïtzar. - Q uan estigui finalitzat el pla d'inversions. serà possible, per exemple, per - Això és ev ident. Tant la ONE, com l'orquestra de RTVE -tot i que aquesta última és autònoma i el plantejament és diferent- són orquestres que per, llur pròpia naturalesa, són per a tot el país. Però això ha de ser interpretat serenament; perquè no hi ha cap entitat a:tísti.ca nacional, en cap lloc, qzte no tmguz una seu preferent que determini l'estabilitat de la v ida d'aquest conjunt. La ONE, en el seu pressupost, té una partida per a gires, que van essent cada any més grans. Però no consisteix només a tenir diners perquè l'orquestra surti, sinó a tenir lloc on l'orquestra pugui tocar. I el pla d'inversions permet que les orquestres regionals tinguin una casa on quan es planifiqui la temporada a cada teatre, es puguin asseure a parlar els responsables d'aquestes unitats. I d'allò que el ., Teatro de la Zarzuela» fabrica, hi haurà un parell de títols qzte, en aquella mateixa temporada, es puguin fer a València, a Las Palmas, o a Ov iedo. Es a dir, treure més rendibilitat d'aquest tipus de produccions. Naturalment, hi haurà obres singulars, que solament es puguin v eure aquí. Això, crec que s'ha de Jer. I també crec que s'han de reposar les produccions. Crec que un teatre no ha de vanagloriar-se de fer una sèrie de coses noves cada any i que mai més no es tomin a fer. Cap teatre del món no té aquest sistema. Allò que fa falta és produir, donar entrada a nous artistes (qt4e n'hi ha) i, periòdicament, tornar a posar es puguin desenvoÜtpar còmodament, i que qualsevol plantejament de gira o d'intercanv i es faci amb 1mes mínimes condicions d'èxit. - I les p roduccions del «Tea tro de la Zarzuela», ~ue també s'estan fent amb diners públics ¿tenen possibilitat de viatjar? - EL" Teatro de la Zarzuela », en els darrers anys, ha prod1tÏt espectacles que ja tenen un cert to de serietat. Alguns ja han sortit a d'altres teatres. El Faistaff de la Zarzuela s'ha donat al Liceu. Sanson i Dalila, al Liceu i al., Teatro Pérez Galdós.-, de Las Palmas, i es farà al., Teatro Guimerà.-, de Tenerife. Crec que aquesta fórmula és més que necessària. Hauria de realitzar-se no a p_etició d 'allò que el Teatre vulgui fer. Em sembla q#e s'hauria de programar, a anys vista, conjuntament. Cada teatre que fa òpera, a Madrid, aCanàries, a València, a Oviedo, té unes exigèn cies; però hi ha una sèrie de tito/s que sempre seran coincidents: el repertori. Crec que té sentit que, a dos anys vista, aquestes produccions, amb altres cantants i altres directors musicals, i que L'espectador reconegtú sobre l'escenari una cosa de qualitat provada. S'han de jer compatibles aquests tres sistemes: recuperar espectacles produïts, amb la qual cosa es va creant un extens repertori; la producció d'espectacles que serveixin per anar a altres llocs; i, en darrer terme, els anomenats espectacles singulars. - Tot això, ¿seria més fàcil, amb una companyia d'òpera estable? - D'això, se'n pot parlar molt! jo en · tinc la meva opinió. A mi, no m'agraden les companyies estables, i menys encara les etiquetes. Allò q1te s'ha de tenir és una bona orquestra estable, un bon ballet estable, un bon cor estable i una nòmina de cantants del pals, que funcionin, qtte sigttin segurs, que estiguin bé. Uns cantants que els teatres no tenen en plantilla, però gairebé. Disponibles per als teatres, per anar-hi fent diferents papers, per a poder anar canv iant. Em diràs que, això, és una companyia estable. a la ONE, de moure's lliurement i fer concerts per tot Espanya? .,x, (285) 17 Ot~asi; però en aquest quasi hi ha la diferència. Perquè les companyies estables, amb companyies de funcionaris, acaben en la mediocritat. Ha de ser estable l'equip de producció d'un teatre, perquè tot hi tingui un segell coherent. Després, en un moment determinat, pots portar-hi una, dues, tres fiJ{Ures; perquè, a l'espectacle líric, això és fonamental. Hi fan falta noms i que cantin bé. I tot això gairebé ho tenim; i, pel que hi manca, falta poc de temps; sobretot tenint en compte que s'han fet passos gegantins. L'any 1980, el "Tea tro de la Zarzuela:o no tenia ni orquestra. - Què hi falta? - De primer, una bona organització tècnica de la casa. I ens falta incorporar al teatre una sèrie de cantants que són aquí, que hi són, els quals haurien de ser contractats per temporades i no per títols, gent que es pot incorporar a un repartiment de forma flexible, que es vagin movent per tots els títols de la temporada. - I fixar un termini? - Es pot fer, i s'ha d'aconseguir, fins que el« Teatro Real» obrJ les portes com a teatre_ d'òpera. Hi estem més a prop del qtte cretem. - La reconversió del «Teatro Real» ja ha estat anunciada per part del Ministeri de Cultura; quins plans hi ha, en · aquest respecte? - Aquesta decisió del Ministre neix d'tm informe tècnic molt detallat. Un informe fet, fins i tot, amb un calendari. En el pla d'inversions hi ha ja unes pre·oisions en el sentit que, per als anys 1986 i 1988, es pugui disposar d'tma mma important per a començar les obres. Perquè IS (286) una gran part de les obres previstes per al "Teatro Real.. s'hauran de començar abans que es tanqui el teatre. No pas les obres de l'edifici, sinó, per exemple, la fabricació de la maquinària de l'escenari. Calen dos anys per a fer-la, abans que es toqui ni una sola rajola de l'edifici. - Aquí s'ha parlat de l'òpera de l'Estat, referint-se sempre al «Teatro de la Zarzuela». Però, des d'aquest estiu, han circulat molts rumors sobre la possible entrada del Ministeri al Gran Teatre del Liceu de Barcelona. Uns rumors de moltes menes: quantia dels deutes, fórmula a adoptar perquè el Ministeri hi participi, perill per a la catalanitat del teatre ... Però no hi ha hagut cap resposta oficial per part del Ministeri. - No hi ha haiut cap resposta perquè al Ministeri no se i ha preguntat res. No s'ha passat d'unes especulacions de cara al carrer. Per a mi, particularment, la situació és molt clara. El Liceu és un teatre qtte ha passat d'una temporada llarga, amb un sistema de gestió que era el "sistema Pàmies», a ser un teatre semipúblic, amb la fónnula del nou Patronat. El Consorci, amb quatreanys,ja l'ha capgirat, el Liceu. El Liceu d'av ui té molta més ¡uaiitat que no pas el Liceu d'abans. En e de~envolu­ pament d'aquest consorci hi ha hagut una sèrie de problemes que desconec, ja que la meva infom1ació és només la que llegeixo als diaris. Uns problemes que són, d'altra banda, els normals de qualsevol teatre d'òpera; perquè, en ser l'òpera tm espectacle molt car, fa falta una dotació suficient per a poder realitzar-lo. Fins aquí, és tot allò qHe sé. Sempre s'ha discutit si el Ministeri ha'l,tia de fonnar part o no del Consorci, en la mesura que hi concedís algtma subv enció. Sobre això no hi ha cap mesura concreta per part del Ministeri, perquè tampoc no hi ha hagut mai una petició formal a través del Consorci, per a dir: ... Això és allò que farem, o allò que volem fer, i això és allò que demanem• . Aquest Jet, encara no s'ha produ'ü. - Com a hipòtesi de treball: el Ministeri, estaria interessat a entrar-hi? I en quines condicions? - Això no ho puc respondre ja que encara no s'ha analitzat a fons. El que és clar és que el Ministeri està interessat perquè el Liceu funcioni. Això és obvi! I tenim ben clar que, si el Liceu s'enfonsa, serà molt difícil qtJe millori de condicions al ja problemàtic camí de l'òpera a Espanya. El Liceu és el primer teatre d'òpera del país, i sempre se l'ha tingt~t com a una institució catalana perquè, evidentment, ho és; perquè l'ha bastit la burgesia catalana. /, quan això ha estat inviable, les institucions catalanes han decidit promoJere un Consorci. Però, al marge que el Liceu sigui una institució de Catalunya, arreu de la geografia espanyola on hi hagi una mínima preocupació envers L'òpera ha d'haver-hi una inquietud si el Liceu va malament. Si el Liceu es tanqt~és -no crec que es tanqui mai- no seria només un problema de Catalunya, sinó que es donaria un cop molt dur a Les possibilitats de l'òpera a Espanya, justament en el moment en què el conreu de l'òpera està creixent arreu; amb gran dèficits, però, en definitiva, creixent. joaquín Turina Gómez TEMA ELS FESTIVALS DE MÚSICA D'ESTIU Els mestres cantaires, en versió escènica de Wieland Wagner, de Bayreuth. LA REITERACIÓ D'UN RITUAL Hi ha més de quaranta països europeus que celebren, cada any, festivals de música clàssica o contemporània; i els possibles candidatS a emular- los tendeixen més aviat a augmentar que a disminuir, malgrat els problemes i obstacles que han d'afrontar per tal que aqueUs f~stivals arribin a un feliç terme. Els festivals acompleixen diverses funcions, en tant que esdeveniments extraordinaris, com_, entre altres, la d'oferir una programaciÓ que requereixi un marc especial per tal de poder-la dur a terme. La idea de la celebració de festivals de música clàssica a Europa és anterior a les dues guerres mundials, les quals, per la seva p~rt, en posaren en perd lla supervivènCI_a .. Molt calgué lluitar, en les dures condicions de la postguerra, per tal d'assegurar la continuïtat d'alguns d'ells, a causa dels precaris mitjans de finançació amb què podien comptar. Però els festivals actuals no existirien sense la seva tradició. I el públic que convoquen -sigui d'afeccionats clàssics o de neòfits- és el resultat d'una llarga existència, acompanyada d'èxits i dc ressonància internacional. L'assistència a alguns d'ells -per exemple, als de Salzburg o Bayreuth- ha esdevingut, amb el temps, una mena de «pelegrinació» anyal a una «meca», la freqüentació dc la qual no és exempta d'un «ritual» que no es vol trair. Els mecanismes psicològics que indueixen l'espectador a reincidir-hi, a tomar-hi assíduament per tal d'experimentar les sensacions que la nostàlgia demana, han contribuït -i contribueixenindubtablement, a la continuïtat d'alguns festivals . que ja han acomplert el seu centenan. Naturalment, el públic habitual conserva els seus privilegis i, en això, en dificulta, com a contrapartida, la renovació, ja que els festivals només poden admetre un públic limitat. Les despeses d'organització són molt considerables i cal, doncs, assegurar una clientela. Si això és el motiu d'una migrada assistència de joves, també ho és, i en major grau, el cost dels desplaçaments, i el de l'hostalatge i assistència als concerts, un tema mai no resolt i, realment, de difícil solució. Els espectadors que atreuen uns festi vals com els de Bayreuth i Salzburg - els citem perquè són els dos exemples més clars i característics- const.itueixen un públic assidu i bastant homogeni, si bé (187) 19 els uns són amants de Wagner i, els altres, de Mozart o de l'òpera italiana; és un públic que, a vegades, s'ha considerat com a eliusta però que, en realitat, es defineix menys pel seu estatus social --excepcions a part- que per les seves afeccions i pel seu caràcter internacionalista. Certament, a molts festivals es dóna preferència al visitant estranger -en relació a l'afeccionat local- no solament a causa de la inversió de divises que la seva presència significa, sinó també per l'aportació que el visitant estranger possibilita des d'una perspectiva individual i col·lectiva, en conferir a qualsevol festival una mena de dimensió «supranacional». En un altre pla, aquesta presència estrangera es cerca també deliberadament en la contractació dels conjums orquestrals, o de solistes vocals i instrumentals, els quals es fan conèixer i promocionen en aquestes situacions. D'aquí el fet remarcable que les relacions entre diferents països i nacionalitats mantinguin una autonomia i una independència relatives, respecte a les relacions polítiques vigentS entre els diversos països. És corrent, doncs, en els festivals com els citatS, la presència de japonesos, africans, hindús, nord-americans, sudamericans, europeus de qualsevol nacionalitat occidental, israelians, etc., que hi creen un esrectacle espontani, els protagonistes de qual són els propis espectadors; no és difícil de veure-n'hi, moltS, habillats amb els seus típics vestitS regionals, com a símbol d'un patriotisme que els interessa de mostrar en un terreny neutral, o bé, simplement, perquè no es posi en dubte llur identificació. D'entre els quaranta-tres festivals membres de !'«Associació Europea», la majoria de nacionalitatS pertanyen a aquest continent, a excepció dels d'Osaka i de Jerusalem, i s'hi prescindeix de la línia de demarcació que separa els blocs oriental i occidental. Un dels casos més insòlits i tradicionals, el constitueix el Festival dc Bayreuth. Si bé el de Salzburg és molt més popular, i presenta una major varietat d'espectacles, s'hi dóna el cas que una part del seu nombrós públic continua després l'itinerari cap a la ciutat de Bayreuth. Els festivals wagnerians d'aquesta ciutat han complert més de cent anys. El propi Wagner hi va fer construir-i va inagurarhi- el teatre, en el qual, des d'aleshores i per a acomplir un desig del compositor, només s'hi han escenificat les seves obres. El Festspielbaus es dintingeix arquitectònicament d'altres teatres d'òpera pel pati de butaques deforma semicircular -a semblança dels ancics teatres grecs-, per l'orquestra escalonada i per l'acústica, única i particularment òptima per a l'escenificació i l'audició dels drames wagnerians. Només és obert una vegada l'any, en ocasió dels Festivals, que transcorren del 25 de juliol al 28 20 (288) Janlins d'entrada al Tt•.ttrt' el(• 8.1yremb. d'agost. Hi treballen unes vuit-centes persones, i posseeix els propis tallers de confecció de vestuari i un edifici contigu per a emmagatzemar-hi decoratS. El dirigeix Wolfgang Wagner, el nét del compositor; i aquest fet contribueix a l'aurèola mítica que envolta el teatre, situat a dalt d'un turó. L'accés al teatre és a través d'una avinguda de jardins. La programació consta d'un cert nombre d'òperes que es representen en diferents cicles i al llarg de quatre o cinc anys. Per exemple, la programació ja llegendària de Pierre Boulez i Patrick Chereau va estar en cartell del1976 al 1980. lla versió actual de la mateixa obra, a càrrec de Peter Schneider i Peter Hali, s'escenificarà enguany per tercera vegada. L'orquestra del Festival és integrada pels millors instrumentistes de tOt el món, i les veus dels cors passen per una selecció molt dura. Quasi totS els festivals generen activi- tats paral-leles a les ciutatS on tenen lloc, aprofitant l'ambient cosmopolita que és possible de respirar-hi al llarg d'un determinat espai de temps. Pot ésser útil saber que Bayreuth, a més dels Festivals Wagner, acull des de l'any 1950 un altre festJvall'aral·lel, anomenat }ügendfestspieltrejjen (Trobades de músics joves), que fou creat per Herbert Barth amb l'objecte d'agermanar les dues Alema_nyes,_ com a símbol d'una _POssibl~ umftcactó entre l'Europa occtdental • l'Europa oriental (almenys, en el terreny cultural i artístic). Malgrat l'idealisme que caracteritzava inicialment el projecte, aquestes trobades s'han realitzat, fins al moment present, salvant tota classe de dificultats. Músics txecs, búlgars, iugoslaus, polonesos, romanesos, hi tenen l'oportunitat de conviure amb altres provinentS d'Israel, Nord-amèrica, Japó, Anglaterra, França, Itàlia i Alguns festivals generen activitats paraf.leles. Mundial dej}MM,I'any 1974. Espanya (aquests darrers, en franca minoria) al llarg d'un mes, durant el qual formen grups de cambra, orquestres reduïdes, una orquestra simfònica, etc., per tal de fer conèixer alguns composicors contemporanis, sobretot dels països de l'Est. Gràcies a les subvencions estatals, fins i tot s'ha aconseguit de crear-hi un centre específic, on es celebren totes les activitats formatives programades. Tots els festivals de música aconsegueixen generalment la funció de catalitzadors socials i culturals, per la força d'unes raons tan profundes com l'impacte de la música en la formació de la sensibilitat de l'home. Entre altres coses, també serveixen per a estimular la competitivitat entre els participants actius 1 per a donar a conèixer músics i veus que poden iniciar una carrera internacional a partir de llurs èxits en aquells festivals. Uns festivals són més «locals» que els altres, òbviament; però en tots ells hom intenta de superar les fronteres físiques i d'aconseguir una autèntica dimensió internacional, si no entre el públic, almenys Butlletí de domiciliació bancària Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atengum els rebuts que els presentarà CONSORCIS DEL PALAU DE LA ~IÚSICA CATALANA i DEL GRA!'