Revista Musical Catalana. Núm. 18 Abril 1986
Editorial: El sentit d'un èxit / FIGURES I TEMPS El Mar, de Debussy, una obra clau de l'Impressionisme musical. Carles Guinovart / Exposició Paul Klee d'obres inspirades en la música. Joan Antoni Gombau / TEMA VINT-I-CINC ANYS DE CANÇÓ. La manca de consciència de gènere. Miquel Pujadó / Quan Els Setze Jutges tot just anaven a néixer. Miquel Poner i Moix / Prehistòria de la Nova Cançó. Maria Josep Corominas / Entre la utilització i el futur. Jaume Comellas / Aproximació als continguts poètics dels textos. Agustí Pons / Música, tanmateix. Enric Gispert / La creu de la Cançó. Pau Riba / La «melòdica», una cançó catalana que no ha arrelat. Josep Porter-Moix / El bilingüisme en la Cançó. Víctor Alexandre / La veu dels protagonistes. Lourdes Morgades / La Cova del Drac, a redós de Tuset Street. L.M. / MÓN SONOR Orquestres forasteres i músics del país. J. Casanovas / Els esbarts? Que pleguin! J. Vilà i Folch / El ballet català popular, a la recerca de la seva autenticitat. Marjolijn Van der Meer / Scherzando. Cesc / Ara, abans d'ahir, ahir, demà / Concerts, recitals, Concerts
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Pianos i instruments Assistència tècnica de l Palau de la M úsica Catalana S. A. D'INSTRUMENTS MUSICALS Av. Francesc Cambó, 10 Tels. 319 60 96 - 310 69 12 08003 - BARCELONA Orgues, teclats sim.fònics, sintetitzadors, etc. SAD~ Via Laietana, 32-34 Tels. 319 60 96- 310 69 12 08003 - BARCELONA CENTRE MUSICAL OYAMAHA EDITORIAL EL SIGNIFICAT D 'UN ÈXIT 23 ÈPOCA ANY III - NúM. 18 - ABRIL 1986 Editor: Consorcis del Palau dc la Música Catalana i del Gran Teatre del Liceu Director: Jaume Comcllas Sots-director: Lluís Mi llct Cap de ~cdacció: Pere Artís Maquetatgc: Ignasi Bassó Correcció: Joan Costa Fotografia: Pau Barceló Publicitat: Publi/Tcmpo. S.A Amadeu Vives. 3. 3r. I a B. Tels. 3013393-3179928/ 82 08003 Barcelona Publicidad en Mcdios dc Comunicación, S.A. Travessera de Gràcia. 17-21, 3r. 4a Tel. 2097 1 19 0802 1 Barcelona Impressió: Impressors de Badalona, S.A. L. Fotocomposició: El Tinter, Stat. Coop. Distribució: L'Arc de Berà, S.A. Dipòsit Legal: B. 38.208- 1985 Consell Editorial: Fèlix Millet (President) Montserrat Albet Roger Alier Josep Casanovas Gregori Estrada Enric Gispert Joan Guinjoan - ~LI A Carles Guinovart Antoni Marí Oriol Martorell Xavier Montsalvatge Santi Riera Maria Ester Sala Col· laboren en aquest número: Víctor Alexandre, Josep Casanovas, Cesc, Jaume Comellas, Maria Josep Corominas, Enric Gispert, Carles Guinovart, Joan Antoni Gambau, Marjolijn van der Mccr, Lourdes Morgades, Agustí Pons, Josep Porter-Moix, Miquel Porter i Moix, Miquel Pujadó, Pau Riba, Joaquim Vilà i Folch. REVISTA MUSICAL CATALANA Amadeu Vives, I Tel. 301 li 04 08003 Barcelona L'auditori Eduard Toldrà del Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona va viure, els pas!-.ats dics I i 2 dc març. una activitat febril concretada en la celebració d'unes «vint-i-quatre hores de música», promogudes amb una acusada finalitat reivindicativa. Al llarg dc ducs jornades intensament viscudes, Ics vinti-quatre hores previstes es van conve rtir en vint-i-llet, i encara per cxig~ncies burocràtiques: les actuacions e!> van succeir i fins i tot algunes escurçar per poder admetre la gran quantitat que n'hi havia: adhesions d'absent!-. obligats van donar testimoni de la seva voluntat dc presència. En definitiva, cal parlar, en termes purament objectius, d'un èxit. l en emprar aquesta exprel!sió, cal atendre molt acuradament la seva dimensió polisèmica. El factor context té un pes decisiu a l'hora de valorar la signi ficació dc l'esmentat terme. En aquest cas «èxit,. vol dir. sobretot. acollida masl>iva i incondicional, per part d'un amplíssim sector dc la professió mul! icai, a una proposta vertebrada dc forma quasi espontània. sense estructura org_anitzativa ni propagandística dc massa envergadura. Exit vol dir. també, en aquest cas, que existeix una gran sensibilitat envers la referència reivindicativa proposada. I justament en això rau la importància dc l'esdeveniment i de com es va produir. El gran protagonista d'aquestes «Vint-i-quatre hores» va ser sobretot la professió musical i els que aspiren a formarnc part - alumnes del Conservatori- que es va (i van) bolcar en la manifestació de forma entusiasta i vital. I espontània i sentida, també. El fet no hauria de passar desapercebut a aquells a qui correspon ser receptors immediats del clam unànime dc preocupació que sorgí, al llarg d'un cap de setmana intens, dc l'auditori Eduard Toldrà. A aquells, també, a qui correspon de donar respostes clares a un moment delicat i transcendent. La professió musical veu el seu futur amb preocupació legítima. Té motius objectius per a la inquietud. La manca d'unes polítiques musicals clares, l'absència de criteris definits . la dissolució de l'actuació pública en el camp de la música entre instàncies que es mouen sense coordinació, i en definitiva, la inexistència d'un autèntic terreny dc joc. d"un marc de possibilitats reaJs, o de projectes perquè aquests es concretin, són realitats que cada dia són posades en evidència pels grans protagonistes de la vida musical - els professionals. Hi ha una sensació de buit de referències. d'inèrcia sensc sortida, d'un quefer mecànic desproveït d'objectius definits i també d'un mar d'actuacions aïllades que comencen i acaben en elles mateixes, sense resultant vectorial definida i predeterminada. Aquest és el significat d'una manifestació, d'un èxit important, d'una iniciativa que fóra temerari menysprear i no mesurar-nc l'abast real. Actors -protagonistes- i receptors - institucions i societat-, els primers per convicció i insistència i els segons fent un esforç de sensibilitat, d'imaginació i de capacitat. tenen una responsabilitat irrenunciable davant de fets com aquest i també d'altres dc natura, o millor dit, d'objectius, idèntics. (737) 3 SUMARI I EDITORIAL FIGURES 1 TEMPS El sentit d'un èxit .......... . ..................................... . . El Mar, dc Debussy, una obra clau de l'Impressionisme musical 1 (Carles Guinovart) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . S Exposició Paul Klee d'obres inspirades en la música (Joan Antoni Gombau) . . 7 TEMA VINT-I-CINC ANYS DE CANÇÓ l' l' te La manca de consciència de gènere (Miquel Pujadó) ........... .. .......... 9 Quan Els Setze Jutges tot just anaven a néixer (Miquel Poner i Moix) . . . . . . 13 Prehistòria de la Nova Cançó (Maria Josep Corominas) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . I~, Entre la utilització i el futur (Jaume Comcllas) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 17 VI /1¡ ir e: Aproximació als continguts poètics dels textos (Agustí Pons) .............. . 18 Música, tanmateix (Enric Gispcrt) ...................... ... ............ 20 La creu de la Cançó (Pau Riba) ..................... . . . . . ............. 23 La <<melòdica», una cançó catalana que no ha arrelat (Josep Porter-Moix) .... 25 El bilingüisme en la CançcS (Vfctor Alexandre) .............. .. ..... . .... 26 La veu dels protagonistes (Lourdes Morgadcs) ... ........ ................ 29 La Cova del Drac, a redós dc Tuset Street (L.M.) ................ .. ..... 31 e u MÓN SONOR Orquestres forasteres i músics del país (J. Casanovas) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 3-1 Els esbarts? Que pleguin! (J. Vilà i Folch) .............. . . .... . ......... 37 El ballet català popular, a la recerca de la seva autenticitat (Marjolijn Van der Mecr) ............................................. 39 e fi d n Scherzando (Cesc) ................................ .. ................ 4~ Ara. abans d'ahir. ahir, demà ........................... . ............ 43 • Concerts, recitals. concerts ........................................... 4- d u n t e s I Preu de la subscripció anual: 2.500 pessetes Subscripció anual Europa: 3.500 pessetes Subscripció anual Amèrica: 30 dòlars Preu d'aquest número solt: 325 pessetes 4038) e I I FIGURES I TEMPS El Mar , de Debussy, una obra clau . 3 de 1'Imp ressioni sme musical I «}e me libre comme une mgue à La transmwarion monotone de l 'eau en eau et de moi en moi» Paul Valéry («Au bord dc la me r•) 5 .. 9 13 14, 11 1& 20 . 23 25 26 . 29 31 34 . 39 42 43 ~ 47 El proper 5 de maig tindrem novament l'oportunitat d'endinsar-no s, per mitjà de l'Orquestra Filharmònica de Rotterdam, a les escolles d'una de les obres més belles i abstractes (si bé d'apariències descriptives) dc l'univers de Claude Debussy: El mar. Pàgina estranya i captivadora que ens invita a la reflexió d'una particular estètica, plena de novetat i rica de conseqüències. En parlar del mar, d'aquest «mar.. sonor de Debussy, pretenem ni que sigui un lleu apropament a l'obra i a la sensibilitat subtil del seu autor. Una obra com aquesta té. no obstant, tantes lectures possibles ... , juga amb tanta riquesa de suggestions, utilitza -per I 'època- una tan gran quantitat d'elements exòtics (pensem en allò que bavien de ser alguns dels seus primers títols: «Mer bclle aux iles Senguinaires.. i I 'aplicació d 'escales de quatre o cinc sons ... ); és una música que pot ser, si hom vol, tan descriptiva i evocadora que, intentar-ne una definició seria empobrir-la, i observar-la des d'un sol angle podria ser en detriment de molts altres llaços secrets de comunicació. 1 EL mar Etern recomençar, el moviment ondulant de l'aigua en el mar esdevé un joc inútil , un joc monòton, estancat, que no evoluciona, una repetició incessant. Fluïdesa estàtica, al cap i a la fi, que defineix d'alguna manera tota l'estètica de Debussy. Per exemple, el segon temps, «Jeux de vagues», suggereix no tant la idea de moviment com la d'una agitació desordenada i sense fi: un moviment que evoca les convulsions de l'element líquid; de la mateixa manera que el «Dialogue du vent et de la mer» evoca l'agitació diforme i la fúria monstruosa de l'element aeri: el salvatge huracà que forada l'oceà amb els seus remolins. Però, on ~ondueixen aquesta situació, aquests remohns, tots aquests corrents?... Ben certament, no porten enlloc, són un moviment sense sentit: un ociós .._¡oc de les ones-. Així és com l'agitació perpètua de l'oceà, Ja vanitat que representa una tempesta i la respiració inalterable de les marees no són sinó diferents variants d'una mateixa ~tan­ cació . La plasmació orquestral d'aquest caos tancat, on mil direccions incoherents es contrarien, és a Ja vegada tumultuosa i d'una gran subtilesa sonora. Debussy treballa i posa en primer terme el factor sonoritat. «Jeux de vagues•. sí; però també joc de timbres i ressonàncies. Per això. les arpes tenen un paper tan important en Ja seva orquestra com a element ressonant, tot acomplint una funció similar a Ja del pedal d 'amplificació en el piano: notes tingudes i envolupants que, efectivament, contribueixen a donar l'oportuna sonoritat aquàtica a la partitura, una sonoritat líquida tant per la suggestió dels glissandi com pel sobreentès constant dellaisser vibrer. (Si bé l'aigua. com a medi transmissor, quadruplica gaire- bé la , ·elocit31 dd :.o ~a r;aino. D"i:la- pacle audïliu d'aque:s.t re:nomeo é;, d d"IUIItla mescla de ressonàncies lw~»-· Però si hem parlat de b Olonabió tele lles, aigües en rerenr-oos pn::¡..~ d:s.~ darrers mo\iments. diguan q¡¡¡e liO:C. d ¡primer és uoa ronti1Jt13 propres.~ &e Dlhum ii color que \13 de ratb31:b iJI ~m Eos. :a migdia que l'e~ pLll1..idl '.!! ·~·. a la culmin:lctó. es; lnlOO al ~ d"i:::::icWla baixada. És r~aorn ~ :a. Qlil lèuJ,¡¡:J)jj.. bri de l'uni"~ trob:t b ~:J ~~ pr6. recomeoç.-. d ded.i~i. C\~ res. d pum d"icrersttcio c:med::Jes '~Ci..~ Aiü., doncs. eJ nugdi.l ~.)Q res. ..P i:::ldíilmA vers les ombrres; del ~"ie. A WJeme!. d _ol meridD tu pres poti.~le:s:~ iddl codi (imposam-hi un teca~ r~ ,·ermeU). que l"~"lbciu ~~ ;a (j'l.."nes l'etern m1h ~'lC ~ D""l!;."lt:"JJ !ha ja q:ms; llntOlhmm culminat en b cb.rof-, abocats al joc de l';ai::,."W flildl ~ mtk..,..iiment i.~ :al~ ..llei wst ~d .e FIGURES I TEMPS mar. Aquests són els tres moments d'aquesta jornada completa: el matí fins l'esclat del mjgdia, el marejol dc la tarda i una nit amenaçadora. prometedora, de tempestes. 11 l111erludi El món màgic que aporta Debussy crea una nova relació entre els sons; l'interval pren una altra valoració contextual i, allunyant-sc del sentit funcional i obligatòriament resolutiu de l'harmorua, dóna un altre sentit als acords, fins i tot familiars. El so. dc mica en mica, es va objec¡jvant cada cop més. L'harmonia de ressonància. la soronitat per se. ha obert un nou concepte musical que es troba, quant a la tímbrica, a la basc dc tota la música del segle XX. D'una banda, l'alliberació de les rígides directrius més tradicionals del llenguatge: de l'altra, la consecució d'una nova poesia musical plenament connectada amb el simbolisme de Maeterling i Mallarmé. Una inspüació que neix de la contemplació de la Natura - de la qual fa quasi una religió panteista- i en la suggestió de l'exotisme. El seu món és aforístic, subtil, d'una llunyana delicadesa tant més pròxjma de Ja insinuació vaga de l'orientalisme com dels grans desenvolupaments discursius de la música europea. Així, la via oberta per Ja intuïció del gran músic francès trobarà resposta, al llarg de tot el segJe, no solament en l'aspecte tècnic. sinó sobretot en el que toca també a la sensibilitat artística. Webern, per exemple, no es podria comprendre sense un Debussy com a precursor. 111 La composició A través del llibre de Roy Howat, Debussy in Proponion. pot arri ha r-se a des6 (740) cobrir un sentit de Ja bellesa debussysta que es desprèn de la Natura i de les lleis naturals (proporció àuria, sons harmònics, gamma acústica ... ). Curiosament, a través d'aquest admirable treball accedim a un acurat estudi científic, profundament analític, de la lògica constructiva d'un dels compositors més sensibles i, en apariència. més intuïtius. La bellesa es manifesta també per l'ordenació de Ics idees en el temps. El •temps musica),. és un temps diferent. psicològic (?), vivencial (?) (hi caben matisos, segons les èpoques); però, en tot cas, no és un temps impersonal de rellotge. No obstant i això. l'element cronològic ja ens ve proposat en el mateix títol inicial: «De l'albada a migdia en el mar». Factor cronològic de la Natura. objectiu , distanciat de tota contingència humana, però que invita a la contemplació d 'un panorama canviant, irisat. successió de variants de color, diferents sensacions i formes. Cada nova situació - que evoca un nou color cosmogònic, segons l'hora del matí- posa en relleu diferents elements temàtics, canvis dc compàs i perspectiva tonal. És, aquesta, una pàgina evolutiva construïda en diferents seccions .. tancada cadascuna en si mateixa. Sense caure en el descriptivisme. ningú no dubtarà -a l'entrada agudíssima dels primers violins (compàs 5)- que es tracta del primer raig de sol sobre la immensitat del mar. El gran espai recorregut per la corda en només tres compassos guarda correspondència amb el sentit macrocòsmic del gran espai marítim. Des d'aquesta «Introducció•• a l'esclat apoteòsic final («Coda») hi haurà tot un mosaic de matisos, sonoritats estudiades i un quadre de proporcions. Per exemple Ja «gamma acústica» - tan tímidament anomenada- . aquella que emergeix del quadre harmònic de la ressonància, governa amb naturalitat la sonoritat general dc l'obra. .t &o J I< s , ~ r 'I No és aquest el lloc d'entrar en el deu! d'un estudi analític -si bé aquesta seria ur tasca extraordinàriament profitosa, i rr acostaria a la sorprenent grandesa de) compositor- ; ens allargaríem massa i hem citat encara la lògica constructiva en refe¡W. nos a la coherència formal, a «l' adequaG. extensió>> i a la proporció ideal de cada, cuna de les seves pans. El mar és, doncs. una obra sense fissures. una astoradora a1 quitcctura líquida. una obra diferent (quar a concepció) dels cànons habituals de la tr;. dició. Es, com després ho serà el Sacre... dc Stravinsky, una obra isolada , única, et, tant que testimoni d'autèntica creació. p; rò amb el segell inconfusible del seu aut~ Càlcul? Intuïció? ... A què es deu l'apanció d'aquesta obra excepcional! ... H011~ en fa un estudi des del més nimi detall de sentit de la proporció, i descobreix una re eartició temporal, d'acord amb la «Sccck Auria» (!) I aquesta proporció és quelcon que es troba en la Natura i respon a una pro gressió matemàtica quasi in~tintiva. En t<t cas, es troba en les espirals del Nawilos (aragol de mar). o de la pinya, o té a vcun amb la disposició de les fulles al llarg de la tija en una planta ... El «nombre d'or» interessà ja els antics grecs: Vitruvi assen)3· là lleis arquitectòniques segons aque~u principis (El Partenó. d'Atenes, fou con~·· truït així); en el Renai xement, el Tractat. dc Lucca Paccioli, sobre «la divina propor· ció» inspira Ics perspectives de Leonat'OO da Vinci; i, fjns i tot en els temps moderns, el «Modulor» de Le Corbusier es recolza en aquests mateixos principis Aquesta partitura és. avui, d'aquelles rares obres que s 'han guanyat els diferents públics i han entrat a formar part del repertori habitual de totes les grans orquestres. Carles Guinomn /0 1/ /), IJ /I¡ IS /' de un tiu ta la tre .. Els dos temes deriven dc la gamma acústica: el primer, com escala pentà fona (si bé mclòdicamelt només posa en joc quatre sons): i el segon, afegim simplement ducs notes essencials: el Do b. en tant que harmònic n° 7, i el Sol, en tant que e l n° Il. Aquestes ducs notes seran molt caracterís· tiques en e l tema de les trompes, car incideixen amb la nota inicial del motiu o bé amb la cai· guda dc compàs. de ris Ci< de d' «F la de FIGURES I TEMPS deta ia ur t er. Exposició Paul Klee d'ob res inspirades en la música a dcl i her !fens quad¡ :adas lonc1 •ra a¡. quar. la trl ·re..., :::a, er, ó.~ autor apan -low~ ili dd - na rt ;eec; !lcorr a proEnttt IS (ca VCUrt .rg dl •r~ in· en) a· ]UC~[I cons·• :JCI/H Opell· nanlr lerll.i, colz¡ .• es ra· ts pu· Jenotres. O l'OTi l L'última neu (1927), de Paul Klee ~ tment )o b. terú· ~ eaJ· Paul Klee, el pintor, era un gran amant de la música. La música fou, no únicament ~na font de plaer artístic, sinó també mottu d'inspiració per a l'artista suís. Aquesta és la base de l'exposició «Paul Klee et la musique>, que ha presentat a París el centre Georges Pompidou-Beaubourg. L'exposició coincideix amb l'enriquiment d_el fons d'obres de Paul Klee del museu pansenc, arran de les donacions de la col·lecció personal de Kandinsky, de les donacions d~ Lo~ise i Michel Leiris i l'adquisició d una mtercssant aquarel-la de 1915 i de «Rhythmisches», una obra que tradueix a la perfecció les relacions plenes mantingudes pel pintor i el món dels sons. El orígens dc Klee, fill d' un professor de música i d'una mare cantant, no proven res sobre la seva afecció musical. però sí que permeten establir les primeres «pistes.. que el conduïren, uns anys més tard, a dir que: «La música és per a mi com una dona estimada embruixada• . Des de principis del segle XX, amb el desenvol upament de l'art abstracte. les relacions entre la pintura i l'escultura amb Ics altres arts - i particularme nt amb la música- esdevinguere n motiu de debat i d' anàlisi per a molts pintors. Obres rellevants d'aquest període són «lmprovisatio ns• de Kandinsky o • La fuga en dos colors• de Kupka. En totes aquestes obres es tractava d'establir una relació CSiètJCa de referenck."S. importades del mon de b composicio. un cop desaparegut el tema- prop• de r3Jt figuratiu i tots els :.eus ·isme •En aquest moviment general Paul Kltx-ocupa un lloc de prh•tlegi. 1 ~ a\-'UÏ cone-guts el seus dubtes sobre I~ -.t\es ~1taL~ com a pintor. que el poruren a pec.-....useriosamem a abandonar pinzelb i pi~ per aprofundir els estudis mu:..k"'.ili.. Kk~ 6-t'nia llavors 19 an~ . El món va ai'<.t: gu:m~ru- un pü¡tor, ptrò perdre, po~Ser. un COltlpOSllor o un intèrpret excepcional. De la se\"3 primera è~ de ~ pictòrico-musi.:al podem ~ r:t) 3br ~. c..,n - FIGURES I TEMPS com •L 'home avcc orgue dc Barbarie,. (1905), «Pianisteen detrcsse,. (1909). A la fi dc la seva vida, Klee. rcalit7.i la seva sèrie de dibuixos •Ediola-Wciland» (l'any 1940). De totes Ics formes d'cxprc1.sió musical, una en panicular seduí des de sempre Klee: la lírica. L dins d'aquest registre, el seu ídol fou Mozart, malgrat que mai menyspreà compositors més «lleugerS>- com Offenbach, el renovador de I'opereta francesa. La seducció exercida per la música sobre Klee tenia, però. unes limitacions històriques ben precises. Per al pintor «música» era un itinerari que començava amb un Bach i acabava amb Beethoven. amb unes poques incursions en el món dc Brahms, que per a Klee era el límit acceptable dc la modernitat. De Bruckncr deia que: «No es por anar al cel amb un tren de mercaderies»; i dels altres compositors contemporanis seus preferí no parlar-nc mai. Aquesta sorprenent actitud marcada pel conservadorisme estètic es veia reflectida també en els seus gu!