\ TEATRE Dl:.I. UCEL], pel pagament de la meva subscripetó a la REVISTA ;\IUSICAL CATALANA. Tuular - - - - - -- - - - - - - - -- - ---1 Banc/ Catxa - -- - - - - - - - -- - - - -- ; entre els participants. L'exemple del de Bayreuth, del qual aquí s'ba parlat com a un cas insòlit, serveix per a il·lustrar l'abast que poden tenir les activitats que es produeixen en el si d'un festival, tot i que tingui lloc en una ciutat alemanya no menys provinciana que altres, amb el mateix nombre d'habitants i de la mateixa Baviera. I és que la celebració d'un festival constitueix un privilegi digne d'estendre's a un gran nombre de poblacions. Menene Gras i Balaguer Butlletí de subscripció ~om 1 cognom' - - -- - - - - -- - - --t C a r r e r - - - - - - - - - Telefon - - - --f PoblaciÓ--------- Du:. - - - - --f Provfncta - - - - - - - - ProfessiÓ-----f Desiqo subscnure'm a partir del número NP comptC----- . _ _ Np llibreta-------f amb la quota anual Agència - - - - - - -- -- - - - - - - - - - 1 semestral Adreça Agència------- - - - - - - - - - 1 P o b l a c t ó - - - - - - - - -- - - - - - -- - 1 SignaiUra Faré efectiu l'tmpon mitjançant O O O de 2.500,- pres. de 1.250,- pres. O taló bancari adjunt O domiciliactó bancàna Per subscripetons a l'estranger, consulreu el preu. (289) 21 TEMA I Versió de Carmen, al Fewval de Salzb11rg. EL FACTOR AMBIENTAL, UN ELEMENT DETERMINANT Un resum de les activitats musicals que, de la primavera a la tardor, tenen lloc en els indrets més diversos d'Europa amb el nom genèric de festivals pot oferir, certament, la imatge moderadament tòpica d'una oferta turística. Efectivament, l'amplitud de les propostes que els festivals ens presenten constitueix sovint un incentiu per a emprendre un viatge, amb l'al·licient suplementari de l'assistència a unes manifestacions musicals sovint bastant se"mblants a les que, al llarg de la temporada, es poden trobar a Londres, Viena, Berlín o Munic; això sense comptar, en determinats casos, am b el fet d'una reunió de societat, més o menys elitista, també present, en un context de més normalitat, en el ritual del concert urbà o en les representacions de la saison operística d 'un teatre estable. Però els impulsors de les manifestacions federades en )'Associació Europea de Festivals de Música, fundada el 1952 per la iniciativa conjunta de Denis de 22 (290) Rougemont i d'I~or Markevitch, manifesten una intenctó més ambiciosa: afirmar per mitjà de la música i a través de les tradicions i peculiaritats d'un país o d'una regió determinats, la unitat espiritual de la cultura europea, en una atmosfera especial, a la qual contribueixin no solament la qualitat de les obres i de Uur interpretació, sinó també el paisatge, l'ambient d'una ciutat o la història musical d'una determinada àrea geogràfica. Així, en paraules de Denis de Rougemont: " .. .l'Associació ha donat un exemple ben convincent d'aquesta unitat europea que ha de penetrar en el cor de tots abans d'ésser establerta en els fets. Perquè la música, la creació més típica d 'Europa, està destinada a ser la primera manifestació d'aquesta unitat profunda de les reaccions de la sensibilitat i de l'esperit que defineix una civilització». Fins aquí, una declaració de principis i intencions; inevitablement, la realitat és més diversa i es mou en l'àmbit d'un intent, més o menys assolit, d'equilibrar la tradició i la creativitat amb una orientació també dirigida a la satisfacció d'un mercat molt concret de consumidors. Una manifestació, per mitjà de la música, de la unitat espiritual de la cultura europea Realment, l'empremta històrica d'alguns indrets o poblacions és tan objectivament important com idealment suggerent. És el cas, per exemple, de la ciutat d'Atenes, també per l'impacte dels marcs en els quals pot oferir les seves manifestacions, que s'iniciaran el 21 de juny amb el lema «Atenes, capital cultural d'Europa». El festival d'enguany inclou el teatre parlat, amb companyies oficials del país i el Teatre Nacional de TEMA Chaillot, l'òpera, amb el Badisches Staatstheater (22 i 23 de juny), l'Òpera Nacional Grega (5 i 7 de juliol), l'Òpera Reial del Covent Garden (24 al 27 de juliol) i I'English Bach Festival (5 i 6 d'agost), el ballet, amb la companyia de Maurice Bé jan (18 i 20 de juny), els Grans Ballets Canadencs (lO al 14 de juliol) i el Kirov Ballet de Leningrad (28 d'agost al primer de setembre), i la indefug-Jble presència de concerts simfònics estàndards, amb l'Orquestra de la RAI, la Filharmònica de Nova York, la Jove Orquestra de la Comunitat Europea i la Simfònica de Washington, entre altres. Mozart es va fer home en el cor de la tradició salzburguesa de les serenates, divertiments, . nocturns 1 cassacions ' • A causa de la bellesa incomparable del paisatge, la noblesa de l'arquitectura i el fet singular d'haver vist néixer Wolfgang Amadeus Mozart, Salzburg és una de les petites ciutats més fascinants d'Europa, avui admirada per gent de totes les llengües i races. Al seu entorn s'ha desenvolupat una vida científica, cultural i artís- .,. El pati de la Residència, a Salzburg. rica de primera categoria que, des de fa aproximadament mig segle, arriba al punt culminant -sota el signe preferent, però no exclusiu, de Mozart- en el Festival de Música. Aquesta institució, creada per homes de geni com Hofmannsthal, Reinhard i Richard Strauss, ha estat des del principi molt vinculada a l'Orquestra Filharmònica de Viena, amb noms com Knapertbusch, Clemens Kraus, Mengelberg, Mitropoulos, Furcwaengler i Bohm. Actualment, Karajan, eU també salzburguès, assegura la responsabilitat artística, i és precisament a Salzburg l'única població on es prodiga com a director d'òpera, ja sie-ui al festival d'estiu o al propi festival de Pasqua. Aquest any p rota~onitzarà, com a director musical i escèruc, la seva versió, ja antiga, de Carmen i diri&ïrà, en concert simfònic, les Filharmòruques de Viena i de Berlín. La resta de les representacions operístiques - Capriccio, de Strauss, Jl ritorno d'Ulisse in patria, de Monteverdi, Macbeth, de Verdi, Cosí fan tutte i La flauta màgica, de Mozart, i Saiil i Jeptha, de Handel- seran dirigides, respectivament, per Klaus Tensstedt, Jeffrey Tate, Riccardo Chailly, Ri cca rd o Muti, James Levine i Ralf Weiker. L'apartat simfònic, els tradicionals recitals de Líed i els recitals instrumentals inclouen les orquestres de Berlín, Viena, Londres i Pittsburg i, entre altres, els noms de Pe- ter Schreier, Jessye Normann, Dietrich Fischer-Dieskau, Hermann Prey, Edita Gruberova, Weissenberg, Brendel, Pollini i Gelber. Igualment, en el marc del festival hom pot assistir a una sèrie de concertS menors, però dotats d'un encant directe i únic: les serenates i les matinals mozartianes, amb l'orquestra del Mozarteum i d iverses agrupacions de cambra estrangeres. El mateix Mozart es va fer home en el cor de la tradició salzburguesa de les serenates, divertiments, nocturns i cassacions. Malgrat el significat ocasional d'aquests gèneres, Mozart escriví a través d'ells una música absoluta que pot ocupar un nom al costat de les simfonies i els concerts. Des de la seva fundació, el Festival s'ha esforçat a fer reviure aquests tresors del geni mozartià. Paumgartm;r, a qui es degué aquesta renaixença de les serenates, dirigí el primer concert d'aquest gènere el 1921 i, des d'aleshores, al llarg de la seva vida, redescobrí cada any algun tresor oblidat. La sala del Mozarteum o el pati de la Residència constitueixen el marc ideal d'aquestes sessions, en les quals es ressuscita aquell món salzburguès, caracteritzat pel seu sensitiu amor a les artS. Una altra ciutat meduJ.larment musical, i~alment en l'àmbit nacional austríac 1 en el cor de la tradició musical centreuropea del classicisme i del romanticisme, és Viena, que haurà celebrat, del 15 de maig al 16 de juny, la trenta-cinquena edició del Festival. Un festival que genera nombroses manifestacions culturals paral·leles, com és el cas de la monumental exposició, radicada a la Künstlerhaus, que exposa (del març a l'octubre), amb el lema Traum und Wirklichkeit, una mostra referida al conjunt de les manifestacions artístiques i culturals de la Viena dels anys del canvi de segle: artS plàstiques, música, literatura, arquitectura, amb un accent específic sobre les obres del modernisme vienès, i sobre l'atmosfera social i política d'aquest període en Ja capital austríaca. Igualment, de juny a setembre, Viena commemora, paraJ.lelament al Festival, una important mostra monogràfica de la música de Bach, en ocasió del seu tricentenari, amb la integral de l'obra per a orgue, en un valuós instrument de l'època, instal·lat a l'església de Sant Agustí. També altres festivals tenen com a centre i catalitzador el reflex de la vida musical habitual d'una ciutat determinada. És el cas dels festivals de Zuric, al llarg del mes de juny, principalment a l'entorn de la institució i de l'orquestra de la Tonhalle; Berlín (del3 de setembre al primer d'octubre) que, en la part dedicada a la música clàssica, presenta una imponent •marató,. simfònica, al costat de mostres de cinema, teatre, cançó, jazz, etc.; de Praga, que ha ofert al llarg del mes de maig les actuacions de dotze orquestres simfòniques importants de l'Europa de l'Est i de l'Europa occidental, etc. Encara hauríem d'esmentar un dels festivals més llargs i més creatius dels inclosos en l'Associació Europea, que presenta la singularitat d'ésser repartit en les més suggerents poblacions d'una nacionalitat històrica particularment notable per la monumentalitat de la seva arquitectura (del 18 de març al26 d'octubre): el festival de Flandes; inclou la dansa, un conjunt excepcional d'orquestres simfòniques internacionals (Berlín, Leipzig, Hamburg, Pinsburg, Washington, Bèlgica, Holanda i Suècia) i presenta una de les mostres més importantS de música antiga i barroca que es puguin celebrar a nivell mundial (Academy of Ancient Music, Cor Bach d'Estocolm, La Chapelle Royale, Concentus Musicus de Viena, English Concert, Orquestra Barroca Europea, Les Gours-Réunis, Orquestra del segle XVIII, La Perite Bande, The Tallis Scholars, etc.), sense comptar les commemoracions de Willaert, Bach, Handel, Scarlatti i Schütz, els festivals de Jazz, cinema i arts contemporànies i moltes altres manifestacions culturals de la més absoluta vitalitat. Finalment, cal la menció obligada de dues tradicionals mostres monogràfiques dedicades a la música contemporània, curiosament, procedents dels països de l'est: la Biennal de Zagreb, ja celebrada dell9 al25 d'abril) i la Tardor de Varsòvia, que presenta enguany la XXVIII edició (del 20 al 28 de setembre), amb orquestres poloneses, russes, angleses i contemporània òpera alemanyes, (Henze i Rihm), conjunts de cambra, música electrònica i electroacústica, etc. Agustí Montellà UNS ALTRES FESTIVALS Quan parlem de festivals musicals, tots acostumem a pensar en unes manifestacions concertístiques de tipus més o menys extraordinari i que, en general, es desenvolupen durant l'època estiuenca (u~ estiu que sovint ja comença en plena pnmavera i acaba ja ben començada la tardor); uns festivals els noms més import~nts i representatius dels quals tots coneixem quasi de memòria i que, de manera preferent, acostumen a subratllar vedetísticament la celebritat de llurs famosos intèrprets (solistes, direcrors, orquestres, conjunts, etc.) més que no pas els autors i les obres, o sigui, més la recreació que la creació pròpiament dita, més el vehicle a través del qual ens arriba la música que no pas ella mateixa. Ja sé que aquesta (diguem-ne), crítica negativa caldria matisar-la molt, i sé, també, que hi ha excepcions que contradiuen la tònica general indicada; però he volgut referir-m'hi per introduir el tema d'uns altres' festivals -uns festivals diferents- que tenen, sobretot, dues característiques essencials i particulars que els allunya completament del model dels més coneguts i cèlebres: d'una banda, un protagonisme absolut del repertori, que posposa el de l'intèrpret a un segon pla; i d'una altra banda, una quasi total desaparició de les línies divisòries entre el món dels actuants i el dels oients, i entre el dels músics professionals i el dels amateurs o vocacionals. Els festivals als quals em refereixo (n'hi deu haver molts d'altres que desconec) participen totalment de l'esperit · que es desprèn