>los operístics: Mozan -el seu ídol- . Verdi i Wagner, sense permetrc's altres · liberalitats,. . L'exposició que comentem recull la gairebé totalitat dc la producció de Paul Klee -pintures, dibuixos ... - que representen plàsticament el paral·lclisme intuït entre aquestes dues formes d'expressió: la musical i la plàstica. Klee, tot utilitzant la possibilitat oferta per la representació gràfica dels instruments, de compositors o dc partitures i altres símbols musicals, anà més enllà en menar una veritable recerca sobre Ics estructures del llenguatge musical i Ics possibilitats d'adaptar-les a Ics arts plàstiques. Es podria parlar d'una interpretació de codis artístics que ha donat els millors exemples de l'obra de Paul Klee. L'exposició «Paul Klee et la musique• comença amb la projecció d'un àudio-visual aclaridor sobre el treball de Klee en aquest camp: les seves primeres conclusions tècnico-sensibles i l'exposició d'alguns dels exemples més interessants d'aquesta reflexió que es perllonga durant tota la vida de l'artista. Paral·lelament a l'exposició, el centre Georges Pompidou-Beaubourg ha organitzat una sèrie de concerts, amb una selecció de composicions de Bach, Mozart, Beethoven, de diversos autors contemporanis de KJee com Schonberg o Stravinsky i d'altres compositors que han afirmat haver-se inspirat en el pintor Klee. Si un mèrit d'aquesta exposició cal que sigui subratllat, és que, per la intel·Jigent presentació de les relacions entre dues formes artístiques caracteritzades pel moviment, aconsegueix fascinar I'amant de la música, l'admirador de Paul Klee i tots aquells que senten les inquietuds de la globalitat del món de les arts. 8 (742) Un <<corne back>> molt criticat Massimo Bogianckino ha abandonat la direcció de l'Òpera de París - responsabilitats polítiques obliguen-, però Ja seva política artística hi continua. Una de les primeres directrius d'aquesta política ha estat la de la recuperació dc grans obres líriques gairebé oblidades, i amb la característica d'utilitzar la llengua francesa com a vehicle d'expressió. En el marc d ·aquestes orientacions París acaba de retrobar El setge de Corilli dc Rossi ni, en la versió escènica de l'incansable Pier-Luigi Pizzi. presentada al Teatre Comunale de Florència recentment. Ha dirigit l'orquestra el suec Arnold Ostman. director musical del Teatre Reial dc Drottningholm. I entre els intèrprets s'ha de destacar la presència del baix Ferruccio FurJanetto (Mahomet IJ) i de la mezzo francesa Martine Dupey qui. per primera vegada, canta a l'Òpera de París. Katia Ricciarelli i Christine Barbeux compartiren el paper de Pamira. El setge de Corim és el clàssic exemple d'obra romàntica que ha sofert diverses modificacions, sempre en relació a les fluctuacions de la vida lírica i la pròpia iniciativa del seu autor, Rossini. L'òpera fou estrenada el 9 d'octubre dc 1826, amb un èxit extraordinari, i fou representada 103 vegades fins a l'any 1844. Per raons inexplicables El setge de Cori111 desaparegué fins el proppassat 15 dc novembre ... L'acció té lloc a l'any 1458. Mahomet 11, cinc anys després dc la caiguda de Constantinoble. envolta Corint. Comença així un drama guerrer i amorós. en el qual intervenen Cleomene, el governador de la ciutat assetjada, Ja seva filla Pamira -enamorada de Mahomet- però que desconeix la veritable personalitat de I'objecte de Ja seva passió, i un jove guerrer grec a qui Cleomene ha promès Pamira. La crítica i el públic han rebut amb gran hostilitat aquesta producció-resurrecció, i la primera víctima n'ha estat el director, Arnold Ostman, que jugà la carta de la facilitat, de l'efectisme i sembla desconèixer la possibilitat d'una direcció matisada. Tampoc I'elecció de Martine Dupuy no ha semblat molt encertada , i tothom es pregunta perquè s'ha demanat a una bona mezzo-soprano d'interpretar un paper previst en un principi per a un tenor (el seu personatge és el del general grec, Neocles). El resultat ha estat, per als espectadors, una veu tensa i metàJ.lica en els aguts. \ I Jad. Lang Així, doncs, aquest Setge de Corint re· cuperat de l'oblit pot ser considerat un come back desafortunat, que poc aportarà 1 la glòria dels participants i al prestigi de qu en va prendre la decisió, Massimo Bogianc· kino. D· ar de HUGO SYMPHONIE, DE PIERRE HENRY, A LES XIV TROBADES INTERNACIONALS DE MÚSICA CONTEMPORÀNIA DE METZ El compositor francès Pierre Henry pre· sentà el proppassat 2 l de novembre. a le< «XIV Trobades Internacionals de Música Contemporània,. de Metz (regió de Lore· na), una obra, El foc, que forma part de b seva obra Hugo Symphonie, començadl~ amb La Terra, prolongada amb L'airi' l'èter, i que s'acaba de completar, a París. amb L'aigua. Hugo Symphonie tindrà, doncs, una du· rada total de sis hores. Víctor Hugo, de qui s'ha celebrat I'an) 1985 el centenari de la mort, ha inspirat en altres ocasions aquest compositor electroacústic, que considera que Hugo és: «una meravellosa reserva d'imatges fantàstiques-. Per primera vegada -amb El foc-, Pier·~o re Henry ha introduït la veu d'una cantant en la seva obra: la soprano Martine Viard, que canta o recita diversos fragments dt l'obra dc l'autor de Miserables. Joan Antoni Gomba• ur ce di nc ot rà lit nE A PI ta n: g. pi ti rr e: C• h x TEM A Vint-i-cinc anys de Cançó La manca de consciència de gènere - \, I 111 rt· lO Cif tarà l je qu giaoc 'i pre· alCi :úsic- Lorede la ;¡çada• 1ire' ?arís, _a du- l'an¡ rat en ~ctro- •una ¡ues•. Picr-. .ntaB ïard. ts dc -nbau Vint-i-cinc anys de cançó, si fa no fa. Déu n'hi do! I, al llarg d'aquests vint-i-cinc anys, hi ha hagut una mica de tot: dos dits de triomfalisme, un rajolí de catastrofisme, un polsim de possibilisme amanit amb escepticisme, ací i allà uns esquitxos de radicalisme .... molts ismes al voltant d'un fenomen importantíssim que uns consideren obert, d'altres tancat, d'altres enterrat, però que poca gent és capaç de definir i analitzar d'una manera conseqüent. Fem un repàs ràpid -en aquestes pàgines no em pertoca a mi de fer història-. A començaments dels anys seixanta, després d'uns tímids però relativament importants intents de cantar els estàndards internacionals en llengua catalana, els Setze Jwges reivindiquen la cançó com a mitjà d'expressió poètica, alhora personal i col-lectiu. Allò que en la seva època es va anomenar • nova cançó,. neix sota el signe del cantautor, i amb una certa marginació dels intèrprets «tout court» . Sorgeixen les primeres discogràfiques especialitzades en cançó - primer Edigsa, després Concèntric-, Raimon apareix de manera impetuosa, el triomf del Se'n va anar al Festival del Mediterrani converteix la cançó, en un fet massiu, d'autèntica incidència sociaL Algunes figures ja tenen un públic fidel; conseqüència lògica d'això serà la dissolució dels Jutges. A finals dels anys seixanta, alguns cantants es consoliden, d'al- tres desapareixen sense pena ni glòria, la decisió dc Serrat de cantar també en castellà provoca polèmiques a dojo i reaccions més o menys radicals; el grup de Folk porta els nous aires que bufen des dels EUA i, alhora, el desig d'aprofund ir en les pròpies arrels. Anys setanta: es parla insistentment de la necessitat dc «noves veus». Discogràfiques econòmicament importants obren sèries catalanes o contracten directament els nostres artistes. El Festival de Canet aplega un públic que creix any rera any_ Les dificultats político-administratives d'alguns cantants augmenten al mateix temps que la seva incidència pública. Al voltant de l'any setanta-cinc, aquests cantants actuen, més que mai, com a catalitzadors d'uns anhels col-lectius que semblen - que n'érem , d'ingenus !- a punt de materialitzar-se. Després? Dificultats, dificultats i dificultats. La paraula crisi pesa com una llosa. Els agents substitutius d'una infrastructura inexistent troben altres camins d'acció i la cançó en rep les conseqüències. Les institucions, on trobem molta gent que - fa alguns anys- va utilitzar força sovint la cançó i els cantants, perden dc sobte Ja memòria. Les discogràfiques trenquen contractes amb una facilitat esgarrifosa. Sentir cantar en català a través de ràdio o televisió no és precisament un fet habitual. Molts s'entesten en parlar de la cançó en passat -tan gloriós com vulgueu, però passat- i desar-la en un calaix amb naftalina. D'altres pensen que la solució -oh, déus. quina clarividènc ia!és cantar cançons d'amor -cosa que. evidentment, no s'ha fet mai, sembla- o rendir culte al sintetitzador, moderna divinitat. Bé. La situació actual és complexa i difícil. però no pas inexplicable. Per tant. amb el vostre permís, vaig a realitzar una petita vivisecció, i que cadascú arribi a les seves conclusions, que no han d"ésser forçosament les meves. li Qui s 'entesta en parlar de la cançó com d'un fet purament reivindicatiu i. per tam. actualment superat - per cert. ja no resta res a reivindica r?- demostra posseir ignorància i/o mala fc en enormes quantitats. La gent sempre ha cantat amb el fi de divertir-se, expressar els seus sentiments o les seves idees, explicar esdeveniments ... La poesia, fins no fa gaires segles, era necessàriament cantada. Els grecs i els romans ho entenien així i, posteriorment, els primers poetes en llengua romànica - els trobadors occitans i, per extensió, els catalans i els nord-italians- eren alhora poetes i músics. Quan França devora polfticament Occitània, assimila - ho vulgui o no- la seva cultura. I la riquíssima cançó francesa contemporània és una hereva lògica de la tradició trobadoresca. I val a dir que, sense el tall que els segles XVI, XVII i XVIII representen per a la literatura culta catala(743) 9 Si hi hagués informació, si poguéssim ~ coltar i valorar la cançó que es produeix ~ s'ha produït- aquí i arreu d'una m<lllc! habitual, potser podríem arribar a acollit' guir una cosa que ara ens manca i que b -penso- essencial per assolir una cal\; normal: la consciència de gènere , arrib a ser conscients que la cançó és un mi~, d'expressió més, com la pintura o l'escu! tura, amb les seves limitacions i les se\, pròpies possibilitats; un mitjà d'expres¡. híbrid -com el cinema, per excmple-¡x rò que ja no és un «apèndix de la música ni •poesia vulgaritzada»: és 11110 altra o sa, regida per unes lleis particulars. Tar,.~ mateix, mentre continuem sentint com l'er, trevistadora de rorn pregunta «Quin ti¡ll de música fas?» i el camanr no arrufa el JUb les coses no canviaran substancialment. és que aquesta manca dc consciència afe: ta -ja és trist!- a una bona part dc perSOc nes que volen dedicar-se professionalmcr. a la cançó. especialment els més joves, q10. són - lògicament- els més mancats de re ferències internacionals, productes angl~ saxons a part. III na, en partir d'un origen comú, estic segur que la nostra cançó actual seria d'una concepció molt similar -pel que fa a l'equilibri entre música, text i interpretació- a la dels nostres veïns del Nord. Per això, considero que la veneració dels Jwges per Brassens, Brel , etc., no fou pas una mimesi gratuïta, sinó un autèntic retrobament amb les pròpies arrels. Tot això, pel que fa a la poesia «cuJta,. o la «cançó d'autor», és clar. Perquè la cançó autènticament popular, d'expressió col·lectiva i tradició oral, mai no va patir cap tall brusc i sempre va anar seguint la seva pròpia dinàmica -paral·le la i interrelacionada amb la dels països mediterr anis- fins que les transformacions socials i industrials del s. XIX marcaren I'inici de la seva davallada i, alhora, la seva reivindicació des dels sectors "cultes". 10 (744) El fet és que, ara per ara, la cançó és un fet viu arreu del món, tot i que potser només la cançó francesa, la brasilera i la italiana -deixo de banda el complex cas nord-ame ricà- han tingut una riquesa i una incidència cívica comparables a la catalana. Ara bé, a nivell popular es desconeix no solament la història de la cançó com a mitjà d'expressió i comunicació viu al llarg dc les èpoques, sinó també la seva dinàmica actual. La música ha esdevingut un producte de consum, lligada a les lleis de mercat. I és el mercat qui marca què ha d'escoltar la gent, què ha d'interessar a la gent i, sobretot , què ha de comprar la gent. A casa nostra, aquest fenomen és especialment terrible a causa de la polftica discogràfica de les grans multinacionals i a I'actuació mesella envers eJJes de les cadenes comercials de ràdio i, en gran part, de Ja televisió. És allò del peix que es mossega la cua La manca de consciè11cia de gè11ere, co~ porta la no-existència d'una crítica especia· litzada en cançó? O és la manca d'aque~l• crítica la que impossibilita considerar ~ cançó com a quelcom d'independent? En direu que, temps era temps, hj havia hagu: una certa crítica de cançó, i fins i tot esmentareu un parell de noms. Permeteu- rrn dissentir: quan parlo dc crítica, em referei· xo a anàlisis raonades, a postures personal argumentades ... No a fer I'inventari dels ttmes que un cantant determinat ha interpre· tat en un recital. No a escriure articles san tificadors o rebentades - tan gratuïts els Ull> com les altres- , jugant a bons i dolents sense aturar-se ni un moment sobre allò qu¡ és realment important: l'obra del cantant I actualment, ni això no tenim! Si alguru vegada es parla de cançó en algun diari , 6 en la secció d'espectacles, i -maSSl sovint- des de la perspectiva de crítiC! - sobretot els més joves- poc o gens inte· ressats en el fenomen. rv Infrastructura! Es parla tant d'aquesta pa· raula que ben aviat la buidarem de contin· gut. De moment, encara ens pot servir, pe· rò, per referir-nos amb ella a Ics mancan· ces més greus que pateix Ja cançó catalana Per exemple: A França o Itàlia, hi ha lletristes i músics que col·labore n amb can· tants que. o no escriuen, o no són músics o són simplement intèrprets (per exemple. pel que fa a França, Bécaud, Nougaro 1 Montand, respectivament). Llevat del des· • aparegut Jaume Picas, de Josep M 3 An· dreu , de Lleó Borrell o, darrerament, de Joan Ollé, això no existeix a casa nostra_ I l'apropament dels poetes i intcl·lcctuals er general cap a Ja cançó - llevat de dignís· sims casos aïllats- és gairebé inexistent. d ft b ¡¡ .. t< e tl e g lt v r q n d n s r TEMA sim~ •eix, na nen !COnS(' quH canç arrib mi¡ 'eSCIJ' ; sc¡~ Jres, 1 !-~ JSica. ·ra ((l' . Ta~• n re~ tipt.. el na1, 1 1en1.1 ~ afet. per:w ilme¡¡ :s, qtx Quan penso en Prévert i Cocteau ... Però no vull limj(ar-me a la cançó d'autor! On són els versionistes que podrien fornir textos en català a les orquestres de ball i als cantants especialitzats en temes estàndard? Si partim de la base que cançó és . paraula can~~a" -a partir d'~quí, fem-h~ tantes subdiviSIOns com calgu•- la canço comercial és també cançó, i la seva importància social no és gens menyspreable. Quantes peces en català interpreten els grups dc ball catalans a les Festes Majors i altres diades de ciutats, viles i barris cara/ans? Penso que la creació d' un petit servei de traduccions i versions en general hauria de ser una iniciativa institucional. Crear un repertori estàndard català de qualitat fóra, pel que fa a la cançó, una fei na comparable a la d'obtenir un bon estoc de pel·lícules ben doblades pel que fa al cinema -i que consti que jo. en els dos casos, cm quedo amb la versió original. Perel aquesta és una altra història. Pel que fa als locals, si deixem dc banda les actuacions estivals -generalmen t a l'aire lliure- és realment difícil per als cantants catalans de trobar sales adients per actuar. ¿No seria possible de posar en funcionament , coordinant-se Generalitat i Ajuntaments, una xarxa catalana dc sales que servirien. no solament per a la cançó. sinó també per d'altres manifestacions artístiques? Els locals, sovint ja existeixen, però estan en males condicions o infrautilitzats. Si a cada vila hi hagués una sala de gestió municipal, amb una programació estable que permetés la creació d' un públic fidel, hi tindríem molt dc guanyat. A Barcelona , la cosa canvia. A Barcelona, com ja vaig comentar fa uns quants mesos en aquesta mateixa revista, caldria, dc totes totes, comptar amb un local prou cèntric dedicat només a la cançó. tant a la d'aquí com a la dc fora: un local on els cantants veterans poguessin fer conèixer els seus nous temes sense esperar '* Aquests darrer., any!> ~¡' lm tendit, donc!i, produir només d1scos dc rJplda i ma..Mw comcrcialit7.acJó, conjunts 1 \Qii'>U.~ dc ccm· sum immcdmt. 3\-Jat o,ub'llltUJb per d 'ahrc'>. La uniform•wtció estctíca, ..cguínt el., f"J.· ràmctres anglosaxon.o,, s 'ha acccntWlt fi n., a extrems in'lòhts. Ev•dcntmcnt, els autors 1 mtérprcts que intenten fer una ta..ca dumdora í que <:C)D · sidcrcn la cançó com un mitjà pcrMm.al d'expr~sió, han estat eh primer!> a caure. I si. a més, canten en una llengua mmuritàrio. podeu imagmar-vos el paoomma I~ empreses que, anys enrera , fi1."avcn can· tautors a dojo pensant, pot..cr. que els cir· cuits per on es movien feia mnecc.<o~ría la promoció, van començar a c!>tnpar contr.te· tes. El.s segells cata la~ - recordeu Pu-Put! , dc Zaliro?- van ser clau11ur.n~. Actualment. els únics segells discogr'.tfu:s coralam a Catalunya són propietat dc petites empreses amb més 1dees que capital: Altdw· l'isuals de Sarriti. Blau. Ju.ftine ... Aquí de re angl1 cua. con: pcei< :}U CSb. rar~ t? Ec hagL .ot el· eu-rnt !feretsona]! els te erpre· s sar· :ls ur> :S SCP. ò qlf ntam Jgu111 Jri,6 naSSJ ;rítiC5 ; inre- ta p:tJntirr r, pe· ncantlana. mlle· can· ísics. nple. .aro i . des· . Ant, dt 'stra. 1ls en gnís· :tent. v Seguim amb la infrastructura! l els locals, les sales on poden actuar els cantants? I els organitzadors? Anys enrera, els organitzadors de recitals eren gent molt jove que, evidentment, no s'hi dedicaven professionalment. En· modificar-se les circumstàncies sòcio-polítiques, aquests organitzadors han desaparegut i continua sense existir una estructura sòlida que permeti realitzar actuacions regulars i continuades- úníca manera de formar-sc per a un cantant. Els Ajuntaments democràtics - i molts d'aquells joves organitzadors formen actualment part d'aquests Ajuntaments - obliden sistemàticame nt la cançó en Ics seves activitats festives; continuen contractant les atraccions de la Festa Major als mateixos representants de durant el franquisme, o bé es gasten els calerons portant grups de fora, que «vesteixen" més. on es poguc~sm presentar nous autors i intèrprets, on fos possible de veure i conèixer figures de la cançó europea i mundial. .. Un pas més per assolir allò que mai no em canso de repetir: consciència de gènere. Les qüestions infrastructurals podrien continuar per la banda dels managers. de les relacions econòmiques i personals entre el cantant i els seus músics, etc. Tanmateix, m'estimo més passar a un tema que avui em sembla bàsic per a La supervivència de Ja cançó: el món del disc. l'e~tiu, VI A finals dels anys setanta. les empreses discogràfiques van començar a patir. a nivell mundial , les conseqüències de la crisi econòmica. Evidentment. les grans dil;OOgràfiqucs són empreses comercials. i el seu interès bàsic és acumular el mà:tim de guanys en el temps més breu possible_ aparetxen el. dt:-.co:,. de Tou Sola_ Te meu Penya. TR. Enric Hemaez. Dubte Ruble. etc. A les -grans~· queden poquts-;.inb noms: Uuís Uacb_ Mana del Mu Bonet. ~farina RoseU. Serral • La Trioca- eb cb. darrers. bilingües_ Per c:en. a·orens~a ck les discogràfiqlle). de carn a ~uar el bilingüisme del Cl01aJJ1S. -primer~ per arribar a un fl101J0Ün,.,<>Übme cas;~db- és realmem fei"'lge_ les ~- JOOS a cpè :Wo sotmesos els an~e:s són C'OIJlJDIJeS_ i ds arguments emprats. són. de '\~. « j llljlt de guàrdia. Cito ae'\lU:liiMDl un fr..~­ meot d-uo full de pronltl\.;o ~pa t...:D irnport3nt oa.dll03Cioo:ai31T38 de l'3fllRCIO d'un c:lisc s,enzill d'unjo'\e c::mlòmt., :uob un lll.'lleÏX tem3 en C'313l3 i IC35itd.l3.: ..,___ jha dal}~J~ m .511 CUTRN anüd() •m paso liro publicrmdo d printn Jism bilill.~ m ~I Es1&lo Iispc;iio/_ & ~n¡/icDi. n l"'!IIICilo « mas IF'e 1m Jisco: a dpmJ...». , • Cli1llffll- bio rodiml m lm. pl:.JIIIUtlmÏif'fi# OS ndeuu- t7'-'5JII TEMA les y en muchos o1ros aspectos personificados en nues/ra Consritución de 1978 (... ) Ya no existen condicionami entos de ningún 1ipo a la hora de componer o imerprewr; las pala!Jras fluyen direc/amente del corazón al pape/, el contenido de una creación es mucho nuís sincero y ya no esta reñido con la realidad. Por esto es/e primer disco bilingüe significa lanlo. P01·que en cierto modo termina con aquella aclitud marginante y diferenciadora que signijicaba canlar o pensar en un idioma difereme al casI ella no. Acaba con los anriguos complejos y deja las puertas abiertas para nue vas manifeslllciones en es1e semido». Suposo que aquest text es comenta ell tot sol. Desqualificar el monolingüisme -el català, ep!- en nom de la «Conslilucióm• i dir que l'expressió «nornwl» en el propi idioma és un «complejO» o una «actiiLid margina/I/e» és una manifestació més de la <<Espolia E1enw». No cal fer-hi cap més comentari. Però un cantant que no enregistra, difícilment té accés als mitjans de comunicació. J, sense discs, sense ràdio, sense TV .. un cantant -per moltes acmacions que faci- no ex isteix públicament. Si realment considerem la cançó com un mitjà d'expressió, i el disc com un producte cultural, la situació que pateixen Pi de la Serra, Ovidi Montllor i d'altres és realment vergonyosa. Cal. urgentment, posar les bases d'una indústria discogràfica nacional i, mentrestant. ajudar i promoure tant com es pugui e ls enregistrame nts catalans. VII Abans deia que un cantant sense disc, sense ràdio i sense TV no existia. Bé, suposem que, el disc, ja el té. Els mitjans de comunicació , se li obriran llavors per art de màgia? Anem-ho a veure: un enorme tant per cent dc la ràdio comercial que hi ha al nostre país no fa, en els seus programes musicals, res més que publicitat encoberta. Les grans discogràfique s tenen un pressupost dedicat a la promoció radiofònica. Això és il·legal? Probablemen t. Però és un fe t habiwal. L 'única tasca a favor de la cançó, la fan certes emissores municipals, alguna cadena privada catalana - Ràdio Avui i la Cadena 13, exactament- i ... aquí hi hauria d'afegir Ics emissores institucionals. Però, tot i que la situació és un xic millo r ara que fa un any, el seu comportament no és, ni de bon tros , e l desitjable. Sé d'algun directiu de Catalunya Ràdio que es negava a «punxar» discs catalans perquè e ren «unes pedres» (sic). Alhora, paradoxalment, cm trucaven de Ràdio-3 (Madrid) demanant-me discs catalans recents per al programa «La Barraca». Surrealisme pur! I si parléssim de telev isió? Au, prepareu e ls mocadors! Primera part: veure un cantant català en un programa estatal és tan facil com caure de terra al sostre. Segona part: el circuit català de TVE pràcticament no realitza producció pròpia, actualment. Tanmateix, el nou prog rama «Passare l·la a l'èxit» compta amb cantants convidats com a fi dc festa, convidats com ... Dyango o Jeannettc! T ercera part: TV3 tampoc no és cap paradís precisament. «Música vista», com us deia fa uns mesos, és un pedaç; una sèrie d'especials són absurds quan no hi ha programes «normals». Els cantants catalans continuem essent estranys a casa nostra. Potser és a.llò que deien dc l'exili interior ... vrn Amb aquestes perspectives, us preguntareu si encara hi ha joves que pretenen cantar en català. Doncs. sí, us respondré; n'hi ha. I de ben bons. Pe rò amb tots els pro- blemes del món: la manca de referèncie~ culturals els porta a una perillosa estanda1• dització -cosa que es feia evident amb eh participants de la campanya I més mtÍsica!, 1 dins del Primer C ircuit de Sales; es tendei1 a desconfiar dc la paraula com a eina e1. pressiva i a utilitzar el mot d'una mancll tòpica per po r de caure - horror!- en la cançó text; el concepte melodia és substi· tuït pels conceptes so i inslrumentació (Jorw Sierra i Fabra deia, no fa gaire, referint·!( al jove Hèctor Vila, que e ra un «Cantautor dels 80» perquè utilitzava sintetitzadors). Qui no vol jugar a aquest joc està condemnat a la marginalitat. I la consciència lin-• güística? Aquest estat de coses afavoreix un tant-se-me' n-fotisme perillós, en aquest nt· vell. La paraula , fa un moment ho he dit, perd importància; la pressió ambienwl juga a favor del castellà ... Cal molta convic· ció per mantenir-se fidel a una llengua i una cultura més amenaçades que mai , encara que ens vulguin fer creure el contrari. I par· lant de llengua, què passa a la resta dels Pai· sos Catalans? No és absurd que e ns assa· bcntem abans d'allò que s'esdevé a Xicago que d'allò que passa a València , Mallorca i Pe rpinyà? I tanmate ix. és així. Però. hi passen coses ... Al País Valencià hi ha el nou rock de Pantaix, i joves cantants com Joan Amèric. A les mes rcssuscira UC; To-, ni Morlà continua treballant: Tomeu Penya assoleix èxits multitudinari s; els grups de recerca folklòrica surten com bolets (Mu· sica Nostra, Som sis, etc) . A Catalunya Nord, malgrat el vent de cara, en Cris Ca)• rol, en Pere Figueres i tants d'altres van fent feina ... Els pobles sempre han cantat: els pobles sempre cantaran. Quan no canten, dissortadament, han deixat de ser poble. La can· çó és, encara, un ésser viu, múltiple, di· vers, contradictori (i què?). Aplega múltiples estètiques, innombrables influències. Això és bo! I també és bo que, peti qui peti, lluita per sobreviure. Hi ha mancances de tota mena, però tenim consciència d'aquestes mancances i això és essencial per poder-les véncer. U na cançó és la florida d'una idea i, que jo sàpiga, ara per ara. cap dictadura - ni política ni econòmica- ha estat capaç de matar una idea. Miquel Pujadó • n ro s. p a e ( s I TEMA !nciC\ tndar. nb c!, sica'' :nde11 1a e~. ancra Quan Els Setze Jutge s . /. tot JUSt anaven a ne1xer ... en[¡ UbSI!. (Jorn. int-se :autor jors) adem. a !in- • !ix un :st ni· e dit, af ju. •nvic· I Ulli ncarn I par· s Paï· assa· i cago !orca ·ò, hi ha el com ~: To-• 'enya JS de (Mrí· unya Ca)' ; van Jblc~ ssor· can· :, di· lúhi· cies. .i pe· mecs >ncia d per lrida , cap - ha jado "' La serenitat i la prudència no anaven mai malament a Ics èpoques del franquisme. Però serenitat i prudència no pas com a excusa per no fer res. sinó tot el contrari: per produir accions sense que els resultats avortessin. El dia 19 dc desembre dc 1961 , quan la foscor de vespre cobria la ciutat, al CICF (Centre d'Influència Catòlica Femenina) es reunien més d'un centenar de persones, en un saló d'actes que resultava estret: Hi anaven sense sahcr ben bé què passaria, ni què era allò dc la «Nova Cançó» . Però fei en confiança en la iniciativa portada pel doctor Gonçal Lloveras. Si ell ho deia ... , alguna cosa devia haver-hi d'interessant. D'altra banda, entre els qui havien dc cantar hi havia un home, ja aleshores popular, i que havia guanyat la majoria de premis literaris catalans: en Josep Maria Espinàs. I la sessió començà. El propi Espinàs cantà La presó de Lleida, com a divisa de dues intencions: la Nova Cançó no volia trencar amb el passat sinó continuar-lo; la Nova Cançó era crítica envers Ja situació lingüística, cultural , social i política. En Gonçal Lloveras, infatigable, féu una presentació, que deixava clares les intencions, plena d'elogis per a aquells joves que s'aventuraven a fer cançons i a presentarles ells mateixos en públic. Mesurat de mena, aquell parlament va innuir, ben segur de manera positiva, en I'ànim expectant dels assistents, per bé que es veié obligat a proporcionar-los una petita desil·lusió: l'única representant femenina del grup. la Remei Margarit, no podria cantar, perquè estava malalta. Però que no patissin (afegí més o menys), ja que les tècniques modernes -en aquest cas un aparell magnetofònic- suplirien, almenys en part, l' absència. Aleshores em tocà de començar el recital pròpiament dit. Ho vaig fer acompanyat a la guitarra per en Jaume Armengol. I voldria dir, en honor a Ja veritat, que bona part del mèrit de la Nova Cançó es deu encara a I' Armengol , com es veurà més endavant. Les tres primeres cançons foren sobre textos triats de qui aleshores - i ara- continua essent un dels meus poetes preferits: Joan Salvat-Papasseit. Entre les nostres intencions hi havia la d'incorporar els poet:s catalans a la Nova Cançó, a més de mustcar les nostres pròpies lletres. Allò podia se~, doncs, un exemple que després fou àmp~tament seguit. Dels poemes triats. tres tenten un marcat accent líric i sensual: Penyora d'amor i Ja combinació de Mester d'amor i Divisa. Però el tercer era triat com MARTES DIA 19- Xli- 1961 SESIÓN EXTRAOROINAR lA DEDICADA A LA A LAS 10.30 DE LA NOCHE POESA DE: LA NOVA CANÇÓ Car'ltar&.n, oon ~ Remet Margant de ~ Moquel Porter Josep M • Espln.U 4 't4r'IW•ta do~~..,. t :: cr»s y ., ~ • -, ç.atal.an.• "'" o a... • :...::. (, ...... y ~·• d• ~•I P.& -=-- C. I. C. F. • POAVENIR. ~S • B"'RCEI..ONA.-6 '411\M hAA pu•• ~ Programa del primer rt·ciwl de Cançó al C I.C F. a educada revolta: Manta amplària té Cas- re fia .... Les havia musicades al piano, però I' Armen gol havia trobat uns cxcel·lents harmònics amb la seva guitarra. L'acollida fou càlida i encoratjadora, i aleshores posàrem en marxa el magnetòfon. lla veu de la Remei Margarit, sonora i amb certa picardia, desgranà La setmana i Jo i el meu gat, que va tenir l'efecte de distendre encara més el públic, i de fer-los adonar d'una bona part de les nostres intencions iròniques. S'hi començaven a divertir! La primera part es va cloure amb les interpretacions que l'Espinàs va fer de les seves traduccions de Georges Brassens: L'oca d'en Roca, L 'emerramons i La tempesta. Com a persona avesada al fet literari, les traduccions eren autèntiques adaptacions que poguessin ser gaudides per un públic concret. D'altra banda, Brassens havia estat un dels models a qui havíem tingut en compte, amb en Lluís Serrahima, a !"hora de començar a treballar. Amb aquestes cançons, el públic tingué un referent comparatiu i se'n mostrà satisfet. Durant el descans. la cosa va quedar prou clara com per saber que el nostre projecte no només havia estat entès, sinó que havia pres ja prou carta de naturalesa per presentar-se de manera coherent. La segona part de l'actuació ens ho havia de confirmar. Començà l'Espinàs. amb Marinera i El paraigüa, de Brassens, i amb una traducció del Summenime, de Gershwin, a la qual seguiren La tia i el gos i Classe mitja, de la Remei Margarit, i vaig acabar jo amb Les floristes de la Rambla, La cançó de la taverna - amb Uetres pròpies- i Sóc un burgès, feta sobre un poema satíric d'en Lluís. Aquest, d'altra banda, i per una de les poques vegades en tota Ja història, cantà Jo sóc pansit com la Lluna. una mica per demosar.tr que tob estàvem disposat<> a fer-ho lot. D'aquella sc~s1ó, potser allò~ irnpottant va ser la reacció d'un públic que~ u mostrar. no ja compren-.íu. inó rOlS i 1<11 animador, malgrat que les~ i~ sobre la burgesia podrien ha\"er-li IOC:rd el voraviu. Però, per son. en aquells temps. de dificultat. la gent esta\"3 dbpos.ada a eutendre i a emendre's. I. precisamenl. aquesu entesa \'3 rer que les nostres actï' itatS es mulnpliquessio_ u notícia de la noslCa existència ~ ::~~ córrer pels diaris. i ai'lò ponà r~ a convenir en col-lecüu resforç aï1bL I :aï.ú va néixer •Els Sette Jutges.. Endarrera queda,-en el esforçtb. ~­ bé secrets, que s 'ha,•ïen c:omenç.11 el 195l8l -amb les reunions setm:mal:~o a~ ó!llll1ill ¡·anicle d'en Llllb Senahim:J a ·Gftmio.ibit• . del 1959. amb les~ de pru\'3 a les ~on:. del ..T~ Vau.. <m:b llarga paciència dels~ com en Jaume Armengol que nuï oo '-'ZI ~ manar res i ho \"a do03r tol. amb ~~~ popular de la fesu dd 30 ck '!dm:iltt d'aquell mate!'' any 31 C~ COGm:Jr..t Lleidatà. .. He començal aquesu llllb \:l(IIIUIII IC'lllllOir..ativa i de record fent aJ.fw.iü a b ~ i a la prndèocra. Penso. en d·~- .qpe $ÏÏ la batalla de la :\'o""-' CaDi,"Ò ,,. sa- ~~.a­ da. fou precis3.menl pe:tqoè oo ,.,. \oltt anrrer Ol3SS3 . V311l amr ~)tt:lllll :3 IF"''C :3 poc, ~-umeol i ~;¡,¿ ~, fins a assolir C'Cde$ ~ w~- b ~ quan el poder ~·o \i! :aioou jJ ~ llit1t tard i la pendJ'ació de b 11111.16jr.a JIOCi3 br~u fet una toca prou fcgh~ ~ m fet irre\'etSJ~ ;:,oòmm. Mi.pd P41'111Wr ii !Nhià l(i"¡Jfi¡¡¡ 1131 TEMA Prehistòria de la Nova Cançó Els pobles van viure de prop la Cançó. Audició a «El Centre» de Llorenç del Penedès (1964) El temps comprès entre l'assalt aCatalunya per les fo rces de Franco. el 1939. i la data de 1960, és una època dc grans transformacions en la vida social de Catalunya, com a conseqüència directa de la Guerra d'Espa nya (del 1936 al 1939), de la pèrdua de l'autonomia, del tipus de règim polític instaurat, i del context internacional, amb la segona Guerra Mundial (del 1939 al 1945). Amb els acords de lalta i de Potsdam, la postguerra i la instauració de la guerra freda. Si seguim l'esquema proposat per Amando de Miguel sobre les etapes del franquisme, en les quals situa l'etapa bèl·lica ( 19381945), l'autarquia (1945-1951), de •separació• (1951-1957) i de tecnocràcia (1957-1973), situarem la prehistòria de la Nova Cançó sense cap mena de dubte a I' etapa tecnocràtica. Alguns fets, que no es poden silenciar en el moment de s ituar el començament de la Nova Cançó, són: la renda per càpita, en arribar l'any 1950, era inferior, a l'Estat, que la de l'any 1929. Però la dècada dels cinquanta serà més activa: el Estats Units es converteixen en el protector del franquisme, desaparegut Hitler. Aconsegueixen que, el I 95 I, Espanya entri a la FAO; el 1953 , a la UNESCO; el 1955, a l'ONU. El racionament desapareix el 195 J i, el 1952, deixen d'haver-hi les execucions del Camp de la Bóta. La política de Ja Falange ha fracassat, i Carrero Bla nco dóna el càrrec de Secretari General Tècnic de la Pre14 (748) sidència del Govern, al catedràtic de I 'Opus Dei. Laureano López Rodó, que seria decisiu en el cop de timó subsegüent. El període entre 1957 i 1973 és dominat per Ics idees de López Rodó, cosa que permet beneficiar-se de fets positius exteriors, que no depenen de I' Estat però que hi tenen gran influència. Hi ha el «miracle.- econòmic europeu. les remeses de treballadors del país que se'n van a treballar a l'estranger, l'entrada massiva de turistes i les inversions de capital de fora, especialment del nordamericà. El 1959 sorgeix un Pla d'Estabilització, en gran part obra del ministre Ullastres; el 1963, López Rodó crea la Comissaria per al Desenvolupament; del 1964 al 1967, es portarà a cap el l Pla de Desenvolupament. Amb la promulgació de la Llei dc Principios Fundamenrales del Movimiemo, el 1958, Ja Falange desapareixia, de fet, en Ja seva visió econòmica nacional-sindicalista, i la política econòmica esdevenia una pura integració al món capitalista desenvolupat, a mans de ministres pertanyents a les grans empreses i la banca. Els anys seixanta, els empresaris arriben a tenir una tercera part dels escons de Procurador a Corts. És el moment en què Gual Villabí, ministre sense cartera dc 1957 a 1965, representa al Govern els interessos dels grans capitalistes catalans, que lluiten, contra l'estatificació, per la privatització. Tasis i Marca pot dir, el1957, que Catalunya té vint vegades més de milionaris que el 1935. En el context social dels anys cinquanta. cal dir que. si les masses treballadores plantaven cara des del 1951, Ja burgesia cata. lana hi tingué una posició dividida. D'un¡¡ banda, hi hagué l'aclaparament de tota laf' clasc mitjana que, malgrat tot, fou la pr<r tagonista, des del primer moment, del m<r vi ment dc resistència cultural. L'alta bur· gesia tingué un sector que s'abstingué per motius de patriotisme d'una col·laboració oberta, i contribuí a les reivindicaciom culturals del nacionalisme català, i un altre sector. espanyolista, que col·laborà amb personatges tan influents com Miquel Ma· teu. López Rodó, Ullastres i Gual Villabí. El context cultural que precedí l'aparició de la prehistòria de la Nova Cançó, a Ca· talunya, es pot situar en la branca més imnovadora pel «Grup R», influïts pels arquitectes orgànics com Wright, Aalto, Saari· nen, Ponti o Zevi, i afavorits per la postu· 11 ra dels Estats Units, que posà com a con· dició dels primers contactes amb Espanya la liberalització de l'arquitectura. Mentre en altres camps continuava el tancament cultural. obligat per la política dominant, l'arquitectura s'alliberava: Sostres, Moragas. Coderch, Bohigas, Pratmarsó o Gili. A partir del 1958 hi hagué, al seu costat, el Neoracionalisme de Busquests, Subias, López Iñigo o Carvajal, de la Facultat de Dret, i el Neoplasticisme dels Tous i Far· gas de la Banca Catalana. Els anys seixanta, dominarien els successors de la brane2 Bohigas, com Domènech i els deixebles de Coderch i Milà: Bonet, Cirici, Clotet i Tus· quets, del «Grup Per». Entre el 1953 i 1955, Tàpies i Cuixart abandonen la pintura màgica per l'Informalisme que. en el cas de Tàpies, tenia un caràcter de protesta política. Durant cb <;eiLa mas importanre edirorial dc publicaciones española de obras musicalcs dc estudio y de concierto \)\\OP.Ii\L DE "r . ~~Os ~~ BOILEAU ~ 1 Ct Provenza, 287 - Telélono 21S S3 H 08037 - BARCELONA En su propi o interés pida siempre ,_ mta, >lan- :ata· 'una ta la ~" pro- mo- bur:per '3Ció iom altre amb Ma· labi. ric ió Ca· .1m· ·qui· :mi· )Stu· li con- 30}3 :ntre nem tant, ora· ::Jili. s tat, )i as, tt de Far· xan· anca :s de Tus· ixart :ma· :t un . SCI· a ,. xanta, Ràfols Casamada en donaria un~ ~er­ sió lírica, i Guinovart una dc dramatlca; Tharrats, l'espectacular art de la taca; Subirachs, en escultura, abandonava els plantejaments anteriors.i tornava. ~l.s seixan~a, a l'art figura! i als JOCS de pOSitiU-negattu. Des del 58 , Villèlia ser~a el creador enginyós dels estables o mobils d~ ~aJ_~ya. Entrant ja de ple en la prehtstona dc la Nova Cançó, hem de dir que la s ituem entre l'any 1959 i el 1963, en què, el mes de setembre, Se'n va anar, guanyà una de les edicions del Festival de la Cançó Mediterrània. Els cantams en aquest període, per ordre d'aparició són: Lluís Serrahima. Miquel Porter, Remei Margarit, Font Sellabona , Josep Ma Espinàs, Josep M" Andreu, Miquel Xicota, Delfí Abella, Francesc P i dc la Serra. Raimon, Escamilla, Grau Caro! , Lleó Borrell. Xavier Elies, Jordi Ribé, Pere Cervera. Víctor Balaguer. Salomé i Guillermina Motta . l. des dels començaments, el perfi l del cantant de la primera època dc la Nova Cançó pertany al nucli cultural barceloní (empordanesos assumits, com Lluís Llach, no apareixen fins més tard: el 1967). amb la notable excepció de Raimon, tan característicament valencià, pe rò els primers èxits del qual sc situen a Barcelona. La cançó que representen els prime rs cantants és bàsicament la cançó culta; i cal remarcar que els més significatius són universitaris. També els més significatius eren de procedència benestant, i la majoria dels cantants de qualitat estaven molt polititzats. Per concretar, podem dir que el cantant típic dels primers anys de la Nova Cançó és un noi o una noia de fanulia burgesa, amb estudis superiors, políticament d'esquerra i que cultiva la cançó culta. Des del 1956, Miquel Porter i Ricard Salvat havien muntat el Teatre Viu , amb dues representacions, a casa de Josep Porte r aquell mateix 1956, duesell957 , a l'Agrupació Dramàtica de Barcelona, que promovia Frederic Roda , vuit el 1958, a les Joventuts Musicals, al Casino de La Garriga, al CICF, i al Club Teatre Riutort, dc Sabadell. En els intermedis d'aquestes sessions, Miquel Porter i Lluís Serrahima cantaven cançons que es feien eUs mateixos . A finals del 1958, Lluís Scrrahima va escriure I'article històric: Ens calen cançons d'ara, que es constitueix com el manifest inicial del moviment. El 1958 comença la feina: Serrahima s'ocupa de les lletres i Porter és el responsable de les músiques. A començaments del mateix any, Josep Benet va manifestar a Lluís Serrahima que calia fer una cançó catalana actual, i van musicar un poema de Salvat-Papasseit , Penyora d'amor, i entre Margarit, Porter, Serrahima i Armengol van fer algunes cançons: Jo i el meu gat, Noia que camines, etc. Sembla que un punt de partida fonamen tal en el desenvolupament de la Nova Cançó va ser un comentari de Florència Ventura, muller de Josep Benet, sobre el fet que el català no estaria normalitzat fins que sc sentís cantar pels celoberts de les cases. En sensibilitzar-sc en aquesta idea, Josep Benet compra. en un viatge a París. discs dc cançó francesa que fa escoltar a Lluís Scrrahima, i aquest s'entusiasma amb la idea de fer una vertadera cançó catalana , però també de traduir-ne d 'estrangeres. El text de Serrahima, Ens calen cançons d'ara, publicat a «Germinàbit>•. a Montserrat, remarca les idees principals que movien«Eis Setze Jutges». Nom amb què s'autoqualifique n els primers cantants del moviment. Una clara necessitat d'identificació nacional: també una necessitat dc continuar. de no aturar-sc en el passat. La possibilitat que oferia el moviment musical, com a poder de mobilització col· lectiva enfront dc I'opressió política i cultural que hj havia. És el 1961 quan apareix el quadern amb Ics cançons Les floristes de la Rmnbla, La cançó de la ta ve ma, Anant pel món, etc. A final s de 1961, a casa de Josep Po rte r (pare), s'adopta el nom que portarà el col·lectiu «Els Setze Jutges.. , segurament suggerit per Espinàs. El 1962 és l'any decisiu . Després d'Espinàs, entra al grup Delfí Abella, fundador d'EDIGSA. El primer de gener, Remei Margarit canta per la ràdio i apareixen poc més tard els primers discs, i el 3 1 del mateix mes, ja es parla del grup al «Diario de Barcelona». El 23 de gener apareix la primera referènc ia a la modernitzacio de la cançó catalana. a <•Cataluña Espress», inici dels comentaris d ' fbàñcz E~cofet i dc Joan Anton Benach. Comença cl1>eguit d ' actuacions: Iguala da al CESIC. Vic, a l'Ateneu de Sant Ju\t Desvern, al C IC F, i a la Facultat de Filosofia i Lletre!> de la Univcn.ítat. Un dels fets històrics dc reconeixement del moviment sc situa a l'aplec dc Paret Delgada, de La Selva del Camp. També als Amics dc les Arts, a Terrassa. A la tardor actuen a Casrcllo de la Plana i, allí. coneixen Joan Fuster, 1 també Raimon. i es propoi>en dur-lo a Barcelona. Actuacions al Romea i a casa dels amic-. solidaris. per exemple el Dr. Obiols. on e!>. reuneixen mél> de 100 persone!>. A l'actuació al Forum Vergés és presentat Raimon. el desembre de 1962. El 1963 ja ve marcat per un especial interès en alguns mitjans d'informació. Soler Serrano els convida a actuar a Ràd1o Barcelona. Hi ha les matinal!> del Teatre Romea. a Paret Delgada. a Cassà de la Selva, i molts etes. Però Ja fita més imponant aconseguida aquest any és el triomf. amb Raimon i Salomé. del Se·, l 'tl anar. al Festival de la Cançó Mediterrània. · Evidentment, s·aconseguci'< després de la tasca rcalitada els tres any!