de la definició fabriana (293) 25 J ); Va1son la Romaine 1962, al Teatre Romà: -recollida en tots els diccionaris posteriors-- del mot «festival» (= •<gran festa») i, a més, tenen el precedent iJ.lustre, guant al seu tema central, del primer festival musical del qual hom té coneixement i testimonis documentals: el «Three Choirs Festival», de Londres, de principis del segle XVIII. U ns festivals muntats de cara endins, més per als propis intèrprets que per al públic Són, per tant, uns festivals centrats en la música coral i que quasi podríem dir que estan muntats de cara endins, pensant primordialment en llurs propis intèrprets, protagonistes actius i passius, simultàniament, dels concerts. Uns festivals, doncs, que reuneixen tota una sèrie de gent disposada a conviure durant una desena de dies quasi amb l'únic propòsit de participar de manera directa en el fet musical, muntant acceleradament i molt intensament (s'hi arriba a treballar més de sis hores cada dia) algu26 (294) nes grans obres del repertori vocal (a cappella o no) d'ahir i d'avui, donant a conèixer públicament el resultat d'aquest treball i, al mateix temps, essent els oients del treball dels altres éompanys. Uns festivals gràcies als quals, a més, professionals i amateurs (bàsicament: instrumentistes i cantaires) treballen i viuen junts, i uns i altres s'adonen que, encara que per camins prou diferenrs,tots persegueixen uns fins idèntics, i gràcies als quals, també, els I?rofessionals - sempre una mica endunts per la rutina quotidiana- viuen uns dies de noble inquietud i de generositat desinteressada, i els amateurs palpen directíssimament la necessitat absoluta d'esforçar-se més i més en llur millorament i perfeccionament tècnic i estètic. Són dos mons que ens hem habituat a veure massa distanciats i que, en ocasions com aquestes, tenen la son immensa de posar-se en contacte i de comprovar, sense intermediaris de cap classe, les virtuts que té l'altre i que, respectivament, cadascú hauria de mirar d'incorporar a les pròpies. Com a exemples concrets - jo mateix podria afegir-n'hi d'altres de no tan significatius, i altra gent podria parlar d'alguns que desconec-, em limitaré, ara, als Festivals «Europa Cantat», que varen iniciarse en 1961 a la ciutat alemanya de Passau, La presència de cantaires catalans sempre ha estat important els quals aquest estiu viuran la novena ediciÓ a Estrasburg, i que triennalment (1964: Nevers; 1967: Namur; 1970: Graz; 1973: Autun; 1976: Leicester; 1979: Luzema; i 1982: Narnur) han reunit més de tres mil cantaires i instrumentistes de tot arreu d'Europa -l'occidental i l'oriental- i d'altres continents. Uns milers de cantaires (entre els quals sempre n'hi ha hagut molts de catalans) que es distribueixen en els anomenats <<atéliers», cadascun dels quals sota la direcció d'un reconegut especialista i en nombre proporcional al repertori respectiu, preparen intensament durant els primers dies del Festival les obres que seran ofertes públicament durant la seva fase final (1). Uns milers de cantaires que, a més, es reuneixen tots junts quoudianament per a l'experiència magnífica i sorp~renent de l'hora del «Cant comÚ» (Ojjenes Singen), durant la qual es recorden o s'aprenen in situ els cantS que figuren en els llibrets editats especialment per a aquestes trobades 1' I ); Cant comú al primer Europa Cantat (1961). (velles i noves polifonies, complexes partitures policorals, simples cànons, harmonitzacions de melodies tradicionals, etc.) uns cants que, de mica en mica, s'han anat convertint en els més forts i autèntics llaços d' unió de tota aquesta joventut que sempre més recordarà, encara que només l'hagi viscut una sola vegada, l'emotiva impressió d'unes sessions tan o riginals, i en les quals l'aspecte multitudinari no impedeix la recerca i l'obtenció d' uns molt notables resultats estètics (2). I uns milers de cantaires que encara participen -acciLa mas importante editorial de publicaciones española de obras musicales de estudio y de concierto \)\~ORIAL DE A.t . ~Os ... ~ c.,~e,r BOIL EAU /C¡ ~ Provenza, 287 · Tc!Hono liS 53 34 08037 - BARCELONA En su propio interés pida siempre vament o passivament- en una altra molt enriquidora experiència: els nombrosos concerts de molts dels cors presents al Festival, cosa que permet que, en un molt breu espai de temps, hom pugui escoltar gran quantitat de cors de primeríssima categoria en llurs repertoris més representatius i específics. I, tot plegat, en un ambient de gran companyonia i de generós lliurament -a les antípodes del clima tens i sovint no gaire cordial dels concursos, malgrat els seus innegables aspectes positius- , i fent treballar comunitàriament en els «atéliers» cantaires de molt diverses procedències: entitats, cultures, països, etc. En fi, uns festivals -promoguts i organitzats per la "Europrusche Foderation Junger Chore-- que fins ara s'han anat desenvolupant en un nivell d'altíssima qualitat humana (en aquest sentit, no tenen res a veure amb els festivals tradicionals) i amb uns resultats d'un molt envejable estàndar~ estètic, ben sovint equiparables a.ls assolits en els de més prestigi i reputació. Uns festivals que responen del tOt a la seva denominació - «Europa Cantat»,- i que, a través de la «l nternational Federation for Choral Music», ja han generat el primer «Asia Cantat» i, ben aviat, també, el primer «America Cantat». Oriol Martorell Notes I. Entre les obres treballades en aquests «atéliers» -i com a testimoni de l'amplitud i qualitat del repertori dels •Europa Cantar- podem recordar: Sederunt Principes de Perorinus, Missa de Notre Dame de Machaur, Missa 'Se la [ace' dc Dufay, Vespres de la Mare de Déu de Momeverdi, M1ísica exequial de Schütz, Missa a 53 veus dc Benevoli, Magnificat, Passió segons sant Joan i Missa en Si menor de Bach, El Messies, Te Deum d'Utrecht i Alexander's Fest de Handel, Glor~a de Vivaldi, Magnificat de J. A. Martí, La Creació i Missa Nelson de Haydn, Missa de la Coronació de Mozart, IX Simfonia de Beethoven, Requ1em de Verdi, Te Deum de Bruckoer, Missa de Glòria de Puccini, VIII Simfonia de Mahler, Friede aufErde de Schonberg, Les Noces, Simfonia dels salms, Missa i Oedipus Rex de Stravinsky, Te Deum i Psalmus Hungaricus de Kod:ily, La Dansa dels Morts de Honegger, Carmina Burana d'Orff, Stabat Macer i Gloria de Poulenc, Cami di prigion1a dc Dallapiccola, The Unicorn, the Gorgon and the Mamicore de Menorti, Cantata Misericordium i \Var Requiem de Britten, Lux aetema de Ligeti, Magnificat de Berio, La Rose des voi.x de Pousseur, Oració a Platero de C. Halffter, Salms de David i Stabat Ma ter de Pendcrecki, etc. I entre els directors d'aquestes obres: Philippe Caillard, Stéphane Caillat, Pierre Cao, André Charlet, Edmon Colomer, Mark Dellcr, j oh n Ellior-Gardiner, Willi Gohl, Hans Grischkar, Janos Ferencsik, Laszlo Hclray, Avner !tai, j oszef Makliri, Oriol Manoreii, Jean-François Paillard, Dcn-Olof Stenlund, Volkcr Wangenheim, Gorrfried Wolters, erc. 2. Entre els canrs inclosos en els llibrets dels «O{{enes Singem• cal esmentar; N'Eulàlia vol goneffa de Mateu Fletxa, Et incamatus i Reg ma coeh de Cererols, Portem el cor content d'Enric Ribó, Rossinyol que vas a França d'Antoni Pérez-Moya, i Sa ximbomba de Narcís Bonet. (195) 27 TEMA l El circuit de les estrelles La concepció fonamentalment conservadora del fet «Festival de música», tal com es produeix habitualment - tret d'excepcions molt delimitades- afavoreix el desenvolupament d'una sèrie d'elements colaterals, d'una considerable significació, que ajuden a perfilar més completament i de forma més complexa la totalitat de la imatge d'aquest fet, tot aportant-li un protagonisme que, sovmt, en pertorba o aigualeix l'essència original. Un d'aquests elements colaterals és el del paper que hi juguen les grans figl,lres --el intèrprets- i l'atenció que eLles mateixes hi dispensen, o la intensitat amb què hi són soJ.Iicitades, o com hi esdevenen elements imprescindibles. És una parceJ.Ia en la qual es mouen interessos d'índole molt variada, de difícil delimitació, i que conflueixen en un vèrtex molt definit. Els festivals, els fan Ics figures: els noms, les anomenades estrelles. Esdevenen indestriables del seu protagonisme. I, ensems, en una relació de tipus simbiòtic, a vegades els festivals fan els noms. Aquests són la mesura i la gran referència. La categoria i l'estima pública d'un festival es fonamenta molt menys en la seva orientació, en els criteris de programació o en la seva inquietud que no pas en el nombre de stars per nora de programa que hi inclouen. La privilegiada parceHa artística de la música, tan sovint aliena als influxs mistificadors, de prosaiques formes de ser, molt habituals en altres camps, ha assumit plenament les contradiccions de l'anomenat star system, en principi importat de la indústria del cinema. I, justament, cal tenir en compte el terme «indústria» per a valorar formalment tot el que això representa pel que fa a la seva incorporació al món de la música. Resultaria absurd oblidar que, de fet, el star system és q_uelcom molt lligat a la història de la mús1ca. Els prínceps renaixentistes se'ls disputaven, els millors 28 (296) •' Lm-in Maazel. T músics, com abans ho havien fet els medievals amb els ministrers. En el romanticisme, Franz Liszt constitueix una imatge paradigmàtica de la figura aviciada i idolatrada arreu d'Europa: la figura que converteix en or tot allò que toca, i que imposa capricis i escandalitza amb els seus amors tèrbols. El paraHelisme d'aquestes figures amb les actuals -no sols en el camp de la música- és ben evident. Tanmateix, allò que viu ara el món musical hi té relació, en última instància, però amb matisos diferenciadors molt Importants. Matisos que afecten justament aquesta dimensió industrial a què al·ludia. Els festivals, d'alguna manera, s'han convertit en un compendi d'activitat, els sostres dels quals resulten primordialment il·luminats per l'afalagament del nom. Hi ha un aspecte competitiu que imposa el culte al monstre sagrat per damunt d'una via imaginativa. En determinats casos, els festivals estan mancatS d'unes orientacions artísti~ues concretes i els seus objectius i finalitatS es fan difícils de definir. Això, quan aquestS objectius no són perfectament clars, com en el cas dels de promoció turística. No és estrany que fins i tot la seva organització si~ui a mans d'empresaris, els quals, òbv1ament, estan més mteressats a promoure els seus productes que no pas a dur a terme una funció cultural d'un interès específic. Al mateix temps, un·a xarxa feta d'intermediaris situa al mercat una sèrie de productes, als quals no és del tot desaoient la qualificació de «Sintètics». Així, hi ha el «pianista Beethoven», el sempre renovat «nen prodigi», l'especialista en això o allò, etc. L'avinentesa de la celebració, enguany, de l'Any Europeu de la Música està descobri1.1t vocacions molt concretes que exploten l'esmentada celebració. Hom pot trobar al mercat un pianista «pura sang scarlattià» en bones condicions -i que se'm disculpi el deliberat to frívol de l'expressi~, o un violinista que interpreta Bach com ningú. Cal cercar ofertes en les quals la maniobra no sigui massa manifesta per a poder coHocar l'invent amb una certa credibilitat. Un invent, la durada del qual pot ser fugissera. . En aquesta mena d' escudella barreJada que és el món dels festivals, els grans mites de la interpretació troben, per tant, un camp abonat per a lluir les seves virtutS indiscutibles. A més, és un camp s~vint no massa exigent i, per tant, poc arnscat. Tot això en uns ambientS flonjos, davant d'uns públics exceHentment predis_Posats (o bé críticament disposats) a llmrar-se a unes excel-lències tnterpretatives, que s'ofereixen quasi sempre en base a obres gue no comporten -per al receptor- smgulars proble~es d'assimilaciÓ. Música gran, esdev~ngu~a digestiva a través d'un procés h1stònc que l'ha destiHada i l'ha conver- tida en fruita madura i a punt de ser assaborida amb delectança. Si hom observa Ja programació del conjunt de festivals de què té cura l' Associació Europea de Festivals de Música, s'adona !lue alguns noms es prodiguen extraordmàriament, i apareixen en diverses manifestacions, en allò que cal suposar una campanya estival d'una activitat tan intensa com sospitosa pel que fa als seus resultats. El rànking de presències, l'encapçala enguany el gran director jueu Lorin Maazel, el qual sembla haver aprofitat Ja seva manca de responsabilitat a l'Òpera de Viena per a lliurarse a una tasca viatjera realment densa. Maaz.el apareix ni més ni menys que en vuit festivals, entre els quals hi els de més relleu: Berlín, Florència, Granada, Lucema, Montreux, Praga, Salzburg i Viena. Si es té en compte que, en al¡pms d'aquests festivals, hi actua més duna vegada, no es fa difícil de comprendre que l'excel·lent director té un estiu molt atrafegat. Un altre músic molt ocupat serà el soviètica-nord-americà Mstislav Rostropovitx, qui, en la seva doble faceta de solista de violoncel i de director, serà present a sis festivals, tots ells així mateuc de remarcable prestigi. Són els de Bergen -dos concertS de violoncel-, Berlín --en el qual dirigirà la Nacional Syrnphony Orchestra de Washington-, Flandes -on dirigirà la National Syrnphony Orchestra de Washington-, Flandes -on dirigirà aquesta mateixa Karajan: presència a quatre festivals formació nord-americana- , Lucerna -també amb la Simfònica de Washin~ton-, Montreux -així mateix amb la Simfònica de Washington- , i Stresa -també actuant com a director de l'esmentada orquestra nord-americana, en allò que constitueix una atapeïda gira europea. Un altre músic especialment actiu és el recentment escoltat a Barcelona Vladimir Ashkenaz.y, qui, igualment que el seu compatriota, comparteix l'estiu entre la interpretació solista al piano i la batuta. Ashkenaz.y serà present a cinc festivals: lstanbul-solista de piano-, Lucema -on dirigirà la Royal Filharmonic Orchestra-, Montrcux - amb la mateixa formació anglesa i també com a solista amb un programa Schubert i Chopin, i Stresa, -on també actuarà com a director de la Royal Filharmonic i com a solista. Amb quatre concertS apareixen també: el pianista argentí Bruna Leonardo Gelber -Berfen, Salzburg, Santander i Zuric-; e director italià Claudio Ab- bado -Berlín, Lucerna, Salz.burg i Viena- ; i també el mite Herbert von Karajan, qui intervindrà a quatre festivals - Berlín, Flandes i Lucerna, amb la seva Filharmònica de Berlín, i a Viena, amb la Filharmònica de Viena. Poc protagonisme dels nostres músics Altres artistes viatgers, però en menor mesura, pel que fa a fçstivals són: Riccardo Muti -amb actuacions previstes a Berlín, Salzburg i Munic-; Daniel Barenboim -Granada, Hèlsinki i Santander-; Peter Schreier -Lucerna, Salzburg i Viena-; James Levine - Jerusalem, Salzburg i Viena-; Paul Tortelier -Dubrovnik, Echtemach i Estoril. Pel que fa als artistes catalans i espanyols, les seves actuacions són escadusseres, i cap d'elles no ocupa un lloc de privilegi en aquest rànking informal, per altra part relativament significatiu. MontSerrat Caballé apareix programada a Orange; i, junt amb Josep Carreras i Joan Pons, actua a Verona el pròxim 4 d' agost. Altres músics nostres són Jordi Savall -Festival d'Estori!