> anterior. Una tasca que podia semblar petita i sense gran transcendència, però que fructifica en una cena conscienciació de Ja Uengua catalana. Els esforços que havien fet els integrants de · Els Setze Jutges• per arribar a un fet com aquest. que obria les portes a allò que CAMPUS MUSICAL'86 3r. CURS INTERNACIONAL D' INTERPR ETACIÓ MUSICAL Torroella de Montgrí (Costa Brava) 22 juliol al lO d'agost Maria Curcio piano 30 i 3 1 de juliol Jean-Pierre Rampal flauta 14 al 24 d'agost Irmgard Seefried cant 16 al 3 1 d 'agost Gonçal Comellas violí Felix Andrievsky violi Bruno Giuranna viola Radu Aldulescu violoncel Franco Petracchi contrabaix Bruno Giuranna música de cambra Julian Jacobson música de cambra amb piano Informació: Joventuts Musicals Apartat 70 Torroella de Montgrí (Costa Brava) ~ Secretaria: (972) 75 88 20 Oficina M. de Turisme: (972) 75 89 10 16 (750) seria tot el movime nt de la Nova Cançó, no podran ser mai quantificats d'una manera exacta. Desplaçamen ts llunyans sense mitjans de locomoció, despeses cobertes amb diners propis, elaboració fins i tot manual de molts dels cartells que anunciaven les seves actuacions i. sobretot, una tasca continuada de proselitisme cultural i polític que culminà, en la seva primera etapa. en aquest triomf del Se'n va anar, de L. Borrel i J. M. Andreu. El context que havia mogut un grup d'homes i dones era la reacció a favor de la llengua catalana, enfront de l'opressió franquista, amb un criteri interclassista centrat al nucli cultural universitari i para-universi tari. de Barcelona. Només l'arribada de Raimon canvià les perspectives, amb la incorporació de València i d'una força d'arrelament popular. El públic que es féu ressò del moviment fou el de les entitats catalanistes, amb auditoris de 50 a 100 persones, que reaccionaven amb dificultat enfront d'una situació nova. Però els festivals arribaren a reunir 3.000 persones i, a través dels discs (se'n van editar fms a 2.000 exemplars), es va arribar a un públic més gran. La base de la Ràdio, en aquesta primera etapa prehistòrica, fou donada per Soler Serrano; la del disc per EDIGSA (per Espar Ticó i Macip) i menys per CONCÈNTRIC l'altra firma enregistrador a. Els temes que recollien les cançons primeres eren, sobretot, l'elaboració d'uns comentaris crítics sobre la vida quotidiana, sense massa directes implicacions polítiques. Pi de la Serra i Raimon ho canviarien. La ideologia de les primeres cançons era evidentment d'un liberalisme benpensant, amb ri bets progressistes . La protesta urri·' bà amb Pi de la Serra i Raimon . Però, si tot moviment. especialment el' artístics, necessita el suport dc la premsa, cal destacar que la Nova Cançó en va tenir uns primers dc favorables, com Benach, per esperit lluitador; però l'acceptació genera es concretà després del Festival de rA met· lla i del Se 'n va anar. Dc tots els noms que hem esmentat al començament d'aquest article, és facilmelll constatable que, de tots ells, només han seguit una trajectòria dins l'àmbit musical: Francesc Pi de la Serra, Guillermina Mona i Raimon. Aquest fet remarca com la voluntat majoritària no era la de fer una car· rera artística, sinó que, conscients de les mancances de cadascú, pretenien fer una tasca de reinserció de la llengua catalana a la vida cul· tural del nostre país i, per tant, també a la música; i també una tasca s01errada (i no tan soterrada) de mobilització política vers l'alli· ~ berament cultural de Catalunya. Arribat el moment en què els realment professionals de la música comencen a gaudir d'un reconei· xement en aquest àmbit, tots els altres es van retirant, conscients d'una feina ja feta. Noms com els de M iquel Porter i Lluís Serrahima han continuat estant en I 'actua· lirat del país, unes vegades com a profes· sionals dels seus àmbits, jurídics o d'ense· nyament universitari, o en altres moments com a polítics, o encara com a responsa· ~ bles de diferents àrees artístiques de la Con· selleria de Cultura de la Generalitat. En de· finitiva, la inquietud cultural és una cons· tant en alguns d'aquells «Setze Jutges». Maria Josep Corominas Cl Ç< tu m dt rr s. qt n· ta v e~ dt p. rr v H te d L l~ h Co n d ti e a TEMA Entre la utilització i el futur ,I arn· 1t ell msa. te Oil pr., neral .met· I, tl C(} me lli han ;icai· ~oi!J n la car· man· ~a de . cul· a la )tan 'allí·. at el ls de mei· van Juís tua· fes· :ISC· ents Jsa:on· de)ns- ,. _ ·nas Deia Lluís Llach. fa pocs dies. en el dccurs d'un interessant col-loqui sobre la Cançó, celebrat a la Llibreria Ona, que, « ... actualment. el cantautor català que vol començar la seva carrera està mancat de molts dels instrumenrs que posseïen els que començaven en el seu temps: un grup - Els Setze Jutges-, unes empreses discogràliques. uns mitjans de comunicació que sc n'ocupaven i uns grups socials que contractaven». En un altre moment, el cantant dc Verges es preguntava si la cançó no havia esdevingut quelcom massa incòmode per a determinats cercles amb la seva obsessiva voluntat de monolingüisme i amb la seva actitud dc defugir tota mena de renúncies. Entre l'atïm1ació plena d'evidència i la pr~gunta incisiva i acusadora, es pot resumir d'alguna manera el procés històric dc ~iot-i-cinc anys dc Cançó. Entre el suport mcondicional inicial i l'abandó actual hi ha lOt un món ben significatiu. i iJ.Iuminador. d'allò que ha estat la història del nostre país. La Cançó ens ha definit com a coJ.Iectivitat en un cert sentit; i ha definit la nostra història; la d'uns anys absolutament transcendentals. La tragèdia de la Cançó ha estat. justa~ent, la d'haver hagut de suportar el pes d una càrrega espúria a la seva essència artística i musical; ha estat aquest «buidar-sc,. e~ una funció de representativitat històrica ahcna a la seva pròpia naturalesa. Això vol dir, també, haver estat manipulada per a finalitats, en principi dignes per se. però, de cap dc Ics maneres, no lligades a la real itat intrínseca del fet «CançÓ». La Cançó, en definitiva, en aquests anys en què ha nascut i s'ha desenvolupat, ha estat quelcom que ha assumü. en mas!>él mc!>ura, una funció extraartística. mn inevitable. en el conrext dels anys que ha viscut, com perjudicial per als seus interessos més propis. La Cançó ha servit, i ha estat utilitzada, per a tot. Ha estat eina de normalització lingüística. propagadora de la poesia d'alguns poetes -com a tals, sempre massa poc divulgats-, factor de vindicació nacionalista massiva - l'afer del Se'n l'O anar-: suport d'imatge dc normalitat cultural juvenil «a l'europea.. - les «sis hores» dc Canet-; company indefugible dc campanyes polítiques, més unitàries en el «Contra de .. ·" que en el •a favor de... »; proveïdora indispensable de finançament a favor de la lluita política - fiances per a presos polítics- ; encimbellador de soi-disams entesos, que sorgiren a tot arreu. I cal recórrer a l'etcètera. 1. és clar,enmig de tanta tasca de «distracció,., la Cançó no ha tingut possibilitats de tenir cura d'ella mateixa; o, cosa que és el mateix, afermar-se com a fet artístic. corn a veritat musical autèntica i plena. I. ai~í. quan ha deixat de ser •objecte dc desig,. - sovint ben fosc- i, en definitiva, quan ha perdut poi>sibilitats i capacitat per a ~er explotada. s 'ha quedat sola. S'ha acabut per a molts. l'anar ..en contra dc... »; la normalitatlingüíM ica ha abandonat el reialme de la vindicació unitària i. per altra part. compta amb :-.uports que. aparentment. ran innecessari el concurs cançoníMic. La satisfacció dels impulso~ culturals lúdics. musicals, europeu!>. dc la jovenrut jaC!> canal itza a travé!> de Ics ben nodrides i pròdigament untades vies del rock i del pop. Ja no s'han dc pagar tantes fiances per alliberar presoners poHtics, i el problema no sura. per tant, a nor dc pell. Els soi-disams experts en el tema :-.'han convertit en funcionaris ben instal ·lat!>. sovint ocupats en tasques d'opcrància discutible. Com a tantes inMàncies que han estat objecte dc procés de manipulació i utilització. la fi de la Cançó ha estat per l'abandó vergonyant d'aquells que més se 'n van servir, dels qui més fruit en van treure. «Ara és el moment dc la Cançó? Comwis pa.~· . Resposta farisaica i també. manipuladora. Seria injuM oblidar. en aquesta hora del balanç (sempre provisional), el lct que també la Canç() va treure fruits importants d'aquest estat de coses. O bé que s'hi va abandonar. probablement perquè resultava massa impossible remar contra corrent d'uns esdeveniments imparables. Tanmateix, aque~t ret no pertorba el gruix argumental d'aquesta exposició. Ara es posa en evidè ncia, e n definitiva que l'essència dc la Cançó em (com ja es preguntava Lluch) molesta per a molts. Que la seva autenticitat estava per damunt de tota mena d 'utiliuacions intere~sade:.. I això és la cosa que, en última instància. l'ha salvada, i li garanteix la pervivència. Haver superat la llarga i inevitable. i també fructífera, nit de la manipulació i haver deixat el solatge d'una adscripció popular indiscutible, és el gran atot dc la Cançó en aquesta hora d'un balanç dc vint-i-cinc anys de vida. En una recent edició del programa televisiu .. vostè jutja,., els jurats populars van proclamar la validesa dc la seva autenticitat com a gènere català . El fet adquireix una dimensió testimonial molt valuosa . Per dan1unt de molts buits i de moltes girades d'esquena, la Cançó és. •Es,. per al seu destinatari més legítim: el poble. El balanç, a la fi, no és pas tan desolador com podia semblar. Comet/as TEMA Aproximació als continguts poètics dels textos Hi ha un fet simptomütic que. d'entrada. sembla voler assenyalar els límits dc la relació entre la poesia i allò que hom n'ha dit «la nova cançó»: Josep Maria Andreu. el lletrista dc Se'n va anar -i, abans, dc Grau Carol- era, en el moment de guanyar el «Festival del Mcditerranco». un dels més prometedors poetes catalans: havia obti ngut e l premi Carles Riba (el 1959) i e l seu nom figurava en les escasses antologies de l"època. Després, però. aquest mateix nom es va eclipsar. Perquè, i aquesta és la qüestió, ¿podia continuar essent considerat un poeta conu11e i/falli un intel·lectual que feia lletres per cançons? Qui més qui menys, tots havien llegit Jacques Prévert i tots havien escoltat la versió de Les feuilles morres. de la Grcco. O Boris Vian, cantant ell mateix Le déserteur -una de les escasses joies discogràfiques que m'honoro d'haver pogut adquirir, a baix preu, en el París del1967. Però, la realitat és que els poetes de la Catalunya d'aquell moment, del moment del naixement de la ocnova cançó» no es van interessar gaire pel fenomen. I no hi ha cap retret en aquesta afirmació. La poesia no només lluitava per «Salvar els mots», sinó que, per causes molt complexes i que aquí no correspon d'analitzar, se situava en una línia que arrancava de la pre-gucrra, de la situació de normalitat de pre-guerra. Apuntaré només una hipòtesi: si es tractava de no claudicar, de no desaparèixer -de primer-, o de no caure en el felibrisme -després-, calia cercar la força en aqueU instant de plenitud que representà, des del punt de vista de Ja poesia, la Catalunya d'abans del cataclisme. Entestar-se a continuar una activitat poètica «com si res no hagués passat» - i, per tant, posant el llistó a l'estadi de la més alta exigènca, de l"exigència pròpia de la normalitat- era una de les poques opcions possibles. Però, hi insisteixo, aquesta només és una de les hipòtesis. El fet és que, en el moment de l'aparició de la ocnova cançó•, els poetes catalans -amb algunes excepcions, que caldrà comentar- no presten els seus serveis als músics i cantants . Cal insistir que es tracta d'un situació absolutament nova, sense precedents. Perquè, si bé és veritat que Verdaguer o Apel·les Mestres, per posar dos exemples, havien vist musicats alguns dels seus poemes, e l precedent no serà vàlid si tenim en compte que I' existència d'una inIS (752) dústria discogràfica, d'uns mitjans dc comunicació àudio-visual s -la ràdio, especialmen t- i d'un públic majoritari són elements indestriables d'aquesta <<nova canÇÓ» i són, òbviament, elements que no existien en els exemples que he esmentat. Més aviat passa a Jïnrcvés; és a dir, són els cantants els qui van a cercar els poetes. El cas més espectacu lar és el de Raimon. que converteix la poesia d'Espriu en un fenomen de masses. Però, fixem-nos-hi: Espriu farà molt escasses peces expressamen t per als cantants, I'extraordinari Inici de càntic en el temple -«perquè Raimon el provi d'entonar»- i un nou Cam dels ocells, per a Marina Rosell. Es produeix, també, la musicació d'obres de poetes ja desapareguts: Salvat-Papas seit, musicat per quasi tothom; Josep Carner; el mateix RosseUó-Pòrcel, etc. He dit abans que hi havia unes poques excepcions en aquesta tònica general de, diguem-ne, manca d'interès dels poetes del moment per al nou fenomen que està naixent. És el cas de Josep Maria Espinàs, per exemple, un escriptor que fins aleshores era conegut com a narrador i prosista i que, de primer, tempteja el terreny amb el disc titulat «Espinàs canta Brassens, -recordeu- ho: L'oca d'en Roca... - i que, després. es- f criurà i compondrà cançons pròpies -L'agenda, L'estudiant i elmmr d'hi l'em, entre d'altres. Un altre poeta destacat, que deixarà una obra important en el moviment de la cançó, és el badaloní Joan Argemé. amb la seva adaptació al català de Le plat pays, de Brel. Després, més tard, bastant més tard, i quan la <<nova cançó•• hagi deixat afortunat pas a uns quants cantants professionals, Guillermina Motta -que, en un primer moment, havia musicat un poema dc Marta Pessarrodona - anirà a buscar Narcís Comadira, qui farà un treball (diguem-ne d'encàrrec) de molt digne resultat. Per tant, es podria dir que I'aportació fonamental de la «nova cançó» a la poesia presenta dues característiqu es. D'una banda, que els cantants -amb les excepcions que hem esmentat a tall d'exemple i que, de vegades (hi insistim), són absolutament excepcionals, com en el cas d'Espriu- s'autoproveeixen de lletres, o bé perquè no troben al mercat a qui encarregar-Ics, o bé perquè ells mateixos se senten músics i poetes alhora, seguint l'exemple dels cantautors nord-america ns i, sobretot, francesos. D'una altra banda, aquest autoproveïment comporta una gran diversitat de propostes poètiques que tenen molt poc a veure amb l'obra que, paral·lelament. escriuen els poetes del país. També eaJ remarcar que els interessos dels poetes lletristes que arriben al món de la cançó són heterogenis i contradictoris. Per a alguns, n'hi ha prou a trobar algunes paraules que omplin el buit entre so i so. A l'altre extrem, per a d'altres, unes ele- 1' mentals notes musicals serveixen d'excusa per a unes reeixides composicion s poèti· ques. En aquest sentit, encara és per fer un estudi sobre la qualitat i les característiques dels cantautors més destacats sorgits de la «nova cançó». Un tema que a França, per exemple, ha estat prou analitzat, i que ha dut a més d'un cantant a les portes de l'Acadèmia. Aquesta manca d'estudis podria in· dicar que les línies paral·leles -per no parlar de divorci- entre poesia i cançó con· tinuen; i també podria indicar un cert desdeny per part dels nostres estudiosos pel que fa a aquest tema. Amb algunes cxcep· cians notables, també, com la de Manuel Vazquez Montalban, que va ser un dels primers a intentar situar el fenomen de la can- r TEMA e~- ,. )iCS ?17/, que 1en1 Jlé, 11at tam jei· Jro· 1 un :ma :car Jali re· fo- ~ )fC· da, ~u e VC· ep· IlO· _ro- >er· :tes ors os. em aes mb {)(!· sos de ·is. çó dins els corrents poètics i culturals del moment Sense que la tria tingui la pretensió dc ser completa -i només per tal d'assenyalar aquesta importància i aquesta diversitat dc les aportacions dels cantants a la poesia catalana-, penso que Joan Manuel Serrat. Sisa i Quicu Pi de Ja Serra representen no només tres models de cançó sinó, també. tres mons poètics de característiques pròpies. Joan Manuel Serrat serà, cronològicament parlant , el primer gran poeta de la «nova cançó». La quotidianeïtat com a clement poètic serà una de Ics seves aportacies més destacades. El seu món del carrer i del barri. dc !"entorn familiar, de les primeres relacions, quedaran reflectides en cançons on predomina I'clement descriptiu !>obre l'analític; una descripció feta «des dc dins• i. també. sense gaire més aspiracion!. que la dc comunicar un món al qual, l'espectador -sobretot. el d'una determinada edat i, òbviament, en una determinada època- pot fàcilment adherir-se. Les cançons d'aquesta primera etapa serratiana no són revulsives per apriorismes ideològics del cantant , sinó perquè es trasllueixen en una realitat grisa i. a la vegada, del tot humana. L'aportació de Si sa -el món poètic dc Sisa- té algunes arrels comunes amb lc!> cançons dc Serrat. Reduir-ho a una simple qüestió geogràfica -Serrat i Sisa són del mateix carrer i del mateix barri: el Poble Sec- seria una simpliticació. Però Sisa també parteix d ·una descripció del contorn geogràfic més immediat. Pensem. per exemple. en cançons com ara La Rambla o Maniquí. A diferència dc Serrat, però, aquesta descripció no és lineal, sinó que comporta una distorsió dels elements que la integren: la realitat vista com a través de miralls, còncaus o convexos, que amplifiquen un petit detall o en bandegen un altre. D'això en podem dir realisme màgic i, també- i segons com- surrealisme (pensem, per exemple, en les pintures de Magritte). Des d'aquest punt de vista, i malgrat la presència constant d'aquesta dis- torsió, Sisa - com Serrat- és un cantant eminentment barceloní. Dc vegades, però, el món poètic dc Sisa abandona els referents concrets i s'endinsa en especulacions absolutament a-geogràfiques, com ara La Re¡níblica d'A, o en algunes dc Ics composicions incloses en el doble àlbum «La catedral• . Hi trobem , en aquests casos. una difusa reivindicació llibertària, en Ja qual l'home él> l'epicentre d'ell mateix i del seu consubstancial ahsurd ... (jeorge~ Bra.~.H'/1.\ El tercer cantam en el qual volíem aturarnos és Francesc Pi de la Serra. En aquest cas, el poeta/cantant basteix un món ple dc referències literàries, cultes - «per a mi, Boris Vian és I'escriptor de l'any», per exemple- o de jocs de paraules, cacofonies que acostumen a demanar la complicitat del públic/lector - •Maria-Joana» per «marihuana»; «verda» per «merda» -o bé metàfores on aquests elements cultes es barregen amb clements quotidians -v-com quan el reflex d'un llum interior sobre una plaça, a la nit, és com un quadre de Tàpies. Òbviament, aquests exemples no són gens exhaustius i. en tot cas, només scrvei-:en per posar dc relleu la manca d'c!.tudis literaris sobre cb components poètics d'al guns dels noMres cantants. Podríem. tam bé, haver-nos referit a Pau Riba - potser el més literari dels nostres cantants- . o a algunes dc Ics cançons dc Raimon - amb clements provinents dc la literatura existcn cialista i dc la cançó popular i dc denún cia, o amb afortunades síntc~is de temàti ques ben diverses. Alguns d'aquests cantants han editat la seva obra, la seva obra poètica traslladada al camp dc Ja cançó. o aquesta obra junt amb la producció estrictament poètica. Al guns d'aquest!\ llibres!-. 'han publicat acompanyats d'estudis previs, com ara el magnífic pròleg dc Manuel Sucristan al llibre Poemes i COIIÇOIIS, de Raimon. Tanmateix. l'e~istència d'aquests estudi!> no invalida la tesi que encara ens manquen treballs ~obre la relació entre la poesia d'aquests cantant!. i la producció dels poetes del país. Hi ha qui ha arribat a dir que. dc fet, aquesta poesia sorgida dels nostre!\ cantant., ha constituit - per la seva diversitat temà tica i cstilí~tica, i per Iu seva vocació majoritària- l'unic punt dc ruptura que ha experimentat el conjunt dc Iu poesia catalana dels darrers anys. També aquesta tesi - mo.lt atractiva- necessitaria una verificació. En tot ca!>, la commemoració dcb vint-i-cinc any~ del naixement dc la ..nova cançó» hauria dc servir per plantejar-nos la necessitat d'analitzar aquest i d'altres aspectes del fenomen en qüestió, sobre els quals hom constata la inexistència de relèrents tèoric!>. Al cap i a la fi. la •nova canÇÓ» no només ha estat un dels elements cabdals de la cultura catalana contemporània, sinò que, a hores d'ara, i malgrat les di fi cuitats de tota mena que encara subsisteixen. compta amb un conjunt de professionals que configuren un sector cultural tan important com ho poden ser els pintors, els novel·listcs o els «altres» poetes. Agustí Po11s 1CS so. :Ie· .,. JS3 z -l u<= !ti- un JeS : la Jer ha ::a· inno )nes:>el !p;el ·ntn- <( e "' ..!:! <( <1:1 <( <1:1 E-< u u ' ::I <( ·¡¡; <1:1 e o ~ :::1 ~ u CI) .• :::> :E <( ~ "O :::1 <1:1 !"'\ 8 00 o ~I ¡a... "'>o > o"O oo :::1 "O "O ~ c.. f-< CI) "' u CQ ;.::¡ ~ ~ "O -l ..!:! ~ <( ~ 11) "' ·- ·~ o > e 11-l "' o IX u <1:1 E <( ..... u Butlleta de domiciliació bancària Butlleta de subscripció Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebutS que els presentarà CONSORCIS DEL PALAUDE LA MÚSICA CATALANA I DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, pel pagament dc la meva subscripció a la REVISTA MUSICAL CATALANA. Nom i cognoms Carrer Població Provfncia Tirular -Banc/Caixa __ Núm. compte Agència Adreça agència Població --- -- - - Núm. llibreta - -- -- - - - - - - Signatura Telèfon Dtc Professió Desitjo subscriure'm a partir del número amb la quota anual O de 2.500 ptes. semestral O de 1.250 ptes. O Faré efectiu l'import mitjançant O taló bancari adjunt O domiciliació bancària Per subscripcions a I'estranger, consulteu el preu. (753) 19 TEMA e e ~ e t Música, tanmateix Dc la cançó, se'n sol parlar com a fenomen poètic. sociològic o històric, però gairebé mai com a tema musical. Els especiali!>tC!> del gènere no acoswmen a tenir els coneixements tècnics que són corrents en els tractadistes dc la música anomenada dàssica. D'altra banda, la musicologia acadèmica adopta generalment una ac!itud dc superioritat o d'indiferència davant d'allò que consideren en bloc com un producte comercial lleuger. Prenguem com a mo!.tra local l'estudi dc Benet Casablancas Situació de la C(IIII[JOSÍdó musien! n Catalunya, publicat al volum 11 dc «Recerca Musicològica ( 1982)••. Casablancas toca el tema dc passada. perquè en realitat el que vol posar dc relleu en un fragment de la seva excel·lenr anàJisi és la molt deficitària atenció que la música «seriosa» rep dins la nostra societat, fins i tot en l'cspecítïc àmbit cultural. Es queixa , en canvi . que quan es planteja el tema dc la creació artística a Catalunya, les referències a la música es limiten en molts casos a parlar dels cantautors, l'activitat dels quals. segons l'escrit «revesteix únicament importància a nivell sociològic>>. Es tracta ev identment d'una convicció personal, però I 'assagista no deixa de citar en suport del seu parer sobre la música popular les opinions d'autoritats tan conspícues com Adorno o Schonberg. Per cert. que la citació del darrer no sembla del tot legítima. Schonbcrg adverteix, en efecte, a Style anc/ Idea, que «Cap músic no hauria de davallar a la vulgaritat només per congraciar-sc amb un eslògan com el de «art de tothom», perquè si és art no és per a tothom: i si és per a tothom, no és art»; però el cap d'escola vienès no es refereix aquí a la música popular. sinó als compositors neoclàssics contemporanis. I més avall elogia I'espontaneï- lat d'aquells músics que, com Offenbach, Johann Strauss i Gershwin «expressen sen· timents populars en termes populars•. Pel ,. que fa a Adorno, les seves valoracions de la música «lleugera» , i especialment del jazz (Prismen, Dissonanzen). foren molt di seu. tibles si només ens fixem en pad1grafs com els seleccionats per Casablancas. Per exemple: «La música seriosa. des de Brahms en endavant, havia descobert molt abans que el jazz tot allò que en aquest darrer pot cri· dar l'atenció». Sembla com si l'assumpte fos tractat mas· sa sov int d' una manera superticiul o arrO· gant, i amb escassa racionalitat. Com si es volgués castigar el relatiu èxit d'una acti·' vitat, negant-li l'accés a qualsevol mèrit ar· tístic i condemnat-la al ghetto d'una pura funcionalitat comerciaL Imperen els preju· ) dicis produïts per la falta de coneixements sobre el gènere o per la imcomprcnsi6 dels j 3Ch. sen· Pel ,. s de jazz SCU· :om em· s en que e ri· nas- no- ;i e~ tcti: arJUra eju· ::nts ~ jels objectius. S'~pli~uen. a la músic~ popul~r criteris que lt son altens, que son nomes propis de la tradi~~ó ac~dèmic~ . S'intenta establir una defintttva dtcotomta entre dos blocs, l'un de música superior, l'altre de música subalterna, tot prescindint de veritables criteris de qualitat. La inútil separació entre els gèneres acadèmics i popular comença en el nostre segle, i és conseqüèn~ia dc I 'adveniment d.c la música afro-amencana, que trenca la unttat dc llenguatge existent fins aleshores en la tradició europea. L"assagisra i crític Henry Pleasants (11Ie Agony ofModem Music, A/171wt Ja::z.), en rotunda oposició amb Adorno, diu que els canvis de vocabulari. dc retòrica i de sintaxi musicals aportats pel jazz han estat tan dràstics com els produïts en la transició del Renaixement al Barroc. Segons Pleasants, els futurs historiadors consideraran que el segle XX ha estat dominat per la música dels negres americans i pels seus derivats, de la mateixa manera que avui associem el Romanticisme i el segle XIX amb Alemanya. Però -continuael canvi no ha estat assumit encara per I' esmblishmellf musical, pel fet que ha tingut lloc en l'àrea no acadèmica. El ja~:.. una influència important a la cançó popular El que Pleasants predica sobre la música afro-americana pot fer-se perfectament extensiu a tot el gènere popular i singularment a la cançó. D'altra banda, és evident la influència que el jazz ha tingut en la cançó popular actual, fins i tot sobre la dels països amb més definida personalitat dins el gènere (pensem, per exemple, e n la cançó francesa a partir de Trenet). Aquesta acció es manifesta particularment en el ritme del desenvolupament harmònic. i amb les seves conseqüències melòdiques. Cal recordar també les profundes arrels verbals del jazz, una música originada en el mestissatge de les tradicions africanes amb el me/os idiomàtic anglosaxó. El fet és que, coincidint amb I'evolució de l'avantguarda contemporània cap a una música desviada del consuetudinari element melòdic, Ja cançó ha esdevingut un recurs bàsic per una sensibilitat general encara assedegada de tonades. I la revitalització de la melodia, tan ben exemplificada en compositors com Gershwin, Kern o Weill, obté també una positiva consideració per part de músics «Clàssics,. sense prejudicis (Bemstein arriba a comparar els Beatles amb Schubert), i és acollida en el repertori dels cantants acadèmics més refinats. Aquest reconeixement ve a corroborar la solidesa del criteri que només la qualitat té transcedència artística, i en cap cas el gènere. Si apliquem els anteriors raonaments a la cançó catalana actual i tractem d'extreure' n conseqüències, haurem de convenir que, per molt que hagi estat un fenomen sociològic i històric important, caldria evitar de SNAC\<\ 11"~" e t $ ;j I J l ..... ,. ...... --e:.ftt~ 11 I J )' TEMA Ba.rQ.a.,t- n I J4J 1 I tk·J4.~=r j $7J trn-D ,., :ro. fiTTft J' J fl:J .:¡ -l' ffl 14 , r:ff f t; 0 --...;' Effttfr t j Pffi f¡ ~01 ,, ._ u...... (]) .... ~... .......... ~ ' I """f4 ...;. r _f._..;.t ; t ' ... ~ ~ he ,_ IJ u • .. c::.-o - é.L- b'w- J] ~~ I ~· I !:3 ~ 3 ;r3 I rS -- A••''" ~ . ~~ A F" .q t:"" l e ) 3 "" ~ ~·!-+.-\_- "- .J -.o" i ¡J ¡;._ -€:1 ~~ J• J J• .J > tt) 3' ~ ~ I ;s ¡ ~; ~. ll·zf3 I f J. ~ 1f"Ví ·. \:-1 1¡_0. Io J ] J ~lli i) '-' reduir-la a caràcters generalitzadors, tot minimitzant-nc els aspectes diferencials de creació. A banda de ser injust, el tractament homogeneïtzant, diríem gremial, és un dels factors que més contribueixen a fonamentar l'atonia de l'activitat. Es parla dc l'cscassedat d 'oportunitats dels cantants en general, o dels nous en particular, però a penes existeixen valoracions profitoses dc l'obra en curs, direccions artístiques competents i actives, persones i criteris selectius. E1 simple fet de cantar en català no ha estat mai suficient per garantir la professionalització de I 'artista o la practibilitat del moviment col·lcctiu. En aquest temps dc commemoracions, convé recordar, tot i les diferents circumstàncies històriques, que la cançó no hauria estat viable si. després de molts esforços voluntaristes que serviren sobretot per preparar l'ambientació social, no hagués sorgit finalment una creació artística de veritable qualitat, un vehicle musical i interpretatiu idoni. La cançó catalana, una necessitat que venia de lluny ¡ G Ç; J] I ' ~l' j .} Jj i 'II "t A -- I ·- moment que el nivell dels textos i. sobretot, dc la música i dels intèrprets ho feren possible. Sense el fet artístic, el fenomen sociològic no era operatiu. Enric Gisperr Concert commemoratiu del 25è aniversari de la Coral Cantiga Curu l Con!íga (dir. J<MP Prutsl Curul Sinera (dir. J<mqulm Vnllvé ) f:l Virold (dl<. Mireia Barrem. At;ni:' VullV<!) Orqul!l>irn de Caml>ru Obrt'l d'A . Nicolau. C . Tahabull 1 D. Pudró~ Saint Nicolas cantata dc Bcnjamin Brith:n .Josep Henct, «nnr Josep Prats, dirct ll>r Palau de la Música Catalana D1umcngc d1a 4 dc maig dc 19116 a lc~ li"()() h. del niUII Vt•mla tlí• Jm:ullrms tJ fets wquillrs tft.f Pnluu llr /t1 ¡\lflhh'o Co* Feia molt anys que, abans i després de la guerra civil, la necessitat d'una cançó moderna catalana, com a factor dc normalització lingüística era sentida, expressada i esporàdicament proveïda. Els historiadors del gènere poden prendre nota, per exemple, que, l' any 1948, Josep Maria Ainaud ja demanava la publicació, al suplement de la revista Ariel, d'un article «Sobre la qüestió de la cançó moderna en català». La cosa va ser més laboriosa i complexa del que pensem. Però, després de tants esforços, de tant convenciment, de tants anys, la cançó no va arribar veritablement a néixer fins al wlwru Wl< 1'11 dir. feiner•· d"J I a 1.1 11. I dt• 17 u 21 h. (diJJnbt~ m(ll{ /uurul} LAvAN GUARDlA J La creu de la Cançó En plena dictadura , i gairebé com a immediata conseqüència de la sarcàstica celebració d'aquells «25 anys de pau», sorgien Els Setze Jutges. La c reació d'aquest grup de pioners el qual -ja des d'aleshores. i en un intent de crear un marc més ample on poguessin cabre-hi distintes tendències - seria batejat amb el nom de •nova cançó catalana .. , responia fonamentalment a necessitats de caire estratègic en la lluita per lliurar-se del parany que tenia immobilitzades la nostra lle ngua i la nostra cultura, i posava en perill la seva subsistència. Aquest fou el veritable secret de l'èxit i el fervor incondicional amb què el poble acollí la valenta inic iativa. Amb tot. però, de seguida que s'aquietaren les primeres eufòries, restà palès que Els Setze Jutges re presentav en una classe social molt dete rminada - la mitjana burgesia - i expressav en, per tant, I'estètica no menys dete rminada que corresponia al seu ideal. Ideal que çertes esferes -integrad es per joves de la postguerr a, però també, i sobretot, per una nova generació encara adolescen t i molt més influenciada pel panorama internacional i per la incipient cultura pop- refusaven obertament. Aquest fou el motiu de les primeres dissensions, tant com la causa que sorgís una estètica paraJ.lèla que, malgrat formar part del mateix movimen t, s'aniria desenvolupam de forma simultània, sense arribar mai a una veritable fusió; i no ja amb la de Els Setze Jutges, sinó amb la que, encara av ui , s'entén com a «nova cançó,. o simpleme nt «Cançó». 3 2 - Si aquests es mostraven - per molt que àmpliam ent- selectius i elitistes en dcterminats aspectes, i guardaven formes i compostu res greus en el parlar, en el vestir, i en I'actuar, aquells buscaven una plataforma popular àmplia i oberta, i fomentaven la varietat, la inventiva en el pon i el vestir, la participació i la gresca general. 3 3 - Si aquests obeïen, principalment, a l'aquiescència política per a la recuperac ió d'uns drets nacionals i un passat històric, 4 11 - Si, per fi, aquests s'aferrave n en solitari - i quasi supersticiosament- a la g uitarra com a tínic instrument per donar un mínim , suficient suport a les seves melodies. aquells dc seguida s'abocare n a la conquesta i combinac ió dc molts altres i diferents instruments, de manera que, en menys que canta el gall , es trobaren formant grups, bandes i orquestre s que s'engreixaven i aprimaven contínuam ent. mitjançant l'emprèstit o inte rcanvi dels seus me mbres. __ ..,._ Les dues estètiques On primer es manifestà aquesta altra estètica és en el Grup de Folk, que es creà l'any 67, poc després de l'aparició de Els Setze Jutges, i com a resposta directa a ells. Enumerem -ne les principals diferències: 3 I - Si aquests es mostraven estrictament addictes al vell model de Ja cançó france~· aquells es trobaven -o potser hauria de d1r ens trobàvem - obertament abocats a un model de cançó panameri cana, la qual sorgia com una múltiple re~tli tat transatlàn tica que oferia extrems de suggerim ent tan dispars -i tan distants! - com la Folk Song nord-americana i la Cançó incaica, per e~emple, passant per les rítmiques nostàlgies equatoria nes i les negres i rudes ancestràlies africanes . i acotaven voluntàriament - o necessàri ament- el seu camp d 'acció al terreny nacionalista, aqueUs s'adherien a una consigna universal que unia, a través de ponts internacionals (i gràcies a les últimes invencions i a les noves i brillants tecnologie s futurescents), distintes races, distintes ètnies, distintes Uengües, distintes cultures, en una sola figura humana universal. (En certa manera, assistíem a ,un retrobament de la raça amb si mateixa, a un inici d'identita t transnacional ; participàvem a la naixença de la cultura «pop,. que, igual que «foJk,., vol dir «popular» : «foJk,. e n el sentit d ' idiosincrà cia local , al·ludint el passat; i «pOp» en el sentit d'homogeneïtat universal , assenyalant el present) lA identitat perduda Assenyalades aquestes diferènci es, hem de fer notar que, així com Els Setze Jutges anaren madurant i professionalitzant- se en una sola línia cohere nt, que hauria de desembocar en allò que genèricament, i final ment. anomenem «cançó.. , el Grup de Folk, en canvi, crivellat d'influènc ies i capficat en la contínua investigació de les formes i els instrumen ts, evoluc ionà sempre, fins que es disgregà en una nebulosa que, en un principi, fou entesa genèricam ent com a «rock» (o «roc», sobretot en contraposició a «cançó..) però que, més endavant . allotjà i aglutinà una bona quantitat d'altres gèneres que no tenen res a veure amb el «rock,., te nir-se fidels a ritmes i estils realment autòctons (com la «Sardana», la «jota• i I' «ha banera»), fins a uns altres que, com Pe. rucho's, La Propiedad es un Robo, etc., op- • taren per fugi r de qualsevol ritme o estruc. tura preestablerta i crearen el «free» -que no té res a veure ni amb el <<free-jazz~ ni amb res que s'hi assembli-, el ventall d'es· tils és inacabable. La crisi fatal ni tampoc entre ~i. Amb això. el panorama dc la identitat genèrica s'amplià i es complicà fins a tal punt que, actualment, és impossible de referir-s'hi si no és a través del terme «música moderna» (i, encara, per no crear confusions amb el de «música clàssica») Malgrat tot, però, els diferents gèneres només anaren apareixent com a lògica conseqüència d'un tenaç, constant i inexhaurible afany d'investigació i dc recerca que, al seu torn. devia el seu origen a la •falta d'una tradició pròpia», a la •manca de mestres i escoles, on dirigir-se i. en defintiva. al «precipici dc d iscontinuïtat» cultural, al qual ens havia abocat Ja dictadura. No podem dir, per tant, que els nous músics adoptessin o copiessin obertament distints estils, sinó, més aviat, que es deixaven atraure per distintes gravetats o «zones d'influència» amb les quals <<fli rtejaven», de camí cap a la consecució d'u na identitat pròpia. Això, si bé per un costat no evitava el fet que existissin c laríssimes tendències marcades per notables diferències, per un altre costat feia que totes elles presentessin un «segell propi», que les diferenciava delmodel original. Aquesta mena d'«estigma de la idiosincràcia musical catalana» -les característiques més definitòries del qual consisteixen a avant posar el raciocini al sentiment, i l'erudició a la simple eficàcia- ha passat per alguns intents de dclinició («ona mediterrània», «música laietana», etc.) que han fet major o menor fortuna, però que tampoc mai no han arribat a arrelar de forma definüiva ... , probablement perquè el seu cicle de maduració encara no és acomplert del tot. Allò que, com el seu nom indica, aglutinà el Grup de Folk, fou el <<folkJo re internacional», amb el «nacional» en primer termc. Aquí apareixen noms com Sapastres , Pau i Jordi, Xesco Boix, M 3 del Mar Bonet, Falsterbo-3 , Jaume Amella, etc. Però, el primer estil que - per Ja seva simplicitat, pel seu carisma i, sobretot, pel t'et de ser el virus portador d'aquell germen ecumènic del qual hem parlat abans- assolí el grup, dinamitant-lo, fou el <<rock». Salvant un parell de gru ps aïllats i pioners, que són els 4 Gats i els 3 Tambors, podem agrupar en aquesta línia noms tals com Els Dracs. Música Dispersa, Màquina, Tapiman, Iceberg, Fusioon, Oriol Tramvia, Micky Espuma, la i Batiste, Pau Sisa, etc. Però tan sols els showmen i cantautors insistiren en aquesta línia. Els altres, els músics-músics, de seguida se sentiren insatisfets i es cabussaren en disciplines més prometedores com el «jazz»; el «jazz-rock», o la «música brasi le ra». D'aquí, en sortiren noms com Jordi Sabatés, Toti Soler, Om, Música Urbana, Esqueixada Sniff. Secta Sònica, Sloblo. Blai Tritono, Barcelona Traction, etc. Mes, com sia que no es tractava sinó d'una infatigable recerca de les pròpies arrels, aviat giraren altre cop la vista cap al mediterrani on, entre melodies zíngares, músiques arabesques, cadències gregues i reminiscències pseudo-orientals, descobriren l'univers molt més pròxim del ~flamen­ CO». En conseqüència, s'obrí un llarg i fervorós periple de comprensió i aprenentatge generalitzat d'aquesta nova descoberta, pel qual passaren gairebé tots els músics, amb Toti Soler al capdavant. El <<flamenco» desvià I' atenció cap a la «rumba catalana» (I 'únic «flamenco» propi) i, d'aquí, proferint crits dc «marcha pal cuerpo» saltaren altre cop cap a la «rumba caribenya» i tota la gran varietat de ritmes tropicals, d'entre els quals, la «salsG» despertà un veritable fanatisme - igualment generalitzat- que culminà amb la creació de la famosa «Salsa catalana». Aquí podem destacar noms com Gato Pérez, I'Orquestra Mirassol, etc. És a dir que, amb un rajet d'això, una culleradeta d 'allò i un pessiguet d'allò altre, no pararen de fer tota classe d'experiments; i, entre pitos i flautes, la química local acabà per descobrir les més curioses aleacions i amalgames. Des d'alguns que, com la Companyia Elèctrica Dharma, la Rondalla de la Costa, etc., optaren per man- Arri bem així, al traspàs de la dictadura i l'adveniment de la democràcia. L'eutò- 1 ria, la festa, la necessitat de proclamar la • desbordant alegria, propiciaren el retorn de les «Orquestres de ball» a la manera antiga (la Plateria, la Frenesí, l'Encantada, la Sal· seta del Poble Sec, T ribu, etc) i de les «ban· des pioneres del rock'n 'roll», anteriors a la «nova cançó» (Duo Dimímico, Lone Star, Sirex, Mustangs , Salvajes, Gatos Negros, etc.) Fou el gran moment. Fins a tres o qua· tre generacions, hi coexistien; la indústria funcionava i, durant un temps, s'alçà el fan· tasma tranquil·litzador de la normalitat. Però durà poc. El gran moment es con· vertí en el moment fatal, a causa d'una in· sospitada cadena d'esdeveniments que ana· ren de la següent manera: la democràcia portà l'autonomia; l'autonomia desvirtuà les reivindicacions que havien donat lloc a • la «nova cançó» i aquesta entrà en crisi; la crisi de la «cançó» féu naufragar les discogràfiques nacionals -o nacionalistes- , que també alimentaven al sector «rock» i la <<música moderna», i les multinacionals - apolítiques- prestaren un nivell d'atenció gairebé nul al fet català, car el seu volum de vendes -llevat casos extraordinaris- és forçosament restringit, minoritari. Per si fos poc, la democràcia entronitzà el socialisme i aquest jugà la carta madrilenya, tol promocionant la «movida» amb tots els seus «punkies», «heavies», <<rockabillis», <<tecnos», «siniestros», i «postmodernos» en general. A remolc dc Madrid per primera vegada, Barcelona generà una «nueva oia» de grups - centenars i centenars-, entre els quals podríem citar Dios, Orgullo de España, Distrito V, Neurosis permanente, Claustrofobia, Loquillo, El último de la fi la, De Tacón, etc., que, a falta d'una indústria autòctona que els doni suport, s'expressen en castellà i van a gravar els seus discs a Madrid. (Què han de fer!) Així estan les coses : a l'espera de ... ... de no sé què, però de quelcom: i urgent! Ja que, allò que sí és cert és que, per una banda, els líders, els showmen i els cantautors són pràcticament extingits, mentre que, per una altra, Catalunya disposa avui d'u na extensíssima població flotant d'exel·lents músics que s'estan malaguanyant: per falta d'atenció pública, per falta d'intenció institucional, per falta de.. cultura general? Pau Riba cnt t• i Pe- op- • uc- ~uc ·ni 'es- ura tfò- r la , de iga )alan· 3la :ar, os, ua· :ria .. ;w. t. JO· 10· na· cia tu à ca ; la :;o- ~ue nú· ?O· ;aide és · si ·ia· tot ~us ec· en ~a- dc els ~s- te, fi. in· !X- !US Jr- JCf rn· tre /Ui tnt 1a· Ita ui- ba ,~ La «melòdica», una cançó catalana que no ha arrelat S'ha convingut a fixar Ja data del 19 de desembre del 196 I (enguany farà vim-i-cinc anys) com la del naixemen t del movimen t que, de seguida, fou batejat amb el nom de •Nova Cançó». Aquella tarda van cantar, al CICF, a Barcelona , e! meu germà Miquel, Josep Maria Espinàs, excepcional ment Lluís Serrahim a, i s'hi féu escoltar una gravació amb la veu de Remei Margari!. Malgrat que no tots van interpretar cançons pròpies, l'estil de tot el recita l molt bé es podria anomena r de cantautor . Això, l'aparició - a Vic- de Font Seilabona i el fet que molt aviat els primers compone nts dc Els Setze Jutges van gaudir d'amplis espais a les ones de Ràdio Barcelona , potser motivà que, per a molts, Nova Cançó esdevingués sinònim de cantautor . La realitat fou ben bé una altra , atesa la intenció dels promotor s i com ho palesen els mateixos fets. Cert és que Miquel Porter i Lluís Serrahim a, a més de marcar-se els objectius d 'aconsegu ir que a Catalunya es cantés en català, i de fer una cançó més qualitativament important que la castellana del moment (i també de contingut més social), volgueren demostra r personalment que la cançó lleugera es podia dir en català. D'alguna manera, volgueren servir d'exemple als vocalistes d'aleshor es: Salomé, Franciska, Elíseo del Toro, Gelu, Josep Guardiola , Rudy Ventura, etc. Des d'un primer moment, doncs, hi hagueren clarament diferencia ts dos estils: obra de cantautor i cançó melòdica. Manuel Ausensi i Victòria dels Àngels, pel seu costat, ja havien gravat discs de Lied amb poemes d'impona nts poetes catalans i música d'Eduard Toldrà, un exemple que, més endavant, seguirien (generalm ent amb músiques pròpies) Martí Llauradó , Maria del Mar, Rafael Subirachs , Joan Manuel Serrat, Lluís Llach i tants d'altres. Espinàs, molt aviat va recórrer a l'antiga cançó tradicional catalana, gènere i exemple que també foren prou seguits. En un quart de segle, i des de molt aviat, hi ha hagut cançó catalana de molts estils: infantil, traducció de cantautors francesos (Brassens , Brel, Guy Béan, Barbara), folk , rock i fins i tot jazz. Però el gènere que anomenàv em de cançó melòdica fou un dels primers i dels més imponant s. En efecte, ja abans d 'aquell desembre del 1961, el 30 de setembre del mateix any, al Centre Comarcal Lleidatà, coincidei xen Miquel, Josep Guardiol a i el conjunr Diavoles. Molts estàndard s ja han estat prèviament traduïts, i alguns els interpreta Guar- Tete Momoliu, Guillem d'Efak, Elia Fleta, Gui!lermi11o Motta i Josep Guardiola al MIDEM diola. Ja abans, en el l Festival de la Cançó Mediterrà nia,·es presenta a concurs una cançó catalana (Les velles places de Barcelona , dc Serracant i T orres Demón) i Albert Closas hi tanca la vetllada interpretant, fora de concurs, Mariona (de Joan Oliver i Miquel Xicota). El 1958. es pubüquen dos EP, amb les veus de les Germane s Serrano i de Josep Guardiola , d 'estàndard s estrangers en versió catalana. Però no és si nó a panir del 1962 que hi comença a haver autèntica difusió d 'aquest gènere, potser mal anomenat •melòdiC», de cançó autòctona catalana. Grau Caro! publica el seu primer disc amb composicions de Picas-Solà, EspinàsXicota i Andreu i Borrell. El 24 defebrer del 1963 és una data que marca època. Es presenta, organitza da per Ermengol Passola i Frederié Roda, la primera matinal de Romea Show i hi intervenen, sota muntatge d'A. Bachs Torné i direcció de Roda, Salvador Escamilla i Grau Carol (cantants melòdics) , Miquel, Remei i Espinàs (Els Setze Jutges), un grup dc pantomim a dc I' Agrupació Dramàtic a de Barcelona , un grup de c inc Solistes de Jazz (on hi ha Lleó Borrell al piano) i Rafael Anglada (sketchs còmics). Des d'aquest dia, al mateix T eatre Romea i a molts altres locals de tot Catalunya , hi haurà espectacles semblants , muntats s i fa no fa amb la mateixa estructura i amb innombra bles canvis entre els actuants. Entre els components del grup de jazz, hi haurà Juli Sandaran i F rancesc Burrull i, més endavant , Tete MonteI iu , qui, amb el seu trio i amb Núria Feliu com a intèrpret vocal, també faran època. Entre e ls humoriste s, ocasional ment s'incorporen Joan Caprí i Mary Santpere; també com a humorista , i a la vegada com a showman -presentador , hj apareix Jaume Pla. Entre els cantauto rs, a més de tots els compone nts de Els Setze Jutges, hi haurà: Raimon, en primer terme, i el pare LadisJau, Guill.e m d'Efak, etc. Entre els melò- dics: Magda, Francesc Heredero, Jordi Ribé, Salomé, Lita Torelló, Lluís Olivares, Joc Mart in ... S'hi incorporen conjunts dc joves (amb gu itarres elèctriques, baix i bateria) com els del Els 4 Gats i els 4 Z, entre d'altres, la qual cosa permet dc fer ball en català. Entre els melòdics, el 24 d'agost, a l' Ametlla del Vallès, hi arribem a trobar Josep Maria Flotats. Un mes després hi haurà el gran esclat. amb el triomf dc Se·, l'a am1r (dc Josep Maria Andreu i Lleó Borrell), interpretada per Raimon i Salomé, al V Festival de la Cançó Mediterrània. La cantant italiana Mina arriba a gravar en català aquesta composició. D'altres famosos cantants italians (Jimmy Fontana, Rita Pavone, Tony Dallara. Pino Donaggio) graven l:x its internacionals i italians. traduïts al català per Andreu. Tàcitament s'ha format una companyia dc cançó itinerant. en la qual el gènere melòdic és una part important. S'hi incorpo- ren infants: Maria Cinta i Queta i Teo són els més importants. El triomf de Se'n l'a anar fa obrir els ulls a molts editors i professionals oportunistes. A la vegada, augmenten els qui senten Catalunya com a cosa pròpia, al mateix temps que treballen més. S'organitzen tàndems de lletristes-compositors i, a la parella AndreuBorrell , s'hi sumen Jaume Picas i Antoni Ros-Marbà. i J. Reixach, A. Taulé , Sandaran , Antoni Parera Fons, Espinàs. Xicota, R. Folch i Camarasa i motLe; d'altres lletristes. traductors i compositors cultiven el gènere. Entre els cantants, a part dels esmentats. hi ha Emili Vendrell, Josep Casas. Manuel, Mochi, Josep Coran, Lleó Segarra, Elíseo del Toro, Encarnita Ortiz, Renata, Franciska , Dolors Ribas, Alícia Tomàs. Setina. Jacinta, Maika, Jack Carmeto·, Dova, Dc Raymond, Jordi Teijón, Ramon Calduch. Enric Vidal , Gil Vidal, Tony, Dyango , Janncttc Ramsay, Jocely- ne Jocya, Ventura Oll!!r ... i diversos duos i trios. El gènere de la cançó melòdica fou important dins la Nova Cançó, tant pel que • fa a creació dc composicions noves com pel que fa a traduccions i adaptacions. Paradoxalment, però, val a dir que la idea original (que mentre fan les feines de casa, Ics dones cantessin aquesta classe de peccs en català), al cap de vint-i-cinc anys no ha triomfat. Els Setzes Jutges es van posar a cantar en català (presentant-se com a exemples vivents, perquè els professionals fessin el mateix) i ha resultat que el públic, el poble, ha professionalitzat els cantautors. ., Gairebé, tret de Guardiola i Rudy Ventura, els melòdics d'ara es limiten a tenir dues cançons en català en els seus repertoris; tota la resta és en castellà o anglès. Tot i la qualitat de les composicions catalanes. ral,, una ICS q iai' resp IOl i Íwc¡ men Ater ses. Ol in del ( drib tem¡ Can amt L pan: tota d'o~ pug1 ció ' Josep Porter-Moix El bilingüisme en la Cançó Ja sé que vincular Catalunya amb Wil de, a través dc «l' home destrueix allò que estima», pot resultar un xic sorprenent en el si d'una societat com la nostra, plenament convençuda del seu amor a les tradicions i als senyals d ' identitat. Tanmateix, és molt difícil desarrelar conviccions basades en una solemne fidelitat a Montserrat, al «Barça•, a la mona i a l'ou com balla, tot creient-nos irreductibles gràcies a elles; però , si hem de fer cas d' una enquesta recent, portada a terme per Catalunya Ràdio amb l' ànim dc conèixer els símbols de la identitat nacional catalana, llevat de I' idioma , comprovarem que tenim un concepte prou folklòric dc nosaltres mateixos. Des de la sardana al pa amb tomàquet, ningú no féu cap referència al més senzill i potser més adult i contundent de tots: la nostra voluntat de ser. Tan decebedora conclusió rau en la manca d'una consciència nacional clara, que tan sols deixa espai per a una de ben difusa i farcida de contradiccions, amb un sostre molt limitat i netament provincià i infantil. Dels enemics de Catalunya, tant dels de dretes com dels que es diuen d'esquerres, sovint se'n parla amb menyspreu, tot reduint-los a la categoria de babaus; i això, a més de ser una reacció merament visce- pen gre eió del me jos .. L'afe r La, la, la desencadenà el tema del bilingüisme blil l'a1 da COl d\ tre I s'h pac en1 TEMA JOS 01· lUC • pel :logiles en ha ra 01· esie, •rS. tu- ~ JCS Oia Ja· ?ix ral. que no s'ajusta a la realitat, constitueix una notòria injustícia. Aquests universalistes que viuen abraçats al passaport espanyol i a t'OTAN ens haurien d'inspirar un gran respecte i una profunda admi ració, perquè tot i ser nosaltres els qui naveguem cap a Ítaca, han demostrat una astúcia infinitament superior a la nostra. Talment com si Atenea, desencisada per la covardia d'Ulisses, hagués transferit a Escil·la, Caribdis, Olimp i el Cíclop la qualitat que era pròpia del primer. I'única amb la qual és possible driblar els innombrables esculls, perills i temptacions d'una odissea que, en el cas de Catalunya, es presenta incommensurable i amb un fatal desenllaç. La intel·ligent murrieria dels sectors espanyolistes del nostre país és la que, amb tota subtilesa. està promovent un corrent d'opinió procliu a esgrogueir tot allò que pugui tenir un cert caràcter de reivindicació nacional: nacionalismc-teixismc; ind e- listes» d'una Catalunya que •serà espanyola o no serà», i, per tant. no hi ha millor política que aquelles que tendeixin a aigualir el fet - quasi heroic i resistcncial - de cantar en català. La tàctica és tan senzilla com efectiva: Per una banda, es procedeix, mitjançant I'escumós sabó dc la demagògia. al rentat dc cervell de l'opinió pública. en el sentit que una Cata!unya independent equival a una Catalunya insolidària. Enteneu el joc? Sc li dóna la volta, i es fa creure a la gent que el solidari és I'opressor i que tot intent de recuperar el dret a la plena llibc1tat constitueix un acte dc monstruosa i feixista insolidaritat. Un altre vessant és aquell que aconsegueix, per mitjà de la temptació econòmica. la deserció dels cantants catalans, Iol facilitant-los un honrós argument de sortida: ..cat obrir-se. Cantar tan sols en català és . a més d'un radicalisme beneit. una ac- Una jide/iuu que t·e de lluny • pendcntisme-dccadència; onze de setembregresca i xerinola; La Crida-desestabi lització; cançó catalana-observació del melic; defensa de la llengua-manca d'universa lisme .. . l, així, fins a conquerir tots els enutjosos punts vitals d'una resistència , l'afebliment definitiu de Ja qual pot culminar, l'any 1992, en una espanyolització profunda de la nació catalana, tot presentant-la com a feliç participant en la colonització d'una terra que Catalunya no trepitjà fins tres-cents anys més tard. D'acord amb aquests criteris, la cançó s'ha convertit en un enutjós element de crispació, en un tret d'identitat nacional que no entra en els projectes «solidaris i possibi- titud provinciana i insolidària», i és aleshores quan es produeixen les grans i perplexes contradiccions de tots conegudes pels noms de Joan Manuel Serrat, Guillermina Motta, La Trinca, Francesc Roca, etc., que es passen al castellà. Molt bé, casdascú és lliure de fer el que vulgui! Però, ves per on, no és pas aquest I'argument que ells aporten. Com si un curiós problema de consciència els mortifiqués, addueixen tot un ampli ventall de raons polítiques. La Trinca diu que: «En una Ca~al~mya plenament normalitzada, ja no té sentit cantar només en català». Francesc Roca diu que: «El bilingüisme posa fi definitivament a l'actitud marginadora i di- ferenciadora que significava cantar o penar en un idioma diferent del castellà»(!). En Serrat s'abraça a l'arbre genealògic per a just ificar d seu trencament ... Com ho estem veient. ningú no té l'honradesa dc confessar que és l'afany dc diners. i no cap altra cosa, allò que veritablement l' ha motivat. Analitzem ara Ics contradiccions dc tots aquests personatges. El 25 de març dc 1968, el representant d'en Serrat convoca una conferència dc premsa per comunicar, paral·lclament a una can a obena del cantant, que «..fxm Manuel Serreu renuncia a Euro1•isi6n si 110 ca11ta e11 cutallÍII» , Posteriorment. el noi del Poble Sec declara per telèfon al periodil>ta Carlos Marimón: · La meva decisió ha estat presa lliurement i em ve dc molt endins. Reconec que ho he dit massa tard, però més val fer-ho tard que no fer-ho. oi?" La reacció govername ntal espanyola no e:-. fa espera r i els discs i els recitals d'en Serrat són prohibits. Immediatament, però, apareix el seu primer disc en castellà Poema de amor i Eltitiritero, i és aleshores quan ja res no té sentit. Decebuts tots els qui li donaren suport, en Serrat justifica el seu canvi tot dient que la seva familia és bilingüe (cosa que és certa, però que. d'acord amb la seva trajectòria, sembla talment que el cantant hagi necessitat vint-i-cinc anys dc vida per descobrir que la seva mare és aragonesa). Dc la Motta no es pot dir massa cosa. Mentre en Serrat ven discs a dojo, la incursió casteUana de la cantant esdevé un fracàs i, ciuta-eorre nts, torna als braços de la dolça Catalunya. (76 1) 27 TEMA Pel que fa a La Trinca, l'any 1981 publica tota una declaració de principis: "· .. Com es poden mantenir ducs pàtries i no estar tocat de l'ala. Una pàtria és la parenta que m 'hi van casar per força i no cm deixa divorciar. És una dona dolenta que m'esbronca i m'estomaca i que em parla en castellà». Dc sobte, el trio de Canet descobreix les virtuts del sadisme femení i li declara e l seu amor. En castellü, és clar. Com és lògic, es guarden ben bé prou de traduir-li allò dc Ics dues pàtries, no fos cas que, esvaïda la màscara del davant, els caigués també la del darrera. Com anem veient, són moltes i variades les formes de cercar aixopluc al caliu del cantó solellós del carrer. N'hi ha que temptegen el mercat; d'altres opten per fer un any un disc en català i. l'any següent, en castellà; uns tercers s'estimen més fer versions castellanes de Ics cançons; i n'hi ha que ho fan tot en un mateix disc: per una cara canten en català i. per l'altra, canten les mateixes cançons en castellà. Un altre aspecte a considerar és la reacció victimista d'un sector del públic cada cop que un cantant català trenca el compromís amb ell i amb el seu país. Quan això passa. són moltes les persones que s'exclamen i s'indignen, tot acusant-los de botiflers i desertors. mentre en la seva discoteca particular no hi ha ni un sol disc del cantant que blasmen i el nombre dc discs catalans que tenen no passa de cinc o sis. Personalmen t, opino que la cançó és patrimoni de tots, i que, per tant, de la seva existència ens n'hem de responsabilit zar també tots. Pot ser un greu error transferir aquesta responsabilita t únicament als artistes, tot sotmetent-los a una estreta vigilància i a l'ortodoxa observança del feixuc compromís polític i social que suposa ser català i, a més , artista. Sens dubte, és una llàstima; però la nostra no és una nació reconeguda i, per tant, no n' hi ha prou amb cridar «Visca el Barça» cada setmana, i penjar la senyera al balcó un cop a l'any. Són molts els qui ho fan , convençuts que amb això ja tenen cobert el seu compromís de catalanitat, sense adonar-se que Ja voluntat de ser es reafirma a través de coses ben diferents. El desconeixem ent del nostre idioma i dels nostres autors ens converteix en una nació analfabeta de la seva cultura, la qual cosa, malauradament, ens fa impresentables en el concert dels pobles i afavoreix les tesis que defensen que els catalans no podem anar pel món amb un passaport que ens identifiqui com el que som. Qui sap! Potser, per aquest camí, descobrirem que és reaccionari i poc universalista no posseir un passaport espanyol. De moment, però, i mentre no es demostri el contrari , I 'única actitud reaccionària és aquella que cedeix a l'ambició davant el compromís, i que no s'oposa que el seu nom figuri en una fal·làcia anomenada «Europàlia», malgrat que amb el la faci el joc a I' opressor. 28 (762) L ta. e men lien. jecti mos cant norr que per par~ la na mer que mít ú1 paraula ben cliw. a l'ori¡.:en de la Canrú Tornant al bilingüisme, i ja per acabar. val a dir que té moltes altres vessants: una és, per exemple, l'ús del doble nom. És molt senzill. Consisteix a dir-se Josep tot menjant sopa en família, a Barcelona, i José quan la sopa es menja a Madrid. París, Londres. Milà o Nova York. No, no es tracta de dir-se Josep a Catalunya, José a Espanya. Joseph a França, Joe a Anglaterra o Estats Units i Giuseppe a Itàlia. Res d'això: a casa. amb la iaia. Josep; dc por-. tv tes enfora. José. És comprensible , oi? Amb quina cara pot anar pel món un home tot dient-se Josep: Josep Carreras? Això no obstant, mai no se us acudeixi posar en dubte l'amor a Catalunya i la catalanitat de tots aquests personatges. Que mai ningú no posi en dubte que el seu cor és blaugrana. Wilde. tenia raó. Víctor can e t mu~ paf~ es d de e dur: gira tra. s'ha què tèri: Alexandr~ e mer la s úni< deh Cadena llà, un • ces! duïc i ob ,. que Enr dre han La Ràdio en Català i pe són par ria ria la ~ RADIO AVUI - CADEN A 13 l són Diagonal, 612-08021 BARCELO NA hil unà aqu F 100 F. M. Telèf. 201 42 44 MCSICA: Dilluns. de 15 a 16 hores CONCERT: Dissabte, de 23 a 24 hores LA tàe cip me tal2 TEMA La veu dels protagonistes L'aparició, a principis dels anys seixanta, d'una nova cançó cataJana com un element més a l'hora d'intentar normalitzar la llengua i la cultura catalanes -un dels objectius bàsics de Els Setze Jutges era demostrar que en català també es podia cantar- va esdevenir, en poc temps, un fenomen insòlit i de considerable magnitud que escapà dc les mans d'aquells que tenien per olïci censurar i prohibir. L'inici quasi paral·lcl d'una indústi ra discogràfica catalana, amb l'aparició d'EDIGSA i posteriorment de CONCÈNTRIC. va fer possible que aquell tren disposat a emprendre el camí tingués rails adients per a fer-ho. Malgrat censures i prohibicions, la nova '\mb cançó catalana va tornar-se un moviment e tot I musical dinamitzador dc la vida cultural del ~ país. Però. avui , la Nova Cançó jn només Jcixi es diu «la cançó» i no té aquella capacitat 1 ca· de dinamització. Molts dels elements que Que durant temps hi havien estat a favor li van 1 cor girar l'esquena o sc li han tornat en contra. Fins i tot, la tan desitjada «Autonomia>> s'ha oblidat de la cançó en el moment en què assumia la plena competència en matèria cultura I. 'ldl'i' Del gran nombre dc cantants que van començar a sortir (principaJment a partir de la segona meitat dels anys seixanta), avui únicament en queden uns quants, alguns dels quals alternen el català amb el castellà, i ha desaparegut tot aquell que no era un «número U». Una selectivitat natural excessivament «selectiva•. L'oferta més reduïda, també fa que el públic es redueixi i oblidi, o potser ignori , els pocs noms nous que han aparegut en els darrers anys, com: Enric Hcrnaez, Tomeu Penya, Santi Vendrell o Hèctor Vila. Els de sempre, els qui han aconseguit de fer una carrera estable i porten molts anys en el món de la cançó, són els qui únicament sonen per a la major part del públic: Raimon, Lluís Llach, Maria del Mar Bonet, Ramon Muntaner, Núria Feliu , Marina Rossell , Francesc Pi de la Serra, Ovidi Montllor i pocs més. Les perspectives de futur per a la cançó són molt reduïdes; poques. Potser cap. Si hi ha un tema que preocupa d'una manera unànime als cantants dc cançó catalana, aquest és I' incert avenir. , Ramon Pelegero, que artísticament adopta el nom de Raimon, ha estat des del principi un exponent qualificat i un dels elements més importants de la nova cançó catalana. El premi que va obtenir la cançó Se ·n ¡·a anar. que juntament amb Salomé cantava al Festival del Medirerr(meo de 1963, va servir per donar. de cop. una dimensió a la cançó. encara que aquell tema no ha tingut res a veure amb les lletres que posteriorment es van fer. La carrera de Raimon està basada en la barreja de fer una petita obra artística i de contribuir al desenvolupament de la cultura catalana. Però, malgrat aquestes encomiables aspiracions, el cantant dc XtHiva diu que no està satisfet dc la seva carrera artística . «Vaig intentar fer. de l'ofici dc cantant. una cosa diferent a la que era fins aleshores. Jo volia fer recital, i em vaig ncgar a cantar a Ics sales dc !estes, que era el lloc habitual on es cantava . Però aquí no hi ha hagut, ni hi ha. sales estables on es doni cançó, com passa a França o als Estats Units de Nord-Amèrica. Per altra banda, jo també lluitava perquè el cantant ho fos tot l'any, i no durant una temporada: l'estiu . Però, no he acon!)cguit cap dc les dues coses. L'ofici, tal i com jo el vaig pensar, encara no ex isteix; és per això que no cm puc sentir satisfet». Hi ha un altre tipus d'insatisfacció que sí, s 'ha pogut satisfer. Així, la desaparició dc la censura va permetre a Raimon dc revisar tola la seva obra i dc tornar-Ja a gravar amb les condicions que, des d' un bon principi , li hauria agradat dc tenir. Amb arranjaments musicals, bons equips tècnics i sense censura. És per això que la reedició d'algun dels seus discs, per part dc la companyia discogriifïca PDl, fent servir els masrers origi nals gravats per EDlGSA, el porten a dir que això és «Un error». La seva visió de futur és prou pessimista; però és similar a la d'altres. Raimon assegura que si els pocs que continuen camant ho deixessin dc cop, la cançó desapareixeria: i no creu que això importés gaire a ningú . Ovidi Montllor y a iniciar-se com a cantant , el 1968, i evolucionà en poc temps d'una manera meteòrica, passant a ocupar un destacat lloc en el moviment de la cançó cataJana . El motiu pel qual va començar a cantar no pot ser més circumstancial i anecdòtic. Una portera li va vendre per cinc duros la guitarra del seu marit, que havia mort, i ell, que confessa no haver cantat mai abans. ni sota la dutxa, es posa a escriure lletres i a tocar un parell o tres d'acords, perquè a penes tenia amics a Barcelona i no sabia com passar els caps de setmana. Provinent del món del teatre, Ovidi Montllor va professionalitzar-se com a actor de cinema l'any 1975, després de protagonitzar la pel·lícula F11rtivos de José Luis Borau. Confessa no haver pogut viure mai d'un únic treball ; aJterna el cinema amb el teatre i dedica, gairebé dc manera diària, part del seu temps a escriure lletres i compondre cançons. Unes cançons que fa per a la gent; però. com que ningú no li ofereix U: via EDf IaC més la possibilitat dc cantar-Ics. a l'espera trun esdevenidor millor. en el qual no creu. les fa per a ell i els seus amics. Aquest alcoià tenia ben clar que la seva professionalització com a actor de cinema no ajudaria ni afavoriria una major difusió dc Ics seves cançons. Perquè la cançó en català, a la resta de I 'estat espanyol no interessa «per ser cantada en català». D'altra banda. Ics cançons que fa Ovidi Montllor no són fltci ls de pair. «Faig una cançó molt esquerpa. però és la que, a mi. m·agrada.. , diu. Quant als Països Catalans. ja hi era conegut, i la seva incursió en el cinema no modificaria gens les coses. Ovidi Montllor admira la valentia dels joves cantants que, malgrat les dificultats. «que són totes», fan un tipus de cançó compromesa amb la societat. «Ho tenen molt malament» diu; i afegeix: <<Si no es pren una decisió concreta sobre Ja cançó catalana, d'unes ca racterístiques determinades, aviat cantarem únicament per als amics». Per a Ovidi Montllor, tots estem implicats en aquest assumpte: els propis artistes. que no van saber respondre a la fat-làcia que els mitjans de comunicació van treure. després de la mort de Franco. quan deien: «f ara, què cantareu?.. ; els mitjans de comunicació, que van demostrar no haver entès res; i les institucions, que ignoren l'existència de la cançó, sabent que existeix. Ramon Muntaner va fer-se conèixer d'una manera pública l'any 1971 , després d'haver guanyat la segona edició del concurs Promoció de Noves Veus, organitzat per la Cova del Drac. Anteriorment, ell ja . havia treballat com a músic i com a cantant, interpretant les seves pròpies cançons. 