- , Antoni Ros-Marbà -Granada i Orange--, Lluís Claret -Granada- , Alícia de Larrocha -Flandes i Santander. Maria Teresa Berganza acruarà a Hèlsinki i a Montreux; el director L. Antonio García Navarro, ho farà a Bregenz; i el guitarrista Narcisa Yepes, a Strcsa i Santander. Cal esmentar també la presència de l'arpista Rosa Calvo-Manzano al festival d'Estori!. I citem també, amb el relleu que mereix, l'actuació d'Edmon Colomer, al de Granada. Pel que fa a orquestres i formacions , cal esmentar el protagonisme assolit per l' Academy o f Ancient Music en el camp dc la música antiga, amb actuacions a Flandes, Lucerna i Viena; mentre que el Concentus Musicus, que dirigeix Nikolaus Harnoncourt, és present a Flandes i Viena. En aquesta parceJ.Ia de les formacions, s'observa d'una forma molt clara el treball dels empresaris que promouen gires i que aconsegueixen situar llurs representatS arreu del mapa dels festivals, a base d'aquestes actuacions a •boio» que sovint esdevenen rutinàries i matisaclamem irrellevants. PotSer caldria no oblidar que el diccionari Fabra defineix el nom festival com «gran festa, especialment musical», i festa com «afalac, carícia amb què es tracta de guanyar l'afecte, d'abellir el cor d'algú». A partir d'això, tot resta molt més clar. Comellas (297) 29 TEMA f \ A CATALUNYA, 52 FESTIVALS Més de cinquanta festivals farceixen d'activitat musicall'estiu català. A part de la dotzena d'entre elfs que corresponen a iniciatives consolidades, els restants han nascut molt recentment, sota un clima - inesperable fa tan sols quatre o cinc anys- que ha desvetllat uns vius afanys organitzadors de cicles musicals. A redós de la revifalla demogràfica provisional pròpia de l'estiu, hi ha nuclis amb tradició turística o d'estiueig que aprofiten l'avinentesa per a muntar un aplec de concerts. Altres motivacions no resulten, en principi, més consistents: sovint, obeeixen a iniciatives molt individualitzades. - Cinquanta-dos (estivals se celebren cada estiu a Catalunya -diu Jordi Maluquer , tot just encetada la conversa, en el seu despatx de la Direcció General. - No són massa? - Bé; de tot se'n diu festival. Que un poble organitzi concerts, i ja s'hi parla de festival. Sí; nosaltres procurem col·laborar amb tots ells. Després, a l'hora de precisar els que poden rebre amb plena justificació el nom de .,festival» surten els que més o menys tots coneixem: Cadaqués, Barcelona -encara que sigui de tardor-, les Serenates d'Estiu -en realitat un cicle-, Cambrils, Cantonigròs -amb la seva particularitat tan 30 (298) Després, quan tot torni a la normalitat, restarà el buit de sempte, i l'esclat estival es convertirà en silenci. La música, la vida musical, hi serà de nou absent. Potser d'aquest esclat en sortirà una inquietud que farà trencar el buit habitual entre estiu i estiu, encara que sigui escadusserament, i motivarà que un cos social concret descobreixi unes necessitats que no se li havien fet evidents. Tant de bo que sigui així! Tant de bo que no res habitual entre estiu i estiu s'hagi de t rencar per l'imP-uls d'aquesta descoberta! Heus ací una sortida justtficadora d' un fenomen del qual, de moment, ningú no en sap el futur. estiu, tingués continuïtat tot l'any. És definida-, Vilabertran, Torroella de Montgrí, Santes Creus, Sant Feliu de per això que, en el Concurs qM obrim. per a proporcionar ajuts als festivals, ht Guixo/s, El Vendrell... - Com valoreu aquesta munió de incloem no sols aquests, sinó també els manifestacions, moltes de les quals han cicles d'altres concerts, del tipus que sinascut recentment?. Trobeu positiu guin. I també hi incloem els cicles de aansa. I, amb això últim, voldria deixar aquest boom? A què creieu que obeeix? clar que, contra allò que s'ha dit -que - Crec que la constataczó del fenono ajudem la dansa-, en incloure-la men colpeix més ara, perquè, a través de com a manifestació que pot ser ajudada a l'opuscle que editem cada any, és veu través de concurs, la col·laboració es fa d'una manera conjunta; si no fos així, ben evident. Si rebrem propostes o no, passaria més desapercebut. En tot cas, això ja serà una altra cosa. significa que la música apareix cada dia La introducció de la figura més com una necessitat dins el conjunt de «concurs», per a optar als ajuts, és una la vida cultural del país. Allò que caldria és que aquesta vida, que floreix cada · novetat sobre la qual convé insistir. - Abans hi havia qui organitzava un festival i ens venia a veure perqt1-è li paguessim alguns cachets. Ara serà diferent. Els organitzadors hat1-ran de presentar un projecte, amb previsió de despeses i ingressos, i aleshores el Departament de Cultura atorgarà els ajttts que cregui oportti; sempre, però, tenint en compte que aquesta cof.laboració no pot superar el cinquanta per cent del pressupost. Volem qt~.e hi hagi música an·eu, però cal que hi hagi també una organització, un eqtúp de treball seriós que hi aporti la seva part i el seu esforç. I, a més, cal dir que el volum de l'ajut anirà destinat preferentmenta pagar cachets d'una fonna directa. La nostra aportació, doncs, és efectiva respecte a la part més essencial del festival. També queda clar que, per acollir-se a la subvenció, els festivals hauran de tenir una antiguitat mínima de dos anys, i que han d'incloure no menys de tres concerts. Allò que no pot ser és organitzar festivals sense aportar-hi res. També s'hi valorarà la presència d'intèrprets i compositors catalans. - Es fa força, o molt, de música, l'estiu, a casa nostra; i molt menys, l'hivern. Aquest monstre dels cinquantados festivals concentrats en dos o tres mesos deixa pas a una realitat ben diferent, quan moltes viles turístiques perden quantitats importantíssimes de llur cens provisional, quan tornen a la realitat absoluta dels deu mesos de temperatures més baixes, metereològicament i, per descomptat, musicalment parlant. - Aquest és un fet que és cert. Però és difícil que hi hagi activitat, alll on quasi no hi queda població. I també on hi ha manca d'infrastructura adequada. Nosaltres hem situat últimament set pianos de cua en indrets on non 'hi hav ia. I cada a~y n'hi aportarem. I ja he dit que no arcumscrivim l'àmbit de les col·laboracions als festivals d'estiu, sinó a tota manifestació cíclica que ting1ú lloc al llarg de l'any. Ara ho hem fet amb un cicle que s'ha organitzat a l'Hospitalet de Llobregat; ho vam fer amb el cicle dedicat a Cristòfor Taltabull, a Mataró, i amb d'altres. I, hi insisteixo, ho farem també amb la dansa. A part de Barcelona i dels nuclis més importants, cada any hi ha més poblacions que mantenen una activitat musical. Jordi Maluquer accepta que els festival~ ~·estiu poden ~er esperons per a una acnv1tat mes connnuada; pero, en tot cas, en indrets on hi hagi un nucli de població estable. Li plantegem també el tema de les diversitats d'enfocaments dels festivals i d'orígens. ~ Voldríem que cada festival tingués una personalitat diferent. N'hi ha alguns qu~ tenen una línia ben definida. Caldna que 1m fos dedicat a compositors contemporanis; un altre, a músics nostres poc habitt1.als ... N'hi ha alguns que tenen uns valors ja molt consolidats: el de Wolfgang Sat::alhcb, al Fesf¡¡·.zl clt• Barcelona /980. Cadaqt~.és ha estat un festival amb una orientació molt concreta. És un exemple. Sí; potser sí que l'ha perdut una mica. El festival de Cadaqués havia assolit uns dèficits, i això féu que s'hi instituís un Patronat, ja que crèiem que, per la seva importància, calia consolidar-lo. Aleshores, l'Ajuntament va creure oportú de canviar la direcció artística, i ha passat de tenir unes característiques a tenir-ne unes altres. Potser ara és menys atractiu per a un tipus d'afeccionat que abans se'n deia «in», una mica elitista o avantgt~ar­ dista, i, en canvi, ara he vist q1~e hi assisteix molta gent del mateix poble. La proliferació de músics de fora constitueix un aspecte que és objecte de polèmica, especialment entre els professionals, principals afectats per aquesta circumstància. Maluquer és prou concret, també, en parlar d'aquest tema. - Nosaltres pretenem que els mtísics de fora els paguin preferentment els organitzadors. I si els països dels qui vénen acullen músics d'aquí, aleshores els donarem el mateix tracte. Jo he acceptat bé La vinguda de músics de l'estranger, sobretot temps enrera, ja que afavoria 1ma elevació del sostre dels festivals, quan aquests v inguts tenien categoria, naturalment. Ara bé; cal no oblidar que, malgrat tot, dos anys enrera, els nostres músics ocupaven el cinquanta per cent dels programes. Cosa que és certa, però amb el matís que aquest percentatge era inferior en el cas dels festivals de més relleu. - Senyor Maluquer. Hi ha molts festivals; però Catalunya no té un festi- val autènticament gran, que l'identifiqui i en sigui referència. El de Barcelona, que ho podria ser, tampoc no exerceiJC aquesta funció, per les seves pròpies limitacions. - És cert qtte no hi ha un gran festival. Sovint hom recorda la idea del «Festival de Flandes>~, una manifestació que s'escampa per una zona àmplia, on les orquestres actuen a diversos indrets. Una idea com aquesta exigiria un pressupost enorme. l, encara que com a tal idea no s'ha rebutjat, cal tenir presents les dificultats econòmiques. I pel que fa al Festival de Barcelona, que has esmentat, jo no el puc pas menysprear. Però cal pensar que té lloc en una ciutat gran, amb una vida musical important, enmig de la qualli és difícil de sobresortir. Tots els (estivals que tenen noms -o molts d'ells- se celebren a poblacions d'una importància demogràfica relativa, on, per tant, el festival hi destaca. Per altra part, quan vaig (er-me càrrec de la Direcció general de Mzísica, Teatre i Cinema, em vaig trobar amb el fet q~te, essent-ne titular de l'Ajzmtament barceLoní, qui realment l'organitzava era la Generalitat. I aleshores vaig decidir que fos l'Ajuntament qui n'assumís també l'organització, comptant amb el suport econòmic nostre i declarant-nos també disposats a cof.laborar-hl pel que fa a l'orientació. Fou llavors quan es va crear una comissió, que es va reunir el primer any; però, després, ja no se'ns ha cridat més. R.R.M.C. (.299) 31 TEMA BARCELONA, UNA FISONOMIA NO CONSOLIDADA El proper mes d'octubre s'acompliran ja vint-i-tres edicions del Festival Internacional de Música de Barcelona: gairebé un quart de segle d'història viva de la música catalana. Fou una institució primordial que, d'antuvi, va influir poderosament en una reactivació de l'activitat en aquest camp, aleshores esmorteïda o gairebé inexistent. Podem dir-ne ara institució, perquè es tracta d'un fet ja ben arrelat, per bé que, en cert sentit, víctima actual de la pròpia promoció cultural que ella mateixa va generar, de la circumstància que va bastir i dels canvis profunds que en molts sentits s'han anat produint durant els darrers anys. Caldrà recordar sempre, tal com es mereix, la magnífica arrencada i l'encerrada visió de Joventuts Musicals -singularment amb els noms de Jordi Roch i Manuel Capdevila, que van intuir la creació d'un festival a Barcelona, en una ciutat on la projecció pública de la música continuava essent ben migrada. I, així, el Festival arribà aviat a ésser un fet important en la vida ciutadana i a assolir aquella fita, que no es reduïa a la sola celebració d'uns quants concerts o recitals d'excepció, sinó que s'estenia al fet de la presència pública en un important esdeveniment cultural durant el mes d'octubre. Però, un cop arrelat, va produir-se aqueU fenomen que abans apuntava; fenomen del creixement d'àmbit cultural, de promoció musical, fins i tOt afectat per crisis polítiques, que van abocar a alguns instants crítics. Però el Festival era ja un fet consuetudinari i havia acomplert la seva secreta missió de fomentar una altra gran sèrie d'activitats, llavors inexistents, que esperaven cada any la seva cloenda per prendre el relleu que ja no s'acabava fins a la fi del curs. Hi ha hagut, doncs, un resultat immediat més o menys reeixit i un efecte promociona! que no admet ja cap mena de dubte. Han passat, no obstant, vim-itres anys, i moltes coses han canviat. I encara va essent més oportú que mai de reflexionar en aquesta qüestió del Festival Internacional de Música. Ningú no ignora que, en els darrers anys, ha proliferat el nombre de festivals de música de caire local a Catalunya, tot fornint un vast calendari durant els mesos d'estiu. Tota la geografia se n'omple en un ritme creixent, ja sigui amb característiques peculiars, o també -la majo3-1 (302) ria- segons un esquema sensiblement uniforme. S'hi palesa el descobriment del fet musical comunitari, un fenomen que sembla inevitablement associat a la circumstància estiuenca i, gairebé sempre, amb una presència turística i d'un públic autòcton en vacances. Hi ha molts matisos quant a singularitat local, temàtica i projecció, però tots coincidei~ xen en una localització temporal i un àmbit territorial. Hi ha, en canvi, els festivals literal- ment internacionals, afectes a la Federació, que els dóna una certa marca d'origen i de qualitat, però que, en reaJjtat, es caracteritzen per una autèntica força de convocatòria que hi fa arribar gent de les més remotes terres. Són els autèntics festivals capaços d'aplegar un elevat nombre d'afeccionats, als quals l'assistència a uns certs actes justifica un costós viatge a Salzburg o a Edimbrug. Dc fet, aquest mateix caire internacional té, per cert, per a alguns afeccionats fanàtics, La Passió segons Sam Lluc, dc Peudcreck1, a Santa Mana del Jlar. I • I t f'Ajunta_ment. Se'~s ha fe~ v eure la importàncza del Festzv alz hz han respost. Reconec que 