30 (764) principalment en obres dc teatre a la ciutat de Cornellà de Llobregat, d'on és fill. Es va convertir en professional gairebé sense adonar-se·n. Després de guanyar aquell premi de •Noves Veus.. , li van començar a oferir actuacions i la possibilitat d'enregistrar un disc. i ja hi va ser posat. Per a Ramon Muntaner la solució de bona part dels problemes que avui té la cançó no passa perquè els mitjans de comunicació de la Generalitat, Ics emissores i la televisió, es dediquin a posar discs de cantants catalans i a donar-los cabuda als espaís televisius. Passa perquè ho facin totes les emissores: però la realitat és que no ho fan ni les catalanes. Allò que més lamenta d'aquesta situació és .,que no preocupi ningú». Ramon Muntaner desdramatitza I' opció de cantar en català i en castellà. «És molt curiós com, als cantants, ens toca fer de grans herois. Un llibre en català és tradueix al castellà i no passa res. Una pel-lícula catalana es tradueix. i no passa res. Amb Ics obres de teatre ningú, tampoc, no diu res; però, quan es tracta d'una cançó, les coses canvien, i comença a haver-hi neguit. Amb això, no vull que s'entengui que estic defensat Ja cançó en castellà». Opina que la qüestjó de l'idioma ha complicat les coses d'una manera absurda, i que la música, o el cant, sigui en l'idioma que sigui, és un llenguatge universal. «Unicament demano», diu Ramon Muntaner, «reciprocitat. Igual que estem acostumats a escoltar discs en anglès sense entendre'n res, se'n poden escoltar en català, sense necessitat que aquest sigui el propi idioma•. Ramon Muntaner s 'ha dedicat molt, úl- timamcnt, a compondre. Contràriament a ~ allò que hom pot suposar. aquesta preferent dedicació a la composició no I'ha allunyat de la cançó, sinó que I'ha apropat a enten· dre millor allò que ell pensa que hauria de ser el seu paper en el món de Ja cançó. Des· prés dc tres anys de no haver gravat cap disc, i dc no haver fet destacades actuacions a Barcelona, torna a tenir-ne moltes ganes i, segons ell diu, <<ha estat gràcies a aquest temps en què he diversificat el treball•. Maria del Mar Bonet va incorporar-se, com a membre número catorze de Els Set· ze Jutges, el desembre de 1967. És una des· tacada cantant. posseïdora d'una excel-lent veu. Reconeix la manca de suport que té la cançó i es mostra poc optimista; però creu que d'això ja sen 'ha parlat molt. Que ella n'ha parlat molt i que tot el que s'ha dit no ha servit per res. <<Ha caigut en un forat». Malgrat Ja crisi per la qual està pas· sant la cultura catalana, i amb ella la can· ~ çó, afirma que ella no dirà mai que la cançó està morta. «Per a mi, sempre cxis· tirà». Creu que allò que realment podria aju· dar la cançó, i la cultura en general, és la constitució d'una companyia discogràfica catalana, en la qual es gravés música de tota mena. No cal dir que hauria d'estar sub· vencionada; contràriament, és impossible la seva supervivència. Però Maria del Mar Bonet mostra un gran optimisme, i diu que • veu aquesta companyia discogràfica, i al· hora editora de llibres, com un negoci que, en un futur, es podria mantenir per ell _tot sol. Lourdes Margades de f balh prirr van soci> trcb. prin ció • ja tt gra' on 1 prol lona dc e D tats, ci nd TEMA La Cova del Drac a redós de Tuset Street ~nt a !rent nyat 1tenia dc Descap :ions anes JUCSl 11·. r-se, Setdes·lent JC té però Que s'ha n un pascan- i> 1e la ;!XiS· ajués la !.!fica :tota subsible Mar 1 que ., i alque, ll .tot ades Una divergència dc criteris de com s 'havia dc dirigi r la company ia discogràfica EDIGSA és el punt d'inici de la història dc la Cova del Drac, la sala d'espectacles que més ha fet per a la cançó catalana. Un grup de persones, que fins aleshores havia trebaUat en pro de la cançó des dc dins de la primera companyia discogràfica catalana, van decidir d'abandonar-la i constituir una societat anònima anomenada HACSA per treballar per a la cançó, a través d'ella. El primer projecte d' HACSA va ser la creació d'un local en el qual els cantants que ja tenien una companyia discogràfica on gravar discs poguessin tenjr, també, un lloc on poder actuar d'una manera estable, i professionalitzar-se. No hi havia a Barcelona precedents de l'existència d'una sala de característiques similars. Després d'aconseguir, i no sense dificultats, tots els permisos necessaris i imprescindibles. la Cova del Drac obria les seves portes a finals de 1964. Aquell primer dia, Josep Maria Espinàs, com si ho hagués fet tota la vida i aquell fos un dia més, va sortir a I'escenari a presentar I'espectacle de la nit. - Senyor Espi nàs, vostè que era el director i el presentador dels espectacles de la Cova del Drac creu que, en aquest món artístic, resulta molt normal això d'inaugurar un local sense fer-nc referència. i com si fos un dia més? - Normal, 110 sé si ho és: però com·e11ia, en aquell moment, do11ar 1111a sensació de naturalitat. Com si el presemar u11 espectacle en cC/la/à fos una cosa que es fes cada dia. Sobtava a molta ge11t aquesta naturalitat. La 110vetat de la Coi'G del Drac, més que el fet que s 'hi cantés e11 català. era que tnt l'espectacle era prese11tat e11 ema/à; i encara que això pugui .\'O!prendre avui, la veritat és que mai no s 'lw1•ia fet. E/_ç es- pectacles es presemm•e11 e11 castellà. e.\ callrés l'li l'idioma que es cawés. Va ser pre<"isalllellt això la cosa q1u' més l'a IIWh'.\Wr a les aurorirats; perquè lc• Cliii('0/1S llm•ie11 passat prèi'ÜIIIIl'llf per ccn.wra; pen) nllti que jo podia dir ell elmome11r de pre.w11wr 1111 espectacle, 110 lli llaviatwssal. I el r¡ue de debò els resulwm illsulln/11 és que s 'hi utilit:es el cow/à com si. en rea/irat. jo.1 l'idioma que es parlam al carrer. Twn/Jé hi hm•ia la i11te11ció. e11 el.fi•r d 'obrir In Co l'a del Drac. de demosrmr a la ciu ra/ que el cala/à sen•ia c0111 a 1/engumge llOC/I lm. de sala de fes/es. - En aquest intent de dcmo~trar coses, Ml poso que la sitLJació del local, al carrer dc Tuset, de Barcelona, també volia dir quelcom? - E1•identmem; s 'i111e11ta fugir tf 'olià que és IÍpic. Hom imagillm'a e11 aquel/momel ll que Ull local ema/à estaria situar en el mrrer PetriLrol o similar. Do11cs, 110. Nosaltres ¡·am anar a posar la Com al bel/mig de la Barcelona !locwma més c:astellallil:ada, més co11servadora i més poc folklòrica. - I quina fou la resposta del públic, davant d'aquest atipisme dc col·locació? - La gem va respo11dre moll bé. Hi l'ell i ell persones de 101 arreu per escollar les acruacions dels camcmts i per veure els 1111111tatges teatrals i de cabaret que posteriormem s 'hi va11 estrellar. Era 1111 públic OIIÒIIi/11 i generalmem curiós per u11a propos/(1 tall i11sòfiw, que mai no havia p rovoml problemes d'ordre p1íblic. Conrràriame m, els que sf busca1·ell rao11s ere11 els policies que feiell guàrdia asseguts a la barra del bar i amb els qui calia pactar si aques1 o aquell espectacle es podia prese11tar en ell/alà o 110. Em deixm•e11 presemar la part musical dels ca111a111s e11 català; però. la part de màgia d 'especwcle. ho havia de fer e11 castellà. Els paeres eren c:om i1111us, perquè allò que ¡•olíem era que el local fos obert. - Al cap de poc temps dc funcionar, laCo- va del Drac va ser tancada per ordre goveQJativa. Quin va ser el motiu adduït per al tancament? - Van buscar tm motiu admi11istratiu . Després de donar-nos tots els pennisos, l'autorita/, és clar, 110 sabia, lli ho imaginava, que allí s 'hi ca11taria en cara /à, que s 'hi farien espectacles e11 coralà i que rot s 'hi presemaria, també, en català. Quan el local es l'li inaugurar, a través d'tms policies vestits de paisà, que nosaltres 110 sabíem que hi venien, es van assabemar del que jèiem i l'Oli buscar el pretext que havíem ca11via1 "Calen n1olts anys per arribar a ésser jove" 1111 i qt Ai,, Picasso gw d't. fes 1111 gw or. tra pec cm /l'f• f{/¡ /)(1 ¡ cia po, Xlii jà I tist gw és , /1{/ l 'e C(l/ 1-utogr.tiÏ J 1k I rnkn~ sol git. ( hopin al I H-19 . (/lli Chopin va morir de tuberculosi quan tenia 39 anys, Schubert, de tifus, quan en tenia 31 i Mozart, als 35, d 'un coma urèmic i d'altres malalties mal ateses. No costa gaire imaginar-nos que els recursos actuals de la ciència haurien pogut salvar llurs vides. Hoechst és una de les empreses químiques més grans de tot el món, i fa més d'un segle que es dedica a la investigació farmacèutica. Realment és necessària l'experiència de molts anys per poder contribuir a la prolongació de la jovenesa o a ser- nc conscient, en el sentit de la frase atribuïda a Picasso. El propòsit de Hoechst és, doncs, prolongar la vida dc tothom, i, lògicament, també la dels grans creadors. Potser per aquesta raó han col· laborat amb Hoechst els Premis Nobel de Medicina Koch, Behring i Erlich. Tot plegat han estat uns esforços útils. Ha significat afegir una aportació més a la lluita per allargar l'esperança de vida ... i de joventut. • pk. llèl C'S idc C31 nir Hi (U! I wl 1'(/ tal ilo prc alg lC~ -1 (/LI• pr. de l'a ) cu. grc ca Ho~:chSI produl'ix mcdi camcnt~o, plà~tic:.. colo rants, fihres i producte:. per a l'agric ultura i per a mo lt e!> altr<:!> aplicacions. fins un total dc 6 000. Hocchst lbúica !> a Apartat dc Cnrr~:u~ ·t<)O O~OHO Bar~:dona Hoechst 13 ,, un dels titulars del consell d'administració. i que aleshores I 'empresa ha ~ia de tancar. Airò passm•a tm mes despres de la lllaugt;ració, dos dies abans de la nit de cap d'om•. per a la quallwi'Íem preparat Ulla festa. amb acwacions i ball. A~ llarg de tot u11 dia, l'lli/I estar mo1·ent-nos 1 buscam argumems possibles per reobrir la .coi'O del Drac. Finalment, l'am aconsegtur demostrar que el local inferior, 011 es fe i ell els espectacles, estm·a subarrendat i que, en tancar les portes del bar. es perjudica1'a 1111 tercer. Ens mn deixar permís per fer la festa de comim d 'a11y. però amb les portes del bar tancades i amb l'i8ilància de la policia. El wncamellf del bar no va impedir que pofiuéssim aconseguir l 'imprescindible xampany per una fesw de cap d'any. ·SO - La Cova del Drac, va servir corn a mitjà per professionalitzar els cantants i els artistes que no ho eren? - Si no professionalit:.ar-los, perquè alguns ja ho eren. allà que sí va fer la Cm·a és que molts tinxtu!ssin. per primer cop, feien el món de la cançó o en el món de /'e~pectacle duram mesos. Una feina que cobra1·en cada nit i que els permetia sobretot a la fielll de/teatre. e/ mim, la mà~ia, etc.- adreçar-se al públic en català quan1w Ito ltm·ienfetnwi. Era, afitora, ww plawforma de cara al públic. perfer-se conèixer. i de cara als mateixos artistes que es lrobtn•en idenrijicms amb la sel'(l pròpia idl'IIIÍ/01. Jta , El carra 1il.wt: .\lm/ml d'un momelll que s 'havia d'aprofitar. I, a en Guillem d 'Efak, el públic de la Com li tenia tm a simp01ia especial. - La Cova del Drac la van haver dc tras- -Si hi havia una persona que li agradava cantar i ho feia mínimament bé. pérò a qui ningú no coneixia. tenia accés a la Cova? Hi podia cantar? - Sí. La Col'll em un local obert a tothom , passar a principis dels anys setanta, després que la capacitat d'endeutament dc la societat HACSA arribés al seu límit. No hi havia cap possibilitat, dc fer rendible aquest local? però amb la colldició que s 'hi camés ell català. Recordo que, ./lliS i 101, una vegada 1•a I'Cilir un xicOl calladenc. Es va preselltar i l'a dir que ell cmtta va i que volia ferho a la Cova . El· l'Cili/ i11corporar a la programació. - Sí, que hi havia una monera de fer 1111 local rendible: fem pagar deu l'efiades més d'allò que s 'hi cobra l'a ; apl(imll els preus de les begudes, fe/lt un local més Kl'(llt. Canviam/es carac1erístiques de/local. perquè la gem que paga\'(/ aques1s pr(•us no l'Olia el 1ipus d 'especwde que es dmtal'll a la Cova. El fer més e1·ide111 de la nwnca de re11dibilirar el 'aquests tipus de locals és que no n'ha aparegw cap més i que. en el seu moment, era l'únic. Nosa/o·es havíem de mtmrenir els preus baixos. perquè el nostre objecriu era fer una funció social. cul/lira!, de non11alit;.ació lingüíslica. Aleshores, no 1enia sellfit imemar treballar econòmicamellf com si es rractés d'tm cabaret normal. - Hi havia . en especial, algun cantant o algun espectacle que omplís la Cova, en totes Ics seves actuacions? -No. No hi havia ni11giÍ en especial, perquè la Co1•a del Drac gairebé s 'omplia sempre, i no wm per /'especracle com pel fer de la sem pròpict existència. La gem hi anal'a per veure què s 'hi feia. Hi /ta un cas molr curiós, però: el d'en Guillem d'Efak, un negre mallorquí, que canwva perfecwmenr e11 C(//a/à. Vam creure que era prou insòlit i ~:;t(~Q ,.,... r - Quan s'arriba en aquests extrems econòmics. suposa un t.rauma, per als qui van crear la Cova del Drac, haver de traspassar-la? BRASSER I E 't""" .. ..~ SANDOVAL "" Ò\)0 SALÓ PER A BANQUETS Especialitat en carns a l a brasa OBERT FINS LA 1 DE LA MATINADA Comtal, 28 - Telèfon 302 21 87 A 100 MTS. DEL PALAU li - Sap greu; però s 'ha de prendre la decisió, perquè és I 'única solució. Si duram els anys en què s 'hi va treballar l'CI servir i ,ç ·¡,¡ va donar treball a la gent, i el català es va introduir en un barri de Barcelona on 110 hi havia cap tipus de sensibilital, va estar bé. Aleshores. calia buscar altematives, altres comins. Un empresari normal. qualsevol, no hauria oben mai probab/emel/l aques1 local. -El concurs de Promoció dc Noves Veu~ que. pocs anys abans de traspassar el local. s 'hi va començar a fer i amb el qual es pretenia llançar nous cantants ... - Només l'aig imervenir-lti en ww sola ocasió. No ho tinc massa 1•iscut. això. - La inexistència d'un local exclusivament per a la cançó, creu que fa necessari , avui, l'ex istència d'una Cova del Drac? - Es 11ecessiw un local per a la cançó i 1111 per a la gem que comença, per als que 110 tenen I 'experiència de I 'actuació dal'flllf del públic, que no poden arrossegar u11a ~ran quantitat de públic. - Però continuaria essent un negoci ruïnós. - Probablemem. Hauria d 'eswr subl'ellcional. A I 'eslranger, hi ha molts especrac/es d 'aquesl tipus sub1·encionats. I penso que si LI/IS alemanys, brilànics o fra ncesos 1•olen mtmwr 1111 local de característiques similars. es /robaran amb els mmeixos problemes que nosalrres. L 'es rruc ltu·a d 'aquesls locals 110 és la d'un negoci. - Per acabar. expliqui 'm per què van triar el nom de Cova del Drac? - Nosaltres l'Olíem fer, en w1 principi, 1111 drugstore. En aquell mamem, no 11 'lti havia cap, a &rcelona. Volíem fer un local en el qual, tot jullf, lzi hagués una cafeteria i unes pamdetes on es venguessin llibres i discs catalans. Encara que les caracterf.Hiques de/local definitiu 110 van ser les mateixes , li vam posar «Cova» pe/local de sora on es feien les actuacions, i «Drac» com l'abreviació i caralanització de drugstore. /, així, li vam dir «Úl Cova del Drac». L. M. MÓN SONOR Orquestres forasteres • • "" 1 IDUSlCS del país La temporada musica l ha tornat a cmrar en aquell període en el qual tornen Ics habitual:- fom1acions simfòniques britüniques. juntamem amb algunes au~tríaques 1 ~oviè­ tiqucs dc tom. És un costum summament interessant. que ens manté en contacte dc nivell europeu en aquest a~pecte. ate~a l"escassa qualitat del paí~ en aque~t ram. Cal dir, pcrb. que. darrerament. totes lc:- presències orquestrals estrange res no ~empre acaben resultant tan superbc:. com la respectiva anomenada i eb _preus de lc~ localitats permeten esperar. E~ un fenomen que té diverses cxplicacion~. com pot é~-.er la mateixa freqüència d'aqucstC!> audicions i la realitat que al mateix Londres. per exemple. moltes d'elles siguin rutinàries després d'tm parell d'a!>saigs. El gran director Celibidache ho deia fa pocs die~. amb gran encert, en un programa de televisió. tot elogiant el magnílïc nivell - professiona l. en concret- dc les simfò niques britàniques . fruit d'unc!-. incessants actuacions públiques. bé que. ensems. causa dc freqüents .. lectures.. d'escassa transcendència. Tot plegat encara més palès quan som consciems dc Ics programacions tan característiques de Ics ràpides gires amb Ics quals solen prcsemar-se aquests conjunts. Sobretot hi ha hagut ja més d'un desencant en Ics més famoses orquestres dc cambra. dc Ics quals no se sap mai si faran un concert memorable o actuaran en el clima del més precipitat i gairebé descarat •<boio». Caldria que els responsables de la promoció exterior d'aquestel' orquestres estrangeres, britàniques o no. i els seus agents al país. fossin conscients que a Barcelona acaba passant ja tot el bo i millor d'arreu i. per tant. no hi han d'actuar en cap sentit com ho farien davant d' un públic provincià. Ara que. per enèsima vegada. torna a és- Enrique Pére;. de Gu::mtín amb la London Symphony Orchesrra dirigida per Jestis Lópe=:. Cobm 34 (768) ser notícia d'actualitat la irritant qikstiódc l'Orquestra dc la Ciutat dc Barcelona pot ésser interessant de recordar al lector afec· cianat que les grans organitzacions simfo. niqucs func ionen avui dia a l'estranger amb soli!>tcs i blocs instrumenta ls d'cscoi<J i ho· mogeneïtat irreprotxables. a canvi, això sí, d'un sentit dc la «productivitat» empresa· rial absol uta que obl iga a fer una mitjana d'una actuació pública cada tres dics. a més de servir en molts casos l'òpera, la gravació i diverses $ ires anuals amb gairebé con· certs diaris. Es cuTiós dc constatar que en tots els estudis i comentaris que periòdica· )> ment i regular apareixen a la nostra prem· sa al voltant de la nostra Orquestra, mai no s 'ha fet cap referència a aquest tema de la productivitat. Potser la més important de les grans or· questrcs que ens acaben dc visitar durant les darreres setmanes és la Royal Philhar· monic dc Londres, la de Sir Thomas Bee· cham, de cordes aristocràtiques. perfectes i potents, i elenc de solistes d'igual altura. Concert de programació característi ca per servir d'exemple a un cen tipus de gira. en aquest cas un concert instrumental i una obra dc repertori no compromès quant a profunditat interpretativa. El conccn de torn fou el de violí, de Brahms, la part or· questral del qual aquestes orquestres poden interpretar en qualsevol instant i sense prèvia preparació, en una versió de tipus convencíonal. La solista de torn, Miriam Fried. és una bona violinista, deixebla dc Stern, i, per tant, té apresa la seva lliçó cansis· )o tent en una interpretac ió morosa, ensucra· da, de moltes llibertats quant als rempi. Stern té el talent d'arribar sempre just fins al punt en què els rubarri començarien a passar de ratlla, però Miriam Fried la transgredí fins i tot en més d' una ocasió, mostrant-se sempre dolçament femenina. El director de torn, Yuri Temirkanov, tenia, no obstant, una altra fita clara: la versió de la vella Shéhérezad e, partitura de Rimski que era present en les discoteques inicials ~ de totes les cascs dels anys trenta en la versió aleshores espectacular dc Stokowski i la Filharmònica de Filadèlfia. Fa cinquanta anys que les gramoles de maneta amb I' inefable gos de «La voz de su amo" permetien de perllongar Ics imatges dels Ba- llets prO< cont pogt sènc de t• ·ell (, eió L una mer Un: tats evic d'O rad va 1 poc des. quir duc un I sc ve ma! mer per CSS< fini nac p Co1 vat! pec lifi< avi; CiOI inaj rull me1 Pér lat cer mal Ul12 edi· de • nes esc Mc var del pli·. Es lin mi: de~ bre rra tor aut al t a' gn ta, br; co arr qu pu dc MÓN SONO R llets de Monte Cario i les seves barroques produccions. Per tot a ix?, .