60 milions són pocs, però penso que potser no poden ser més. El perill que el Festival de Barcelona acabi convertint-se, no en una manifestació ben diferenciada sinó un cicle més, el veu així. - Mira: jo plantejaria les coses al revés. De primer hi v a hav er el Festival, i després v an v enir els cicles. Abans de l'existència del Festiv al, es pot dir que, com a cicle regular, només hi hav za el de l'Orquestra Municipal i el que feia l'Associació de Cultttra Musical. Per tant, complia una funció important. Permetia gaudir d'artistes que al~ra~ent no ~s poiiien escoltar. Ara, la diferencza no es tan marcada, ja qz4e és possible que incideixi en el que fan els altres cicles. Del que es tracta, doncs, és d'ofe,·ir allò que els cicles diguem-ne comercials no poden donar. L'any passat hi va hav er l'estrena de l'òpera Spleen, qHe crec qtte va ser una de les fites més destacades del Festival. Ca/treballar en aquest sentit d'oferir músics i obres que no arriben per altres circuits. Enguany oferim una versió escenificada d'Acis i Galatea, que és una obra que difícilment es farà al Liceu.. Però no sempre és possible trobar aquest conce1t que surti del normal. Allò que també fem és encarregar cada any una obra. Enguany, l'encàrrec s'ha fet a jordi Alcaraz. Per altra part, la v ia de l'especialització pot rwdtar perillosa. Podríem caure en la monotonia. fer concerts paral·lels, d'acord amb el Conser-vatori, a base dels primers premis del mateix centre. I, a part, crec que aquests també haurien de poder actuar amb l'Orquestra de la Ciutat. Aquest és un tema qzte em preocupa molt. Però, és clar, et trobes enga-v•anyat pels pressupostos -subratlla el màxim responsable musical de l'Ajuntament barceloní. Zukerman, Tarrés i W eissenberg Els grans noms del Festival seran enguany, sobretot: el del gran violinista Pinchas Zukerman, que actuarà el diumenge dia 20 d'octubre, amb un programa format per la Sonata en sol, K. 379, de Mozart, la Sonata ntimero 1, de Prokofiev, i la Sonata a Kreu.tzer, de Beethoven; de la gran soprano italiana Katia Ricciarelli, que actuarà per primera vegada a Barcelona el dia 14, acompanyada per Edelmira Arnaltes, amb un recital d'àries d'òpera; i del pianista Alex:is Weissenberg que hi oferirà un programa amb Scarlatti - Set sonates- , i Schumann -Carnaval i EstJtdis úmfònics-: ser.í el dia 22. El festival s'obrirà el dia l amb l'actuació de l'Orquestra Bach i el Cor de Cambra dc la Residència de I'Haia i Cor de Cambra de Rotterdam, que oferiran l'Oratori de Nadal, de J. S. Bach. Aquest mateix conjunt interpretarà, l'endemà, el Magnificat de Bach, i el Requiem, de Mozart. L'anunciada versió representada d'Acis i Galatea tindrà lloc el dia 4, i serà a cura de la Camerata d'Amsterdam. Tots els concerts tindran lloc al Palau. Altres esdeveniments importants seran l'actuació -dia 7- de l'Orquestra de Paris, amb Daniel Barenboim al davant i un programa no gens convencional - Ravel, Boulez i Stravinsky. L'Orquestra de la Ciutat de Barcelona actuarà dues vegades: el dia 11, dirigida per Maximiano Valdés, amb obres de Berg, Alcaraz, Ravel i Stravinsky; i el dia 19, dirigida per Ros-Marbà, amb una versió de concert de Pélleas et Mélisande. La música contemporània es redueix ~ un concert, que dingirà Joan Lluís Moraleda, amb Lluís Claret, Josep Maria Escribano i un conjunt instrumental, i amb obres de Casablancas, Berg, Guinovart, Sardà i Messiaen. Un nom important de la direcció, Vaclav Neumann, vindrà al davant de la Filharmònica Txeca i ens oferirà els dos concerts de cloenda, mentre que la Coral Càrm.ina i la Coral Sant Jordi protagonitzaran sengles concerts, els dies 21 i 24, sempre d'octubre. El primer concert, amb els sis motets de J. S. Bach, acompanyat pel Collegium Musicum, mentre que Ja Coral Sant Jordi oferirà un programa d'homenatge a Salvador Espriu i a Manuel Valls amb l'obra D'una v ella i encerclada terra i una altra obra de Schütz, no determinada encara. Trobar la pedra filosofal de la identitat Surt el terme «personalitat del Festival». - Sí; això és tma cosa de què s'ha parlat moltes v egades. Algt; ha apuntat el concepte «mediterrani». Però, què es vol dir, en· accentuar aquest caràcter? ja la v oldria trobar, la pedra filosofal! Per altra part, he observat que allò que vol el pt;blic són bons concerts amb bones orquestres. Quan portes grans noms, el Palau s'omple. I, quan hi ha músics desconeguts, tot i que siguin interessants, no. L'any passat v am programar força música contemporània: cinc concerts. I hi havia molta gent que en fer l'abonament, deia a fes taquilleres: "Els concerts de mtisica contemporània ja me'ls pot treure». I cal escoltar què diuen les taquilleres. És trist, però és aixi! . Joan Arnau, veu necessari que el Fesnv:l. sigui una plataforma per als joves mus1cs nostres. - Si repassem tots els programes, s'hi observa aquesta preocupació, per la presència d'artistes d'aqztí. Enguany hi ha la Coral Càrmina, la Coral Sant jordi, f'En:iqtteta Tarrés ... És una funció del Festwal, aqllesta de fer-hi intervenir el mà."Cim d'artistes nostres. jo he pensat a Enriqueta Tarrés. (305) 37 TEMA Una panoràmica de l'estiu musical català I t Músics joves a les Serenates d'estiu Setze concerts formen la programació d'enguany dc les Serenates d'Estiu, les antigues •Serenates al Barri Gòtic» que, una vegada més, programa Joventuts Musicals de Barcelona, i que enguany ofereixen novetats importants. Així cal situar la celebració, cada setmana, de dos concerts. Els dimartS, aquells que en podríem dir les Serenates • normals» i, els dijous, les dedicades als joves intèrpretS. Amb això hom vol contribuir a la doble commemoració de l'Any Europeu de la Música i l'Any Internacional de la Joventut. El cicle s'iniciarà, el 2 de juliol, amb l'actuació del duo format per Xavier Joaquín (percussió) i Jordi Vilaprinyó (piano) i acabarà el 22 d'agost amb una • Serenata jove» a cura d'un grup de percussió innominat. Enmig, i pel que fa a l'esmentat apartat de «Serenates ¡oves», cal destacar la representació de l'òpera !l giovedi grassa, de Bianchieri, a cura del grup Concertarc, i l'actuació del grup de música contemporània" Vol al libitum», format per Jep Nuix (flauta), Xavier Esteve (flauta), R. Lloyd (oboè), J. Russinyol (guitarra), A. Sanchez (clarinet), L. Melera (guitarra) i O. Russinyol (contrabaix). També, dins les Serenates joves, s'ha de remarcar la presència de l'Orchesterschule W. Hock, de Baden, una agrupació que va cloure brillantment la campanya de la temporada passada. Així mateix, cal fer esment especial de les estrenes de les obres de Benet Casablancas, Jordi Codina, Antoni Garcia Oemestre i M. Seco, premiades a les edicions quarta i cinquena ael «Concurs de Joves Compositors» convocat per Joventuts Musicals de Barcelona. Pel que fa a les Serenates dites «normals», s'han de citar els concerts : de I'Eular Quarttet, de Zuric; d'Antoni Besses; del Trio Joan Llinares; de F. Salanova; de Perfecto García Chornet; del Trio de Madrid - Leon, Corostola, Soriana-; del Franz Schubert Quarten; i el recital d'un baríton japonès, Tstomu Masuko, acompanyat per Manuel Garcia Morante. 38 (306) N arciso Y ep e~ al Festival de Calonge Quatre concerts configuren la programació del Festival d'enguany de Calonge, el qual s'iniciarà el 20 de juliol amo l'actuació de l'Esbart Sant Cugat i continuarà, el 25 de juliol, amb la de l'Orquestra de Cambra Solistes de Catalunya. El duo format pel violinista Josep Maria Alpiste i Jordi Vilaprinyó hi actuarà el2 d'agost, i el14 d'aquest mateix mes clourà el festival un concert a cura del guitarrista Narcisa Yepes. Cal destacar finalment el concert que oferiran el dia 9 d'agost la soprano Carmen Bustamante i el tenor Eduard Giménez; acompanyats per Manuel García Morante interpretaran obres de diversos autors catalans i duos d'òpera. Gonçal Comellas al Festival de Cadaqués Cinc concerts configuren enguany al Festival de Cadaqués. Entre el 27 de juliol i el 23 d'agost, la vila alt-empordanesa reviurà un dels festivals de més tradició, que s'obrirà amb un recital de MontSerrat Caballé acompanyada al piano per Miguel Zanetti. Aquest esdeveniment és sens dubte el més rellevant d'un programa que inclou un concert a cura de Gonçal Comellas -2 d'agost-, un altre a cura del duo de fiano Crommelynck -9 d'agost- , e recital de la soprano Natalia Trorskaia-16 d'agosti amb cloenda, el dia 23 d'agost, a cura dels Virtuosos de la Filharmònica de Berlín. Novament, Cadaqués acollirà el festi val «Cadaqués jove», amb dos concerts, pendentS de confirmació, i hom hi celebrarà el 75è aniversari de l'estada en aquesta vila de Picasso amb una conferència, a cura de MontSerrat Albet, sobre el tema «Picàsso i la Música». Cantonigròs: La gran festa r Cantonigròs és el Festival per excellència en el sentit de festa. Es la gran FESTIVAL INTERNACIONAL DE MúSICA DE CANTONIGRÒS trobada de cantaires i dansaires procedents de diversos piisos que inunden una privilegiada parceJ.Ia de la Catalunya central durant uns dies i ofereixen les seves actuacions dins d'un marc competitiu que no resta, però, el to relaxat i fins i tot lúdic d'una manifestació que, com la d'enguany, aplegarà dos mil participants i una seixantena de grups procedents de quasi una trentena de països de quatre continents. Cal remarcar, també, la varietat de manifestacions, les quals no es redueixen a la música, sinó que afecten altres variants folklòriques. Festival que fuig d'allò que és corrent, que no té res a veure amb el cicle regular, pràcticament convencional; el de Cantigròs és, en suma, una manifestació vital, colorista i participativa. Llívia : Un festival important a la Cerdanya La gran soprano barcelonina Montserrat Caballé té previst d'obrir el Festival de Música de Llívia, el dia 10 d'agost, amb un recital en què estarà acompanyada pel pianista Miguel Zanetti. Aquest concert constitueix una de les referències més destacades d'aquesta manifestació. Una altra referència important és el concert que hi oferirà, el dia 15, el Cor Madrigal de Budapest, amb l'Orquestra de Cambra de la Simfònica Hongaresa, sota la direcció de Ferenc Szekeres. El programa inclou una obra de Haydn i el Magnificat, de J. S. Bach. El mateix conjunt de cambra, dirigit per Cabor Bohus, acompanyarà el guitarrista Narciso Yepes, en un programa Handel, Vivaldi, Rodrigo -Concierto de Aranjuez- i Haydn -Simfonia 45, ~Els adéus»-. Aquest festival, d'un considerable relleu qualitatiu, es completarà amb el concert que hi interpretarà, el24 d'agost, el Wíenner Bach Ensemble, amb obres de J. S. Bach -Concert de Brandenburg num. 4 i Conceri per a dos violins i orquestra-, Boccherini - Concert per a flauta í orquestra- i Marcello -Concert per a oboè i orquestra- . Palamós : Cziffra, Victòria dels Àngels i Pac o de L ucía El Festival de Palamós d'enguany assoleix un gran relleu, gràcies a la presènsia de tres importants músics universals. Es el cas del pianista Georges Cziffra, qui clourà el Festival el 12 de setembre; el del guitarrista Paco de Lucía -7 de setembre-; i el de la nostra soprano Victòria dels Angels, que hi actuarà el24 d'agost. Amb un total de vuit concerts, el cicle l'iniciarà el dia 20 de julio l l'Orfeó Català, un concert al qual seguirà, el dia 25 de juliol, el del Quartet Cendron. La guitarra tindrà un protagonisme acusat en aquest festival, que dirigeix anística~ent lchiro Suzuh Així, el 14 d'agost hi actuarà The Guitar Ensemble of Canadà, i el 30 d'agost un duo de guitarra. Santes Creus : L'orquestra i el cor de Budapest Sis concerts conformen la programació del Festival de Santes Creus, una de les manifestacions musicals catalanes més importants. Obrirà la programació l'Orquestra de la Ràdio de Colònia, el 20 de juliol, i aquest serà un dels concertS més importants d'un cicle que prosseguirà, el _27 de j~liol, amb l'acr_uació de l'orgamsta N1cola Jackson 1 el trompeta J. Murphy. El 3 d'agost hi tindrà lloc un recital a cura del violinista Gonçal Comellas, qui actuarà acompanyat al clavecí per Maria Lluïsa Cortada. El 10 d'agost, hi tindrà lloc un concert a cura de l'Orquestra de Cambra Txecos- lovaca; el 14-hi actuarà l'Orquestra i el Cor de Budapest, i el 24 d'agost clourà aquest cicle la Filharmònica Txeca. VII CICLE DE MÚSICA SACRA Santes Creus serà també el marc, des de 1'1 de juny al 16 del mateix mes, del VII Cicle de Música Sacra, que obrirà el conjunt Músics de Cambra, de Londres, i que continuarà el dia 8 del mateix mes amb el concert de música da chiesa, a cura del Quartet Salmoe, i es clourà el16 de juny amb un concert a cura de l'Escola de Cant Gregorià, de l'Obra Cultural de Santes Creus. Festival Torroella de Montgrí: Un . ' . . que cretx en rmportancta Nou concerts oferirà l'edició d'enguany del Festival del Vendrell. Un festival que compta amb aHicients tan importants com el concert que hi oferirà el gran flautista francès Jean-Pierre Rampal, acompanyat al clavecí per Denis Evesque. Aquest concert tindrà lloc el 23 de juliol i amb eU s'obrirà el Festival. També cal destacar el que hi oferirà el violonceJ.lista italo-romanès Radu Aldulescu, el 17 d'agost, així com el de la ' Jove Orquestra Nacional d'Espanya, que dirigeix Edmon Colomer: aquest concert és el que clourà el cicle, el dia 31 d'agost. Un altre concert serà el que hi oferirà la soprano Victòria dels Añgels, el dia 3 d'agost. La resta del programa el componen els concerts de la Camerata Lysy - 27 de juliol-, Marta Dellanova, p1anista -8 d'agost-, l'orquestra Pro-Arte i el Cor Bach, de Darmstadt. Tretze concertS configuren el Festival Montserrat Alavedra i Angel Soler -2 Internacional de Torroella de Montgrí, d'agost-, el Septimí de l'Orquestra sens dubte el de més empenta, enguany, Simfònica d'Euskadi i l'Orquestra de de tots els que conformen el panorama Cambra Franz Liszt. El Festival de Torroella de Montgrí musical català estival. Els atractius d'aquest aplec de propostes són consi- inclou un cicle paraHel, dedicat a músics derables, 1 destriar-ne els més impor- joves, que enguany compta amb les actuacions de Jordi Vilaprinyó, Quartet tants no resulta fàcil. Cal remarcar, en primer terme, el Euler de Corda, Mirel Iacovici i Albert concert d'homenatge a Xavier Mont- Guttman, Vicenç Prats, Albert Guinovan, Mauro Wrona, Chantal Botanch i salvat~e, amb el qual s'inicia el cicle, el 12 de ¡uliol. La presència de dos grans Lluis Avendaño. També hi haurà dos solistes habituals en aquest festival 'concerts amb una selecció d'alumnes -Radu Aldulescu i Jean-Pierre dels cursos de corda i música de cambra. Rampa!- formarà part d'un dels moments cimers del cicle, del qual també és protagonista el pianista Miquel Farré, 1 que tindrà lloc el 25 de juliol. The Guildhall Srring Ensemble of London L'Orquestra de Saint-Martin-in-the -Fields amb Jean-Pierre Rampa! i la direcció de a Vilabertran David Takeno -26 de juliol- és així mateix una nota destacada, com també l'actuació del Cor Bach i Orquestra de fort- i el Quartet Tarragó, si bé no s'ha L'actuació de la prestigiosíssima orCambra Pro-Música de Darmstadt, sota especificat encara en quina de les dues la direcció de Horst Gehann, que el 9 questra de cambra de Saint-Martin-indates actuarà cadascuna d'aquestes fonnathe-Fields constitueix un dels esdevenid'agost hi oferirà la Missa en si, de]. S. cions. El20 de setembre, hi haurà el conments més destacats del conjunt de la Bach. El duo Gonçal Com elias i Josep cert a cura de Stephen Preston -flauta El Catalunya. de estival programació el i d'agost, 10 el actuarà Colom Maria travessera- acompanyat per clavecí. Festival de l'Empordà, que compta amb mateix violinista hi protagonitzarà -23 el marc privilegtat de l'abadia romànica Finalment, el 27 de setembre hi actuarà d'agost- un altre important concert, el conjunt Solistes de Salzburg. El Festide Santa Maria de Vilabertran, ofereix junt amb el viola Dino Asciolla, i Radu val d'enguany té una especial dedicació a una programació especialment ambiAldulescu (violoncel), Frenco Petracco la música a l'Empordà i, així, hom ofeciosa, que comença el 23 d'agost, amb (contrabaix) i Julian Jacobson (piano). El rirà, en el conjunt habitualment atapeït camde amb l'Orquestra de d'agost, cura a 30 un concert Festival serà clausurat el de manifestacions paraJ.Ieles: una exposiun concert a cura de Dimitri Sitkovetsky bra de la Filharmònica Txeca, amb el ció d'instruments amb especial incidència (vioh'), Bella Davidovich (piano), Gerard flautista Claudi Arimany. El 30 d'agost en els pròpiament empordanesos; con~ hi actuarà el pianista francès Yves Caussé (viola), i Mischa Maisky (violonferències sobre música a l'Empordà; 1 cel). Altres concerts tindran per prota- Henry, amb un programa Liszt. El S de també un concert de músics joves, amb setembre hi tindrà lloc l'esmentat con~onistes la Coral Càrmina -direcció les actuacions del flautista Vicenç Prat cert de l' Academy of Saint-Martin-inJordi Casas-, el Collegium Musicum, - flauta-, Abígail Prat -arpa- i Jothe-Fields. Els dies 10 i 13 d'aquest made Catalunya -13 de juliol-, la Camesep Quer-contrabaix-, qui oferirà un teix mes hi actuaran l'Orquestra de la rata Lysy de l'Acadèmia Yehudi Meconcert amb acompanyament de piano. nuhin, de Gstaad -19 de juliol-, Ciutat de Barcelona -un altre plat -10 (308) ] Rad u Aldulescu i Rampal al Vendrell ~ MÓN SONOR L'ORFEO, de MONTEVERDI en la interpretació del nsn- el n- us el u. el J- la a, St H hi ., s, el ita a, ra ba 1es 1a- m- Jta cí. t.rà :tt- óa feeït >Sl· Cl3 m- .j I nb rar foun o. " Taverner Consort. Hem escoltat una nova versió d'aquesta obra cabdal de Monteverdi i de tota la història de l'òpera; una versió literalment desitjada pel conjunt dels millors afeccionatS que no van mancar al Palau de la Música i que van sortir-ne molt diversament impressionats. Això fa que, en aquesta avinentesa, un comentari hagi d'enfugir-se sensiblement de la sola anècdota del mer concertrepresentació. Com veurem tot seguit, la qüestió no és precisament el grau més o menys intens de goig que podia proporcionar una determinada interpretació, s.inó la constatació d'un creixent matís d'aleatorietat en moltes de les convocatòries concertantS que darrerament se'ns estan fent. Vull dir que l'afeccionat cada dia està menys segur d'allò que anirà a escoltar, sovint sotmès a un coeficient d'incertesa, sobre el qual volem reflexionar. L'orquestra, el director o el pianista convencionals mostren a l'afeccionat expert uns paràmetres d'audició i de judici estètic igualment convencionals. Però la proliferació dels conjunts que cultiven ara la música antiga -fins i tot la que no ho és tant, per bé que amb semblant criteri de coetaneïtat- estan iniciant un risc de desorientació en el públic, per no dir en la pròpia crítica, perquè els expertS de màxima talla internacional sovint no s'hi posen d'acord. Per això·, la sorpresa es pot produir actualment no ja en la qualitat intrínseca d'un determinat intèrpret sinó en l'essència mateixa d'allò que ens pensem anar a escoltar i que, a la fi, no sentim. Val a dir que L'Orfeo monteverdià és una partitura ja remota, d'aquelles que romanen en velles pàgines esgrogueïdes i d'una grafia incerta, que reclama l'actitud creativa d'antics músics, i un codi interpretatiu que ens resulta en certa mesura aliè. Però, també, segons els estudis que s'han fet al respecte, hi ha prou referències originals del compositor com per a no errar en la fórmula instrumental dels principals passatges. Hi ha un color instrumental característic de ~onteverdi, com també hi ha la línia mconfusible del seu recitatiu-arioso. Per això, no ens ha sorprès gens la producció de Parrot quant a la fórmula instrumental, que ens ha recordat la coneguda i tan estimada gravació d'HarnonC?Urt, aquí amb un parell de bellíssimes tiorbes, meravellosament conjugades amb l'orgue positiu i el regal, les mateixes cordes, els cornetti i els sacabutxos. Quant a l'equip vocal, el Consort corres- ponent mostrà l'eficàcia de la qualitat britànica actual i la professionalitat segura que permet de fer unes interpretacions ajustadíssimes dels madrigals que donen un encís especial i únic a aquesta òpera. Però, junt a aquests dos equips, l'instrumental i el vocal, de previsible regularitat, el factor de sorpresa que va desorientar sensiblement els oients va residir en els cantants solistes que, llevat del protagonista Mark Tucker, i de Joseph Cornwell (Apo Ho), es mostraren al nivell .l?ropi dels components d'una formaciÓ madrigalista. En conseqüència, escoltàrem una versió, quant a solistes, sensiblement justeta i amb grans diferències en l'aspecte tècnic i de la qualitat de les veus. Era talment un elenc que repartia amicalment els papers protagonistes entre els components del Con- sort. Perplexitat, per tant, entre el públic, decebut per una fórmula no vàlida per a qualsevol dau interpretativa de l'obra de Monteverdi. L'esmentat arioso ~o!l~everdià és un fet històric prou defintt IIIDportant per a permetre'n una versió tan discreta en aquest aspecte. I per a completar aquest panorama, l'absoluta insignificància de la migrada producció escènica. Com també la direcció musical de Parrot, segurament ben preparada, però mancada de nervi i atenció en el curs de la representacióconcert. És a dir, fou una versió ben interessant, sens dubte, però desconcertant. Característica d'uns temps canv~a?~s, en els 9uals cada. dia ~esulta més difícil de destriar les realitzaciOns autèntiques de la gratuïtat. ]. Casanovas (309) 41 --------------------------------------------~ MÓN RETRAT SONOR , , , MARIA DE AVILA, una dona de caràcter per al Ballet Nacional d'Espanya. Enmig del seu ajustat horari, abarrotat d'entrevistes, assaigs i altres embolics derivats de les seves responsabilitats ai front de les companyies del Ballet Nacional, María de Avila ha fet un foradet per aquest diàleg. Ens ha citat al Gran Teatre del Liceu on, la nit anterior, la del 26 d'abril, havia debutat el Ballet Nacional (grup .ces¡;>anyol» ). Una setmana abans ja ho havta fet el grup de «clàssic», i tant l'un com l'altre havien assolit un èxit sorollós. María ens porta fins al seu camerino, ple de flors. S'hi fa notar la vitalitat que mou aquesta dona, perita i fràgil. Àvia amb dos néts, María de Avila encara respon plenament al tipus de ballarina de la seva època: una graciosa i elegant 42 (310) figureta de porcellana. En aquest teatre del Liceu ha passat les seves infantesa i joventut, i se'l coneix pam a pam. Era, en efecte, al Liceu dels anys trenta on María va aprendre tot el que calia per tal de poder afrontar, 50 anys després, una tasca de tanta responsabilitat com és la d'assumir la direcció artística de les dues compa,nyies nacionals de dansa d'Espanya. María va entrar al món de la dansa de la mà de la seva tia Càndida, que la va portar concretament a l'estudi de Pauleta Pàrnies, al carrer de Sant Pau. - Per a la Dansa, ja vaig néixer decidida. No havia vist mai ballar; a la meva família no hi havia antecedents, però jo volia ballar. Encara que era filla única, a casa no em feien massa cas; però, quan jo sentia música, em posava a ballar. La meva meravellosa tia Càndida, que er: la ~eva jov~nt.ut havia sentit alguna mquzetud artlStzca, em va portar~ l'únic estudi de dansa que aleshores ht havia a Barcelona, l'estudi de la Pauleta. Hi anàvem d'amagat, a corre-cuita; després de l'escola, cap al carrer de Sant Pau. La tia pagava les classes. - Demanava algunes condicions especials, la Pauleta, per accedir a les seves classes? - De cap manera. Eren classes particulars; tu pagaves i ella Jeia la classe. Aleshores, jo tenia deu anys; però a la meva classe n'hi havia de totes les edats. El primer dia, les altres nenes em deien: "Tu ja hi havies vingut; tu ja en saps!» f jo em sentia t?ta afalagada. A~b el meu vestit de ballzles meves sabatdles noves, encara m'agradava més tot aquell ambient de dansa. Pauleta Pàmies tenia aleshores més de vuitanta anys, però María de Avila pensa encara que era una dona molt culta i inteHigent, dotada d'una fabulosa intuició. Les classes de dansa no es van poder amagar massa temps als pares, els quals pensaren que ja Ü ~assaria la fal·lera. Però, després de m1g any, la petita María ja debutava al Liceu fent de cnegrito» a Aida. I allà va anar tota la família, per tal de descobrir el seu cnegrito» enmig de l'immens escenari. ( Els inicis al Liceu - Quan vas començar, a la companyia del Gran Teatre? - El Liceu no tenia una companyia de dansa pròpiament dita. Només érem contractats per a la temporada d'òpera. Per a la temporada coreogràfica, sempre venien companyies estrangeres. Però als catorze anys vaig poder formar part del cos de ball de la casa. En aquell temps, la jerarquització era molt estricta. Entraves de meritòria, i així t'hi passaves el temps reglamentari. Ens ensenyaven a l'estudi de dalt, al costat del taller del mestre Cabanes i no ens era permès de pujar o baixar en l'ascensor. Les meritòries havíem de pujar els cinc pisos a peu, i prou contentes que estàvem de poder ser meritòries! Cobràvem sis pessetes cada dia; encara que jo, en aquell temps, no tenia ni idea de què representaven els diners! A més a més de la dansa, María tenia classes de solfeig diàries, al Conservatori, amb el mestre Busons, i també de guitarra amb el mestre Tàrrega. U na vegada va arribar un coreògraf estranger per muntar" algun ballet al Liceu i va necessitar dues solistes. Del cos de ball, n'hi van triar un parell, entre les quals hi ~av.ia. María. Va ser el seu primer èxit mdiVldual; però, quan el coreògraf va marxar, María va haver de tornar enrera, a ocupar el seu lloc al cos de ball. En aquell temps, les coses funcionaven així. - Com t'ho vas fer, durant la guerra? - Durant la guerra, la Pau/eta va morir i el Liceu va estar tancat molt temps. Vam seguir ballant com vam poder. Tampoc no podies triar gaire, perqztè el Sindicat t'enviava on calia. Si tocava Terrassa, cap a Terrassa! Eren uns t~mps molt perillosos. Finalment, vaig szmular que tenia mal al genoll i vaig quedar-me a casa. Per altra banda, hi passaven molts professors estrangers, per Barcelona; la majoria, refugiats. Tothom hi feia classes! Recordo un bon mestre que provenia dels ballets russos: Sacha Gudunov. I hi havia un jueu rus, Daniloo, a qui, derprés de les seves classes a Fotografta dedicada al crític Alfons Puig, cedtda pel Museu del Teatre. Barcelona, encara vaig tenir a Madrid. Més tard va fugir a Sud-amèrica. També recordo un italià que es deia Piaggi. Encara que amb la Pau/eta ja havia après més tard vaig ball espanyol, perfeccionar-m'hi amb els mestres Bautista, Cartagenero i Antonio Carate. El flamenc, el vaig aprendre de Rayito i de la Tanguera. Un cop acabada la guerra, el Liceu torna a obrir les portes i l'empresari Mestres contracta María, peròJ·a com a «primera ballarina». El ballet el Liceu encara continua funcionant només durant la temporada d'òpera, i María comença a actuar arreu del país com a concertista o com a estrella convidada. El 1939, balla El amor brujo, amb Vicente Escudero, i inicia el seu camí com a parella de Joan Magrinyà. Més tard forma part de la «Compañía Española de Ballet» i dels «Ballets de Barcelona•. En una de les seves nombroses gires, coneix per uns amics comuns José María García Gjl, de qui s'enamora. Quan es casa, per amor al seu marit, abandona la carrera, cosa de la qual mai no s'ha penedit. Després d'una breu estada a l'Institut del Teatre de Barcelona, el1954 obre el seu propi estudi de dansa acadèmica a Saragossa. - Com era l'ambient de la dansa, a la Saragossa dels 50? - No hi havia res de res. La gent em (311 ) 43 deia: ~No cal que comencis, que notindràs nin_g.ú,.. Però vaig començar amb quatre Jzlfes d'amigues meves i, poc a poc, va anar venint la gent. lla cosa ha durat trenta anys. La gent es prenia cada dia més seriosament la dansa. De l'estudi de Saragossa, en va néixer el «Ballet de Zaragoza,., que era fruit de l'èxit obtingut amb la celebració del25è aniversari de l'estudi. Amb un gran esforç inteJ.lectual i econòmic per part de María i amb l'ajut de l'Ajuntament de la capital aragonesa, el grup va poder debutar a Madrid, el 1982, i hi obtingué un gran èxit. Mentre esperava una subvenció de l'Ajuntament de Saragossa, arribà l'oferiment de la Direcció General de Música del Ministeri de Cultura, que proposà a María ~a dire~ció artística de les dues companytes nacJOnals. Atesa la negativa de l'Ajuntament de Saragossa de subvencionar el •Ballet» d'aquella ciutat, María accepta el càrrec que li ofereixen a Madrid. Un gran nomore de ballarins de Saragossa s'integren a la companyia nacional clàssica. Actualment es nota una gran millora pel que fa a la qualitat tècnica d'ambdues companyies, 9ue van ser fundades ell978. - Qum és el secret, María, de la teva tasca pedagògica? Com és que surten tan bons ballarins? - Això surt sense buscar-ho. jo sempre he procurat lliurar-m'hiplenament i, sobretot, motivar la gent. Sempre m'he mantingut fidel a la disciplina acadèmica; però, a les classes per a professionals, també he imposat la dansa espanyola. Els ballarins començaven des de molt petits. Víctor Ullate, Carmen Rocha, A na Laguna i, ara, T rinidad Sevillano, tots ells alumnes meus qt{e han triomfat internacionalment, començaren als cinc o sis anys. Arantxa Argüelles, que ara té catorze anys i és solista del Nacional, va començar als tres anys. jo la trobava massa petita, però ella volia seguir i ho seguia tot. María Gtterrera El Ballet Nacional d'Erpanya. Maria de Avila amb joan Magrinyà, coronel de Basi/ i Lu'Vov Txemitxe'Va. H (311) només tenia tretze anys q11an va marxar per tal de perfeccionar estudis a Londres. En dos anys va fer tota la carrera a Anglaterra. Cal dedicar moltes hores als teus alumnes, que també requereixen una atenció individual. Un demana una empenta, l'altre vol que se'l freni. jo he procurat sempre treure el millor de cadascú. ~mb la direc~ió de les dues companyieS que, conJuntament, representen p 87 ballarins, aquesta atenció individual és gairebé impossible, i María prou que ho lamenta. El grup d'espanyol debutarà, el juny de 1986, al Metropolitan de Nova York, i té nombroses peticions per altres actuacions a l'estranger. Pel que fa al grup de clàssic, María hi té moltes esperances : - Són molt joves i tenen moltes ganes de treballar; que no soni a pretensió, però crec que el grup de clàssic ja és una realitat. Després d'haver viscut amb aquesta barcelonina l'èxit de les dues companyies a la temporada de primavera del Liceu, no ens podem estar de preguntar-li: - Què diries si et demanessin de formar una companyia per a Barcelona o Catalunya? - Ai! Hat-tria de pensar-m'ho molt. No vaig marxar d'aquesta ciutat per gust. Me'n vaig anar, per amor; el meu marit v iv ia a Saragossa. Barcelona és a ~ casa meva; aquí és on m'he format, i l'estimo molt. Però jo estic encara a mitja feina. A la companyia clàssica li falta repertori, unes bases sòlides i, sobretot, una estabilitat. María de Avila no ha oblidat gens ni mica el seu català, i demostra una voluntat de ferro per tirar endavant la tasca que Uha estat encomanada. La petita María ha estat capaç de transmetre el seu missatge d'amor a la dansa a una nova generació de ballarins que constitueix tota una esperança per a la dansa d'aquest país. Marjolijn Van der Meer SCHERZANDo -------------- ------ ¡- n t1 e f e s :I é ·s a s ~ (313) 45 MÓN SONOR cc ARA • ABANS D AHIR • DEMA • ARA • ABANS D dt ID P,l tJ( AQUI Joan Guinjoan, convidat a Polò nia C u rs de m úsica antiga a Catalunya Del 17 al 24 d'agost tindrà lloc, a La Seu d'Urgell, el Curs de Música Anriga a Catalunya, dedicat a la .,Tècnica i estil en el segle XVII>.. El quadre de professors és: Montserrat Fi~eras, interpretació vocal; Jordt Albareda, tècnica vocal; Romà Escalas, flauta dolça; Jean Pierre Cani hac, cornetto; Lorenzo Alpert, xirimia i baixó; Bernard Fourtet, sacabutx; Jordi Savall, viola de gamba; Hopkinson Smith, llaüt i viola de mà. La direcció del curs és a cura de Jordi Savall. El termini d'inscripció és el 24 de juliol i, per a formalitzar-la, cal adreçar-se al Servei de Música, Generalitat de Catalunya, Rambla de Santa Mònica, 8. --08002 Barcelona-. Telèfon 93/318 5004. El preu de la inscripció per a alumnes oficials és de 7.000 pessetes i, per a oients, de 3.500 pessetes. L'allotjament costa 12.000 pessetes a la Residència Duc d'Urgell i 27.000 ptes. al Parador. La intenció del curs d'enguany és l'estudi del repertori, tècnica i influències en el desvetllament de l'època del segle XVII. Es Ina u t;uració de l'Audito ri Mum cipal de Cervera El passat 26 de maig, tingué lloc, a Cervera, la inauguració de l'Auditori Municipal, situat a l'antiga església de Sant Ignasi. L'acte comptà amb la presència de destacades personalttats de la vida pública catalana, i l'orquestra de cambra Solistes de Catalunya, dirigida per Xavier Güell, hi oferí un concert format per obres de Handel i Bach. L'Auditori Municipal se situa dintre un conjunt monumental de gran relleu i importància, i fa recuperar així un edifici històric de gran valor. La disposició des d'ara de l'Auditori Municipal constitueix un altre pas endavant de la població de Cervera en l'arrelament i el reforçament de la seva viva tradició musical. 46 (314) CURS DE MÚSICA ANTIGA A CATALUNYA EN\LY MUSIC COURSE IN CATAI.ONIA iècnica i estil 21 segle lCVU T cchnKfUc 2nd St) lc to thc 17th Ccmury El compositor català Joan Guinjoan, Premi Reina Sofía, i guanyador de molts importants premis nacionals i imemacionals, ha estat convidat pel Centre Internacional de Bykgosz (Polònia) per a participar com a Jurat en el concurs internacional de composició organitzat per aquest centre (amb motiu de l'Any Internacional de la joventut i de l'Any Europeu de la Música), sota el lema «La música, una via per a la pau i la comprensió internacionals,.. El jurat es reuneix a Polònia els dies 29 i 30 d'abril. Guinjoan es l'únic compositor de l'Europa Occidental que ha estat invitat en aquest Jurat. Intensa activitat del flautista Claudi Arim any · treballaran principalment els compositors italians de la primera meitat del segle -renovadors del llenguatge- i les aportacions de compositors locals-]. B. Comes, J . CabaniUes, J. Cererols i d'altres--, les quals ajudaran a comprendre l'evolució de la nostra música en relació amb la d'altres països. Estrena a Alema nya d'una obra de la compositora Ma ria Rosa Alcar az Acaba de ser estrenada, a la ciutat alemanya de Wildeshausen, l'obra intitulada Quatre violins per a una pavana, de la compositora catalana Maria Rosa Alcaraz Musset. Aquesta obra havia estat encarregada a la compositora per un conjunt juvenil de música, per tal de participar en un concurs en el qual calia presentar una obra medieval, una de clàssica i una de contemporània. Maria Rosa Alcaraz té un dilatat historial com a compositora, en el qual destaca l'estrena de l'obra Suite, el JO d'abril del 1961, a cura de l'Orquestra Municipal, dirigida per Eduard Toldrà. El jove flautista vallesà Claudi Arimany acaba de fer una gira de concerts que l'ha portat a actuar a Hongria -a la casa natal de Béla Bartók-, a Alemanya (Düsseldorf, Hecbingen, Haigerloch i Friburg), a Suïssa (Basilea) i a Itàlia (Verona). En el curs d'aquestes actuacions ha aconseguit crítiques molt favorables, com la de Jürgen Scharf al «Südkurien•, qui ha remarcat que el nostre músic «es pot comparar amb els més grans•. Per la seva part, l'italià Luigi Cavalieri ha parlat d'un músic ja confirmat, « ...amb interpretació magistral, destinat a fer parlar el món del concertisme internacional». Aquest mes de maig ha realitzat una gira pel nord d'Espanya, i el vinent ¡uliol ha d'actuar a Santiago de Compostela junt amb el violinista Gonçal Comellas i el clavicembal·Lista Pablo Cano. e p d. Ht n A p t2 11 Benet Casablancas i Albert Sardà, premiats per la Generalitat Els compositors Benet Casablancas i Albert Sardà han estat guardonats conjuntament amb el premi Ferran Sors, que atorga anualment la Generalitat de Catalunya. L'obra per la ~ual ha estat Jaardonat Casa lancas s'inti a Harmonies banals; i Albert Sardà ho ha estat per L'ombra. El premi és dotat amb 350.000 pessetes, que serà compartit pels esmentats compositors, ambdós coHaboradors de «Revista Musical Catalana•. Harmonies banals és una obra per a piano, guitarra i percussió, 1 L'ombra és per a flauta, clarinet, Óa, f,Jano i violoncel. Tant asab ancas com Sardà són deixebles de Josep Sole.r. Casablancas estudià posteriorment amb Fiedrich Cerha, becatter la Fundació del Congrés de ulrura Catalana. Per la seva part, Albert Sard à és actualment r,resident de l'Associació Caraana de Compositors, i director del Conservatori de Música de Manresa. Curs Internacio n al de G uita r ra •José Luis Lopategui• De 1'1 al 14 d'a~ost tindrà lloc, al Centre BorJa, de Sant Cugat del Vallès, el XIV Curs Internacional de Guitarra cJosé Luis Lop:itegui•. El programa B d , fi si ~ r; n ~ tt s e v Jl n tl d q n n o t: a a ci a ( ~ D --., I comprèn: mecanisme i tècnica de la guitarra, tècnjca d'estudi, interpretació musical -anàlisi i preparació d'<;>bres d'autors _anòcs, mode:ns 1contemporarusi pedagog1a de la gu1tarra. El preu de la matricula és de 22.000 pessetes, més 1.000 ptes. per arets d'inscripció i material; i el de l'allotjament i manutenció és de 23.800 pessetes. La data límit d'inscripció és el 17 de juliol, i les places es limiten a 18 alumnes. Per a formalitzar la inscripció cal adreçar-se a Aula de Música 7, Diagonal 327, 2on. 1." --08009 Barcelona-. Cicle de Concerts promogut pel Banc de Bilbao 1- u b ;a 1- ¡a IS :r b ¡- e a ., à , El passat 22 de maig, al Palau de la Música Catalana tingué Uoc un concert a cura del piacista bilbaí Joaquín Achúcarro. Aguest concert constitueix la prunera manifestació de l'activitat musical d'aquesta temporada promoguda pel Banc de Bilbao, la qual, estesa arreu tindrà diverses d'Espanya, aportacions a l'àrea catalana. Així, i junt a l'esmentada presència de Joaquín Achúcarro, el proper mes d'octubre, en data a deodir entre el23 o el25, actuaran, també al Palau, el duo format pel violinista Fèlix Ayo i Ja pian1sta Emma Jiménez. El 14 de novembre ho faran, aixj mateix al Palau de la Música, el Syrink Quintet, un important conjunt format per viola, flauta, violoncel, violí i arpa. El conjunt vocal Scholars, un dels de major prestigi internacional entre els del seu estil, actuarà l'I d'octubre a Lleida, a la Parròquia de Sant Llorenç. I, finalment, en una data no determinada de la segona quinzena d'octubre, la «Asociación Cintabra de Amigos de la Ópera• acrua.rà a Sabadell. Cal destacar així mateix que la coHaboració de l'esmentada entitat bancària afavorí la presència del nostre Quartet T arragó ?J concert maugural de l'Any Europeu de la Música, que tingué lloc a Estrasburg. El mateiX conjunt ha actuat a Madrid, Bilbao, Oviedo i Saragossa. Per a més e~davant, aquest Banc ha preVISt d'incrementar les activitats i, probablement, emprendre noves iniciatives d'índole diversa en el camp de la música. ARREU Cicle de conferències Glück-Mozart-Weber Promogut per Òpera de Cambra de Catalunya, s'està desenvolupant un cicle de conferències, a cura del professor Roger Alier, sobre el títol «Giück-Mozart-Weber,.. El cicle té lloc a la Sala Cultural de Ja Caja de Madrid, i comprèn vuit conferències a través de les quals es fa un recorregut per l'obra operística d'aquests tres compositors. Les conferències tenen lloc els dijous, a les 7 de la tarda, i el cicle integra també dos concerts: un, a cura de la soprano Isabel Aragón, acompanyada per Manuel García Morante, que tingué lloc el passat 16 de maig a la mateixa Sala Cultural de la Caja de Madrid; i l'altre, que tindrà lloca laParròqwa de Santa Anna, el pròxim 20 de juny, i serà protagonitzat per la mezzo-soprano Raquel Pierotti, acompanyada al piano per Miguel Ortega. Trobada Internacional de Joves Músics a Riva del Garda Del 7 al 21 de juliol tindrà lloc, a Ri va del Garda, una nova edició de la •Trobada Internacional de Músics Joves•. En aquesta bella ciutat italiana, al costat del llac de Garda, s'apleguen músics joves procedents de diversos països del món per treballar amb un conjunt de professors de gran prestigi. La airecció artística de la «trobada .. és a cura de Ja nos Meszaros, i de Marc Belfort i Gian Luigi Dardo. El quadre de professors el formen: Bruno Mezzena: piano; Valeri Gradow: violí; Christoph Schiller: viola; Radu Aldulescu: violoncel; Markus Stocker: violoncel; Yoan Goilav: contrabaix; Re nato Scrollave_zza: curs de llaüt; Jürgen von Stletencron: curs de llaüt; Conrad Klemm: flauta;HansEihorst: oboè; Karl Leister: clarinet; Ja- nos Meszaros: fagot; Hem1ann Baumann: corn; Bo Nilsson: SlQkar: Branimir trompa; trombó; Thomàs Fehr: tècnica Alexander; i Marc Belfort i Renate Lenhart: art de l'audició. També s'hi celebra un curs de música de cambra. En el transcurs de la ..Trobada• es fan diversos concertS. PELL DE BRAU VI Concurs Nacional de Composició ¡Jer a orgue «Cristóbal Halffter• L'..Instituto de Esrudios Bercianos,., de Ponferrada, amb la coHaboració de la Filbarmònica •Juan del Enzina•, de Vilafranca del Bierzo, convoca el Premi Nacional cC. Halfften• en la seva modalitat de Composició. Les bases són: 1.- Hi podran participar compositors d'ambdós sexes, de nacionalitat espanyola, sense límit d'edat i que mai no hi hagin ohtingut el Primer Premi en anteriors convocatòries. 2.- La composició serà inèdita i d'una durada aproximada de 10 mm uts. 3.- Les característiques, les de l'orgue on s'estrenarà l'obra. L'únic premi serà de 125.000 ptes. L'obra premiada es publicarà i s'interpretarà al Cicle de Concerts d'orgue que oportunament es convoqui. Els qw hi estiguin imeressats, es poden dirigir a •lnstituto de Estudios Bercianos», Paseo de San Antonio s/n Apartat 113. Tel.: 401954 (tardes). Ponferrada. NOTICIARI DE L'ORFEÓ CATALÀ Renovació de la Junta Directiva El passat dia 13 de maig tingué lloc l'Assemblea General Ordinària de l'Orfeó Català, segons l'ordre del dia que s'havia establert. Després de la presentació de l'estat de comptes i de l'informe d'activitats, que llegí el secretari I, Enric Alvarez, hom procedí a la renovació de càrrecs. En aquest apartat cal destacar la incorporació a la] u ma Directiva de l'Orfeó Català de Josep Maria Busquets -vocal- i Josep Caminal -vocal. Ambdós són unes persones molt conegudes en el camp de la cultura del país. Josep Maria Busquets és l'organitzador del Festival de Cantonigros i Josep Caminal ha estat vinculat estretament a la çasa. La Junta Directiva queda formada de la següent manera: Fèlix Millet i Tusell, President; Josep Maria Caminals i Sanchez, Vice-president I; Maria Font de Ca rulla, Vice-president 11; Enric Alvarez i Vila, Secretari I; Joan Costa i Costa, Secretari II; Lluís Portabella i Ràfols, Tresorer; Ramon Pujol i Alsina, Comptador; Montserrat Albet i Vila, Bibliotecari; i Jordi Vilardaga i Roig, Conservador. Vocals, Xavier Turull i Creixell; Josep Maria Busquets; Albert Corral i Orriols; Manuel Ib:iñez i Escofet; Manuel Cubeles i Solé; Josep Caminal i Badia. Com a vocals cantaires, hi pertanyen: Rosa Rius i Marco; Just Arrizabalaga Itxaso; Rosa Comas i Miró; i Montserrat Oliveras i Vivanco. En aquesta assemblea, el nou director en funcions de l'Orfeó, Simonlohnson, exposà els seus plans e treball i remarcà una considerable intensificació de l'activitat pel que fa a concerts. El president, senyor Millet, anuncià la celebració, el dia I de juny, del Concert dedicat als soc1s, recuperant així una tradició que constirueix un gran aHicient per als membres de l'en citat. Féu esment especial de l'escola de música, que enguany celebra el seu desè aniversari, 1 que hauria de constituir una base per a la formació de nous cantaires per a l'Orfeó. {315) 47 ______________ ______________ ______________ _______ MÓN SONOR CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITAL ( BARCELON ÈS BARCELONA Juny 1985 22, dissabte, 21,30 h. 27, dijous, 21 h. 30, diumenge, 17 h. Gn.n Teatre del Liceu. Placido Domindo, Dona Tokody, Silvano Carrolli, Piero de Palma, eec. Dir.: Luis Anronio Garcia Navarro. Otello de Verdi (fem porada dc Primavera 1985) 11 , dijous, 22 h. Jardins de I'Hospiral. Grup d'òpera Concerrare. Obra:// Ciovedi Crasso de G. Donizetti. (Serenates d'Estiu. Grec 85). 16, dimarts, 22 h . Jardins de l'Hospiral. Antoni ~.piano. V~ns~M­ berg, de ]. S. Bach. (Serenata d'Estiu. Grec 85). 6, dimarts, 22 h. Jardins de l'Hospital. Trio de Madrid. Obres <te Brahms, Dvorak. (Serenates d'Estiu. Grec 85}. 8, dijous, 22 h. Jardins de l'Hospital. Orchesterchule W. Hock de Baden Baden. Obres de Bach, Telemann, M. Seco de Arpe. (Serenates d'Estiu. Grec85). 18, dijous, 22 h. Jardins de l'Hospiral. Grup •Vol ad Libitum•. Obres de Nuix, 13, dimarts, 22 h . Jardins de l'Hospital. foranz Schubert Quartetr. Obres dc Mo7.art. Berg, Schubert. (Serenates d'Estiu. Grec 85). 15, dijous, 22 h. Jardins de l'Hospital. M. Planas, piano; J. CameU, piano; R. Roma, piano. Obres de Brahms, Mendelssohn, Rachmaninov, Schumann. (Serenates d'Estiu. Grec 85). 20, dissabte, 21 h. Palamós. Orfeó Català. Dir.: Si. mon Johnson. (Festival de Mú. sica de Palamós). 25, dijous, 22 h. 3( Palamós. Quartet Cendron. (Festival de Mú.sica dt Palamós). '25, dijous, 22 h. Calonge. Solistes de Cata· lunya. (Festival Handel-Bach de Calonge). 'B ]l 2. Agost 1985 2, divendres, 22 h. Calonge. J. M. Alpiste, violí;j. Vilaprinyó, piano. (Festival de Música de Calonge. 14, dimecres, 22 h. Calonge. Narciso Yepes, guitarra. (Festival de Música de Calonge). 20, dimarts, 22 h. Jardins de I'Hospiral. Tstomu Masuko, baríton; M. García Morante, piano. Obres de Haydn, Wolf, Strauss, Fauré i autors japonesos. (Serenates d'Estiu. Grec85). 22, dijous, 22 h. Orello toma al Liceu. 27, dijous, 19 h . Sala Cultural Caja de Madrid (Pl. Catalunya, 9). Òpera de Cambra de Caralunya. Webem i l'herència del ·Singspiel·: Der Freischütz. El miracle de I'Oberon. Juliol 1985 2, dimarts, 22 h. Jardins de I'Hospiral. Xavier joaquín, marimba-vibràfon; Jordi Vilaprinyó, piano. Obres de Tanner, Vidal, Amargós, Ch. Corea, Molenhof, Joplin. (Serenates d'Estiu. Grec 85). 4, dijous, 22 h . Jardins de I'Hospiral. C. GuiUén, oboè; D. Deguines, bgot¡ LI. Avendaño, piano; X. Bonet, trompa. Obres de Saint-Saêns, Echevanía, Vinrer. (Serenates d'Estiu. Grec 85). 9, dimarts, 22 h. Jardins de l'Hospital. Euler Quartet, de Zuric. Obres de Haydn, B. Casablancas, Beethoven. (Serenates d'Estiu. Grec 85). 48 (316) Russinyol. (Serenates d'Estiu. Grec 85). 23, dimarts, 22 h. jardins de l'Hospiral.]. Linares, vioü; F. Salanova, oboè; P. García Chomet, piano. Obres de Bach, Handel. (Serenates d'Estiu. Grec 85). 25, dijous, 22 h. Jardins de l'Hospital. A. Mendioroz, mezzo-soprano; R. Tamarit, soprano; M. Cabero, piano; M. Gascon, flauta; E. Heuberguer, piano. Obres de Schubert, Bartók, PurceU, Mendelssohn, Brahms. (Serenates d'Estiu. Grec 85). Jardins de l'Hospital. Grup de Percussió del Conservatori. Obres de Bach, Molcnhoff, Stout, Garcia Demcstres, Codina. (Serenates d'Estiu. Grec 85). BAIX EMPORDÀ J uliol 1985 20, dissabte, 21 h. Calonge. Esbart Dansaire de Sant Cugat. (Festival dc Música de Calonge). A ALT EMPORDÀ Juliol 1985 27, dissabte, 22 h. Cadaqués. Església Parroquial. Montserrat CabaUé, soprano; Miguel Zanetti, pianp. (Festi\'11 de Música de Cadaqués). te Agost 1985 2, divendres, 22 h. Cadaqués. Església Parroquial. Gonçal ComeUas, vioü. (Fesci\'11 de Música de Cadaqués). 9, divendres, 22 h . Cadaqués. Església Parroquial. Duo Crommelynck, duo de pia· nos. (Festival de Música de Cadaqués). 30, dimarts, 22 h . jardins de l'Hospiral. Claude Rippas Tromperen Ensemble. Obres de Jannequin, Sehcidt, Txaikosky, Britten, Presti. (Serenates d'Estiu. Grec 85). r Agost 1985 1, dijous, 22 h. Jardins de l'Hospital. Trio al Blanco. (Serenates d'Estiu. Grec 85). L 'O,feó Català canta a Calonge. lL CONCERTS·• RECITALS • CONCERTS • RECITA 23, divendres, 22 h. Si- l{ú. )D. de .tatcb ;]. de wde al. J. al I. Vilabertran. Orquestra de Cambra de la Filhannònio Txeca. Claudi Arimany, fiau la. (Festival de Música de Vilabertran). 30, divendres, 22 h. Vilabertr.Ul. Ives Henry, piano. Obres de listz. (Festival de Música de Vilabertran). Cambra Hacquan d'Amsterdam; Miquel Farré, clave. (Festival de Música del Vendrell). 17, dissabte, 22 h . El Vendrell. Radu Aldulescu, violoncel; Horsp Gchann, clave. (Festival de Música del Vendrell). 24, dissabte, 22 h. ·sAIX PENEDÈS Juliol 1985 23, dimarts, 22 h. El Vendrell. Gabrielli l3rass Ensemble dc Londres. (Festival de Música del Vendrell). El Vendrell. Jean-Picrre Rampal, flama; Oenis Evcsque, clave. (Festival de Música del Vendrell). Agost 1985 3, dissabte, 22 h. Santes Creus. Gonçal Comellas, violí; M.• Uu'isa Cortada, clave. (Festival de Música de Santes Creus). 10, dissabte, 22 h. Sames Creus. Orquestra de Cambra Txecoslovaca (Festival de Música dc Santes Creus). 14, dimecres, 22 h. Santes Creus. Orquestra, Cor i Solistes de Budapest. (Festival de Música de Sames Creus). 24, dissabte, 22 h. Santes Creus. Orquestra Filharmònica Txeca. (Festival de Música de Sames Creus). 27, dissabte, 22 h. El Vendrell. Camcrata Lysy. del Música dc (Festival Vendrell). BAIXA CERDANYA prano; Miguel Zanetti, pUn<>. (Festival de Música de Uivia). 15, dijous, 22 h. Llívia. Cor Madrigal de Budapest. Orquestra de Cambra de la Simfònica Hongaresa i solistes vocals. Dir.: F. Szekercs. Obres de Haydn i Bach. (Festival dc Música de Llívia). 17, dissabte, 22 h. Llívia. Orquestra de C'U11bra Simfònica. Narciso Ycpes, guitarra. O ir.: G. Bohus. Obres dc Vivaldi, Rodrigo, Handel, Haydn. (Festival de Mú~icn de Llívia). 28, dissabte, 22 h. Llívia. Wiener Bach Ensemble. Obres de Bach, Boccherini, Marcello. (Festival de Música de Llívia). Agost 1985 10, dissabte, 22 h. llívia: MontSerrat Caballé, so- Agost 1985 3, dissabte, 22 h . El Vendrell. Victòria dels Àngels, soprano; Miguel Zanetti, piano. (Festival de Música del Vendrell). 8, dijous, 22 h. El Vendrell. Marta Oellanova, piano. (Festiv:tl de Música del Vendrell). 10, dissabte, 22 h. El Vendrell. Orquestra ProArte i Cor Bach de Darmstadt. (Festival de Música del Vendrell). 14, dimecres, 22 h. El Vendrell. Orquestra de Miq11d Fttrré. ALT CAMP Juliol 1985 27, dissabte, 22 h. Santes Creus. Nichola Jackson, orgue; J. Murphy, trompeta. (Festival de Música dc Sames Creus). Ferenc Suknes. I• e Concerts de la pianista Maria Roma La jove pianista Maria Roma acaba d'obtenir un gran èxit com a solista del concert en fa menor de J. S. Bach, amb la Camerata Filarrnonica di Bologna dirigida pel Mtre. Venzo de Sabbata. Maria Roma, alumna de Maria Canals, realitzà dos Concerts. El primer a la Universitat de Bologna i el segon a la Sala Fenice de Senigallia. Els dos Concerts dins de la celebració de l'Any Internacional de la Música. Recentment el compositor català Xavier Boliart encarregà a Maria Roma l'estrena dels «12 Preludis» obra que obtinguè el Premi extraordinari de la Fundació Francesc Basi] de la ciutat dc Figueres. L'audició d'aquests «12 Preludis» s'ha efectuat ja amb gran èxit a Barcelona (Acadèmia de Música Ars Nova, Auditori Eduard Toldrà del Conservatori Superior Municipal de Música) i al Museu de l'Empordà de Figueres. Maria Roma colaborarà el pròxim mes d'agost en una Serenata Jove de la nostra ciutat que organitza Joventuts Musicals de Barcelona. * (317) -19 LLIBRES JULIO LÓPEZ La música de la Modernidad (de Beethoven a Xenakis). Colección "PaJabra Plastica" n°4. Editorial Anthropos, 1984. Per si quedava algun dubte respecte al creixent interès que desperta la música a tots els nivells de la creació i l'activitat cultural, ens arriba ara una publicació emmarcada dins d'una coHecció adreçada a posar en evidència els valors de les noves metodologies en l'estudi de la història de l'art. No és gens aliè a aquests interessos el treball de Julio López, segovià de trenta anys i professor de IJengua i literatura a Reus, qui s'endinsa en el món de la música, des de la seva perspectiva literària i filosòfica, a la recerca d'un nou mètode d'aproximació a la realitat musical. López es qüestiona, d'antuvi, el terme "Modernidad", aparegut a principis del romanticisme com a concepte definidor de noves esferes de coneixement, i n'aplica les conseqüències al camp de la música. El seu pensament es desenvolupa parsimoniosament en la mateixa direcció 9.ue eU descobreix en l'evoluciÓ del pensament musical del segle passat i el present, és a dir, en atenció a la creixent sintonia entre el fet musical i el fet cultural, entenent el terme "cultura" com a motor del contacte entre el món i l'esfera de l'inteHectual. López accepta, d'aquesta manera, de deixar-se seduir per l'encís del mot "Modemidad" que tant i de tan diverses maneres apareix en els aparadors culturals dels darrers mesos : postmodernitat, neomodernitat i tota una rica 50 (3 18) gamma de derivats que descobreixen, en certa manera, la riquesa semàntica del terme i, alhora, la seva vacuïtat. Per tal de bastir el seu pensament, López s'endinsa, en el primer capítol, en la precisió del binomi modernitat i romanticisme, a fi de descobrir les constants de l'estètica romàntica aplicada a la música. Un segon capítol, massa breu per la incidència que el tema pot suscitar en els nostres dies, és el dedicat a la Sociologia de la música, que només queda radiografiada; és evident que, atesa la penúria de treballs sobre aquesta metodologia musical, no fóra possible d'endinsar-s'hi molt més, però el capítol s.e'ns apareix excessivament esbossat, amb la sola finalitat de mostrar la necessitat d'adoptar noves eines de treball per a enfrontar-se amb el fet musical contemporam. El tercer capítol, " Hacia una estética posrromanóca", toca finalment el nucli d'on ha sorgit la inquietud per la "Modernidad", l'estètica "Fin de siglo" que, en última instància, ha estat la generadora de la distinció entre el modern i el decadent en virtut del nacionalisme i el nou misticisme heretats del romanticisme. El capítol final, "Búsqueda y descomposición", és una breu autojustificació de la necessitat d'enfrontar-se amb el IJenguatge i el pensament musicals contemporanis des de la consciència de Ja inutiJitat de l'esforç. Efectivament, es tracta d'un capítol ric en interrogants, suggeriments i propostes, cosa ~ue ja és molt, atesa la informalitat i polivalència del fet musical en els nostres dies. El principal defecte que podríem destacar en el IJibre és el fet que el seu autor no és més que un bon afeccionat a la múSICa; aquest fet presenta dues facetes a considerar: per una banda, una bona part de les seves afirmacions musicals denoten aqueiJa inseguretat pròpia de qui es mou mal à l'aise en un camp que coneix poc ( transcripcions de títols no gaire fidels, anys arrodonits, apreciacions estètiques discutibles); per altra banda, però, aquest és també un dels interessos més destacables d'aquest IJibre. Ara per ara, ens trobem davant un cert esgotament editorial referit a històries, biografies i estudis de tipus puntual dedicats als grans autors del XIX; això no vol dir, ni molt menys, que el treball positiu i puntual sigui sobrer, no; el que passa és que, entre els tradicionals treballs que semblen llistes de telèfons musicals, una obra que compromet l'opinió del seu autor, tan escadussera i volàtil com ho són sempre les interpretacions - i més si han estat fetes als trenta anys-, és com una alenada d'aire fresc enmig de la xafogor. Aquest enfocament, per altra banda, se'ns apareix cada dia més necessari per a enfrontarnos amb la cultura musical contemporània (no la de sales de concert, sinó la de la creació i el pensament) que, de dia en dia, recerca amb més fruïció la interdisciplinarietat que només es pot aconse~uir amb aquest esforç globahttador com el que, bé o malament, ha intentat julio López en el seu llibre. Xosé Aviñoa Federico Sopeña, en el pròleg, explica l'elecció de les reines que apareixen retratades en aquesta obra, en base a una constant a la qual ell es manifesta molt fidel: la "humanista". L'autor remarca gue "en aquestes èpoques -es refereix a les de la ll·lwtració- aristocràtiques per essència, la dona desenvolupa un clar paper de protagonista, i en quelcom que és absolutament decisiu per a un capítol fona· mental: lés formes de diversió, inseparables de les formes d'estimar, de cada època. Aquest procés de protagonisme s'accentua a les corts de la monac· qui a absoluta". Acaba el seu pròleg amb aquestes parauJes: "I, a la fi, no és accidental que la nostra reina Sofia, ¡·a reina, hagi volgut acabar e seu curs d' "Humanitats,.". Del volum, que no és de venda al públic, se n'ha fet una edició de dos mil exemplars. Per eU desftlen, al costat d'Isabella Ca· tòlica, l'Emperadriu Isabel, es· posa de l'emperador Carles V, Isabel de Valois, esposa de Fe~p Il, Isabel de Farnesio, Barbara de Braganza que portà a Espa· nya Scarlatti, Maria Lluïsa de Parma, Maria Antonia de Nàpols, Maria Cristina de Borbó, Isabel li, Maria Cristina, que adjudà Pau Casals, Victòria Eu· genia i finalment la reina Sofia. Amb estil pla, sovint cercant la referència colorista, el llibre constitueix un document de Iee· tura planera, de gran qualitat pel que fa a la seva realització tècnica i, en definitiva, una preada obra de coJ.leccionista, feta amb tots els mitjans i rigor que exigeix un llibre d'aquesta índole. ]. c. Las reinas de España y la música "Las reinas de España y la música" es un luxós llibre editat pel Banc de Bilbao i escrit pel conegut musicòleg Federico Sopeña. En les seves 134 planes, l'autor, que dedica l'obra a la Reina Sofia, mostra la dimensió musical d'algunes de les reines d'Espanya, començant el recorregut en Isabel la Catòlica i acabant amb la reina actual. oa- ;ió, ac- >a- de !àIÓ, ue ¡ .u- ' ji~ ICe tat :ió ~a ta, <>r c.