~'.audició present, concertant i de gran exhib1c1ó orquestral, no pogué fer esvair un inevitable regus~ d~ presència «Camp». Indubtablement Sheherezade té un lloc precís en un tipus de concert: ·el té ' això no obstant, en una única aparic. ció a Barcelona d'una orquestra tan cara? La London Symphony ha fet igualment una actuació. aquesta inesperada i supernumerària, sota la direcció de López Cobos. Un altre exemple típic de programa i resultats propis dc gira atapeïda amb versions I evidentment impecables de l'Obertura ~ d'Oberon i de la Fantàstica dc Berlioz a cura d'aquest director que admirem per la seva tècnica segura i clara però del qual tampoc no arribem a recordar lectures profuntió dc des. El fet és que encara ens preguntem •a (l<ll quin pot ésser el segell personal d'una prÇ>afccducció característica de López Cobos. Es jmfò. un lector precís i altament correcte de qualramb sevol obra dc repertori i. sobretot, és un i homagnífic acompanyant de concerts instruxò sr. mentals: és el conductor segurament ideal tresa· per una gira d'aquesta mena. però segueix itjana essent una incògnita quanl als reultats de1 mé~ fin itius de la seva carrera de director interra va. nacional. :COll· Aquest programa incloïa una revisió del uc en Concerto breve, per <1 piano. de Montsal·dica· ., vatge, obra que pertany ja a una època estf'Cffi· pecial del compositor. la que podríem quami no lificar com d'eclosió del seu mestratge. més dc la aviat clàssica i abans d'altres incorporacions estètiqu<:s que després esdevingueren •s or· inajornables. Es una obra amable, viva i cuurant rulla dc sensibi litat. que serví magníficalhar· ment aquest jove pianista que és Enrique Bec· Pérez de Guzman. Sense anar més lluny, ec tes la televisió ens oferia dies després un contu ra. cert dc Brahms francament important del a per mateix solista. Ens sembla que hi ha. en ell, a, en una bona escola. una I encara, a l'instant de clou re la present 1nt a edició de la · Revista". haurem de donar fe ·t de dc dues orquestres estrangeres més. dc sig·tor· nes ben contraposats. En dics seguits hem oden escoltat la Simfònica de Moscou i la del prè· Mozarteum de Salzburg. Amb la primera, con· vam fer una coneixença típica segons el mori ed. del de les bones orquestres eslaves, discitern, plinades, d'escola, i més aviat agredolces. nsis· Es veu que el model de Leningrad resta deJcra· finitivament com un fet a part, producte del mpi. misteri d'aquella ciutat que tan bé ens ha fin5 descrit fa poc Montserrat Roig en el seu llien a bre. Però l'anècdota inevitable de l'Orques-ans· tra de Moscou és la presència de La direclS iÓ, tora Verònica Dudarova . Actua amb gran 3. El autoritat i evident ofici, però atenta només :nia. al petit fet musical de cada instant, al qual ódc a vegades afegeix una certa dosi de coreonski grafia de gest no autèntica del tot, gratuï:::iais ta, «a toro passat» com es diu en el món dels verbraus. Les orquestes russes tenen bones 5ki i cordes, i per això vam prendre esperances uan· amb el «Preludi inicial» de Lohengrin, bé amb que estirat en el temps lent, com un fil a perPUnt de trencar-se. La Simfonia Concertam, Badc Mozart. va demostrar aviat que a la Du- > .. Afida dl' darova no se li podia ja donar el menor crèdit quant als clàssics. Va dirigir l'obra com un glaç, sense el menor intent d'estil, que ja és dir en una dc les produccions més galants i dramàtiques de Mozart. Intentà fins i tot doblegar la volada rcfinadíssima que li anaven insuflant els dos solistes, uns Gerard Claret i Enrique Santiago estel·lars. Però l'escalf que sorgia intermitentment a cura d'ells rebia l'envestida d'aquell glaç obstinat. En conseqüència, la Vida d'heroi, de Strauss, va assolir una volada simplement regular, sense memòria digna. A vim-i-quatre hores de distància, teníem l'altra cara de la moneda, l'Orquestra del Mozarteum de Salzburg dirigida per un d'aquests mestres alemanys. Edgar Seipcnbusch, que han anat assolint totes les experiències i savieses en llargs anys d'assistències i titularitats. Haydn, Mozart i Beethoven (la singular Vuitena) en versions modèliques, cadascuna en el seu precís estil, com una equació perfecta de respecte al passat i a I'inevitable ajornament de lectura. Breu conjunt simfònic que toca amb una dedicació total, més pròpia d'uns músics de cambra. Res de gratuïtat no vam sentir; tot fou una servitud absoluta a l'obra genuïna, a aquella difícil i multiforme Simfonia, de Beethoven. i al Concert, de Mozart (el K. 466), que van construir iguaJment com una genuïna simfonia. El solista dc piano, Paul Lorroclw Gulda, fa honor a la complicada personalitat del seu pare, però es mostrà summament irregular amb la seva pròpia. És un bon pianista , amb aspectes mu~icals ben interessants, juntament amb altres fonament objectables. Però tornem sortosament -després de la ràpida referència anterior a Claret i Santiago - a casa nostra. amb el recital d'Alícia de Larrocha. Programa que. d 'antuvi, es mostrava ja important i meditat: dues Sonates, dc Mozart i els 24 Preludis de Chopin. Quina gran classe ha assolit ja la nostra pianista! Dues Sonates de Mozart. la darrera dc Ics parisenques i una de Ics primeres vieneses, amb pocs anys de separació temporal, però la suficient perquè en el meteòric Molart no deixi de copsar-sc l'evolució de l'estil encara galant cap al classicisme més sever. I quina intcl·ligència i saviesa, la d'AJícia. per donar a cada una d'ambdues sonates el seu estil merescut, l'atac, la pulsació i el fraseig avinents. Amb aquestes sonates i amb els esmentats Preludis vam tornar a sentir aquella rara evidència que Ics obres renaixien, autèntiques, originaJs, amb la genuïna intenció creacional dels compositors. Insistim en aquell segon Mozart - la Sonata en do menor- que planteja ja problemàtica beethoveniana. o en els Preludis, de Chopin, que ens va fer escoltar en la prístina signi- MÓN SONOR E qüè gorr gac foH arri blic no, sibi mú: els mc! sigr ia çon nitz trib quil cull trc Manon Lescaw ficació d'un creador d'avantguarda ... del 1839, uns anys singulars que encara es debatien entre el llast sòlid del classicisme i un romanticisme en plena gestació. El Liceu cal ésser esmentat per les seves regulars produccions quinzenals , que ara s 'han referit a l'Or del Rin i a Ma non LescaLli. La producc ió wagneriana, que va dirigir amb notable autoritat Mathias Kuntzsch , ens va fer pensar en la gran regularitat de ls escenaris alemanys, en els quals, sense noms estel· lars podem acabar escoltant representacions força considerables. Potser el Wotan. de Bent Norup, no era espectacular de veu, però el teixit d 'AIberics, Mimes. Fasolts, Fafners i tots els personatges d'aquest Or del Rin estaven servits per un equip d'especialistes. d'experts coneixedors dels seus papers respectius. Avui dia és ja decisiu. per a un Wagner, i potser precisament per aquest títol inicial de la Tetralogia, que tots els personatges característics assoleixin la seva dimensió expressionista pròpia. Però no hem parJat encara de l'elenc femení, perquè mereix una referència especial, amb les clàssiques filles del Rin, sempre expertes, i el trio de protagonistes -aquí Marga SchimJ, Cheryl Studer i Cornelia Wulopf, representants magnífiques de Fricka , de Freia i l 'enigmàtica Erda ... Tot el contrari fou el que s'escoltà en les representacions de Manon Lescaut, en una bona versió musical de Maurizio Arena, és a dir l'elenc heterogeni , del qual destacava la personalitat de Raina Kabaivanska. Soprano ja veterana, amb forta pe rsonalitat , capaç per si mateixa de prestigiar tota una representació. Suficientment versàtil de veu 36 (770) i d 'actuació dramàtica per poder ree ixir degudament en les exigències d'un paper realment difícil. Per a Jesús Pinto, el Des Grieux de torn representava, en canvi, una presentació compromesa, més per manca d'experiència i maduresa tècnica que per absència de qualitats de veu. Segurament no hi ha ningú qualificat per decidir respecte de l'instant precís del llançament d'un artista, però allò que sembla segur és que tots els principis solen resultar compromesos i atzarosos. Tenint això en compte. l'actuació del tenor asturià va assolir prou regularitat per considerar-se un èxit per a ell i una fita singular pt:ï a una plausible carrera. Antonio Blancas fou el baríton ja expert, com·tota la resta d 'aquell elenc característic de sempre, dels esforçats del Bosco, Heilbron, Ysàs, Esteve, etc. amb l'i nevitable Piero di Palma. Josep Casanovas XXXIIè CONCURS INTERNACIONAL D'EXECUCIÓ MUSICAL MARIA CANALS DE BARCELONA del 15 al 29 d'abril de 1986 PIANO VIOLONCEL PIANO-JUNIORS 189 concursants inscrits dels països: Alemanya - Argemina - Austràlia - Bèlgica - Brasil - Bulgària - Canadà Corea - Cuba - Espanya - E. U .A. - França - Gran Bretanya - Grècia Holanda - Hongria - Israe l - Itàlia - Iugoslàvia - Japó - Luxemburg - Mèxic Polònia - Portugal - Romania - Singapur - Síria - Suècia - Suïssa - Taiwan Turquia - U. R.S.S. CASAL DEL METGE del 15 al 26 d'abril PALAU DE LA MÚSICA CATALANA diumenge, dia 27 d'abril, a les 21 ,30 h. SALÓ DE CENT dc I'ExceJ.Ientíssim Ajuntament de Barcelona dimarts, dia 29 d'abril , a les 19 h. Concert de Clausura rua- MÓN SONOR Els esbarts? Que pleguin! Encara que tardana, una de les conseqiièncics de l'esperit de renaixença de la segona meitat del segle passat fou la divulgació de les recerques dels nostres primers folkloristes . Possiblement, els aspectes que arribaren més aviat a ser coneguts pel públic fore n els relatius a la cançó popular; no debades hi hav ia arreu una notable sensibilitat per a la música coral. Els nostres músics aporten, a partir de les melodies que els descobreix e l patrimoni popular, poemes simfonies, g losses i obres musicals de signe ben divers, i proporcionen als orfeons i a les entitats corals tot un seguit de cançons tradicionals que adopten unes harmonitzacions. sovint força e laborades, i contribueixen d'una manera notable a l'enriquiment d'una ben marcada personalitat culrural. Les danses, pe rò, van per un altre camí, i els punrs, els salts i les passes que les conformen són recollits amb criteris diversos, amb poca sistemàtica, amb més bona fe que eticàcia i, molt sovint. amb resultats força dubtosos per l'ambigüitat i inconcreció de les dades obtingudes. Des del mateix origen, e ls criteris musicals, rítmics, espacials, coreogràfics i de gestualitat es polaritzen en ducs posic ions que divideixen la feina i els objectius dels esbarts dansaires. Per una banda , hi ha la reproducció pura i simple de la dansa (o I 'intent de reconstrucció, diguem-ne arqueològica); i per I 'altra banda, apareix un criteri més obert, dc recreació, dc rcclaboració de les dades existents, que pensa més en la dansa com a espectacle i no com a c lement expressiu i comunicatiu. No hi ha, però. límits marcats. Els esbarts , ja siguin d ' una tendència o d'una altra, configuren, amb el temps. una mena d'estètica pròpia que fa passar Ics danses pel mateix sedàs - dc la mateixa manera que s'elabora una mena de «Vestit típic català»- ja ·s igui del pla, dc la muntanya o dc vora mar , d'estiu o d'hivern, i que gairebé només distingeix entre rics i pobres. o bé e n si és dc festa o de feina. D'aquesta manera, prospera la confusió. Els esbarts es protegeixen en Ics seves imatges formal s; totes les danses s'assemble n i es distancien cada vegada més dels trets conservats pel poble. A hores d 'ara, les primeres vfctimcs d'aquesta situació han estat els mateixos esbarts. Les dues tendències sembla que només tinguin l'objectiu de convenir-sc en espectacle. En un punt extrem , hi tr()bcm el document que se'ns mostra per ser contemplat ; i a l'altre, la voluntat d'olèrir un espectacle coreogràfic a panir dc versions que potencien els eleme nts estètics o el!. drarnà- ~ ~gu - ell i rre- >ert. :rís:;co, evi- )VOS ic n (771)37 B v1r SO' ret Iac uc tics Ics danse!> -amb tota la complexitat que el gènere teatral suposa. Si voleu noms. col·loqueu en un extrem l'Esbart Català de Dansaires -setanta-vuit anys. el més amic de Catalunya- i a l'altre l'Esbart Dansaire de Rubí -el més popular, en els últims temps, per la qualitat teatral del seu producte. Entre aquests dos pols imag ineu totes les gradacions i barreges possibles, i tindreu una imatge força aproximada del poti-poti en què en aquest moment. es mouen els esbarts. Les danses s'han transmès per la pràctica i el record . Els mestres actuals dels esbarts són, gairebé tots, antks dansaires que havien après les danses dels mestres respectius, i cadascú les ensenya afegint-hi les seves virtuts i els seus vicis. Aquella divergència inicial, doncs, ha esdevingut amb el pas del temps una mena de bola dc neu cada vegada més gruixuda. Aquell c~ dues tendències s'han multiplicat fonnalment en múltiples variants i, fins i tot, en sorprenents •variants de variants". El desori és gran! Els intel·lectuals han marginat aquest camp d ' una manera absoluta, i no han sorgit «teòrics" que formulessin cap mena de camí o bé de doctrina que poguessin orientar la gent. No hi ha, tampoc. ningú que 38 (7TI) pugui merèixer la confiança de tothom en l'aspecte pràctic. Després d'aquells mestres inicials, que ja partien del dubte, n'han aparegut més; i tots han fet gala de llur seguretat i vàlua. Uns i altres es manifesten en possessió de la veritat absoluta. i s'acusen múruament de no fer les coses bé. L 'espectador atent s'adona que la mateixa dansa és ballada dc maneres diferents; que gairebé tothom tira al dret; i que aquest patrimoni nostre de la dansa tradicional. tot i essent molt ric sobre els papers, es deteriora d'una manera inevitable. Treicu el cap, si us plau, a les actuacions dels nostres esbarts i veureu com hi ha grups que volen fer un gran espectacle sense tenir el més mínim sentit de les tècniques escèniques; veureu vestuaris que semblen autèntiques mones dc pasqua; veureu que hi ha esbarts que adopten recursos del ballet clàssic, i d'altres que salten i brinquen de manera desaforada, ben lluny de la nostra manera d 'entendre la vida. I, cada vegada més, veiem desaparèixer gestos i moviments, i les raons dc la indumentària; i hi predomina una estètica que no trobareu en cap altra manifestació cultural i artística que no sigui la dels mateixos esbarts. És evident que, tot el que he escrit, es pot matisar molt i es pot tïlar molt més prim. Hi ha actituds que hauríem dc quali· ficar amb la mateixa duresa, i d'altres que mereixen la més absoluta condescendència. No podem aplicar sempre la mateixa rasa. Jo diria als esbarts que fossin força exigcnlS amb la seva feina. Que, si no poden asse· gurar un mínim de dignitat -històrica, de preparació, tècnica, plàstica, estètica, de muntatge, fins i tot moral i ètica- , si no són plenament conscients dc la feina que fan, jo els diria que pleguessin. Els esbarts? Sí: que pleguin! Potser serà I 'única manera dc recomençar, de tornar a bastir -amb totes les mancances que calgui- el nostre malmès patrimoni coreogràfic. Malgrat la contundència de les meves pa· raules, no voldria abocar pessimisme al món de la Cultura Popular i Tradicional. Penso que, en el moment actual, apareixen tímidament i amb la màxima humilitat accions i moviments que poden treure els esbarts de I 'atzucac on es troben i poden refer tot l'estrat cultural. Signes i actituds que uneixen rigor i bona voluntat es disposen a obrir un nou camí. Tanmateix , parlar d'això ja demana un altre article. Joaquim Vilà i Folch SCI d'¡ ga' sec Ie a( re! ve i . f01 tàt qu qu tic 30 ni: ca lla no d' bl' pe pa I'< da de tn ur El ballet català popular, a la recerca de la seva autenticitat ~ ~~;· ; que ncia. rasa. ~enl~ lSse- de de ;i no que 1, 1. serit 1ara cal· 'àtic. 5 pa,e al mal. ixen t acs es· 1 re· que Jsen 1rlar olcir MÓN SONOR BALLET .. En ocasions anteriors ja hem parlat sovint de la dansa acadèmica i escènica. i molt sovint també ho hem fet per referir-nos al retard que portem en aquest terreny, en relació a d'altres països europeus. Però, potser pel desig de contribuir a la difusió d'aquesta modalitat de la dansa, hem relegat injustament a un segon terme un altre sector: el de la dansa popular o ilkJòrica. I cal esmenar la desatenció apare t, perquè, a Catalunya, la dansa tradicional é una merescuda i estesa popularitat. L'any 1981 s'hi va iniciar, per primera vegada, el Congrés dc Cultura Tradicional i Popular, cosa que va fer possible de formar-se una idea de conjunt de la importància que entre nosaltres ha arribat a adquirir el món de la cultura tradicional. el qual concita una participació popular autènticament massiva. S'hi van comptabilitza r 300 corals, 200 esbarts, 250 colles sardanistes, 500 grups teatrals i nombrosíssims castellers, bastoners, diables, gegants i un llarg ctcétera de figures entranyables del nostre folkJore. La història ens ha ensenyat que. per tal d'evolucionar dignament. són imprescindibles unes arrels fermes. La dansa catalana potser no exhibeix la riquesa folklòrica dels països de l'Est o, per no anar tan lluny, l'atractiu del tlamenc. No obstant, és la dansa d'aquí: la que un bon dia va sorgir de la nostra terra i la que expressa la nostra manera de ser. Pot ser un pur plaer o una conquesta, però també és un acte co- mú dc fons religiós, en forma de prcg~t ri a, per la bona collita o per l'ànima d'un difunt. És des dc principis d'aquest segle, quan es comencen a investigar i a reconstruir els moviments autòctons catalans. El 1908. Aureli Capmany funda el primer esbart. (l'Esbart Català de Dansaires) i. a partir d'aquest moment, el redescobert sector de la cultura no fa més que guanyar nous adeptes. Amb la seva creixent difusió i popularitat, apareixen també les primeres polèmiques i es manifesten les primeres desunions, per Ja qual cosa s'arriba als nostres dies amb una gran disgregació d'estils i d'interpretacions. Calia la creació de l'Agrupament d'Esbarts de Catalunya, fruit del Congrés de Cultura Tradicional i Popular. per tal d'entreveure la possibilitat de posar una mica d'ordre a la disbauxa actual. Per això, hem considerat oportú dc reunir, al voltant d' una taula. i amb J uli Sanclimens. president de I· Agrupament dels Esbarts, cinc altres personalitats vinculades al món de la dansa folklòrica, per tal d'aclarir la situació actual i Ics possibilitats de futur de la dansa catalana. Es tracta de Ma Rosa Alonso (Esbart Català de Dansaires). Josep Vilar (Ballets de Catalunya), AJbert Sans (Esbart de Rubí), Núria Fradera (Sac de Danses) i el crític i investigador J oaquim Vilà i Folch. Ma. Rosa Alonso- La tasca primordial de l'Esbart Català dc Dansaires ha consistit sempre en Ja recuperació, conservació i divulgació de les danses. Intentem de con- servar les danses i músiques en la seva mé~ aproximada autent icitat. Ja fa tres anys que ens dediquem a la recuperació i con!>trucció d'instruments antics. Quan ballen eb bastoners, per exemple, poden fer-ho amb gralles. No fa gaire que hem recuperat una cornamusa i també hem tornat a formar la coble primitiva. de tres quartans: és a dir. tres músics amb quatre instruments. La nostra missió està ben definida ; i encara que prescindíssim dc dansaires tindria un sentit. Disposem del valuós arxiu d'Aureli Capmany. la línia del qual seguim . Josep Vilar- Els Ballets de Catalunya procedim d' una escissió produïda fa trenta tres anys al si dc I'Esbart Català de Dansaires. El propi Capmany fomentava i estimulava la diversitat d'opinions. les discrepàncies. I quan es va produir la famosa polèmica entre ell i Rigall. ens en vam separar. Rigall en sabia més. de ballar: i això és el que nosaltres hem intentat de fer. Ara bé. malgrat les divergències que hem tingut, ens sentim molt aprop dc l' Esbart Català i treballem sobre Ics mateixes bascs. Albert Sans- Encara que tinc una gran admiració per la trajectòria de la dansa catalana autèntica, la meva manera d' interpretar la dansa és ben diferent. Perquè. què és l'autenticitat? Jo he procurat no enredar-me: el que faig és, ni més ni menys. dansa catalana posada a dalt d'un escenari. I. a partir d'aquí, ja comencen a tenir un paper aspectes com el dc la luminotècnia. la indumentària i. evidentment. els ballarins. Els dan(773! 39 MÓN SONOR saírcs dc Rubf ballen diferent perquè treballen el cos. Això no obstant, els nostres ballarins no són professionals, i tampoc no és aquesta la nostra ambició. No volem perdre els lligams amb el poble. Del que s'ha parlat és que I' Esbart dc Rubí podria ser la companyia folklòrica catalana, i això és una altra cosa. El que nosaltres pretenem és donar un espectacle de dansa folklòrica ballada per la gent del poble. Tot això no exclou que ens dediquem wmbé a la recerca. Com deia abans, però, què és l'autenticitat? què en pot quedar d'una dansa explicada dc paraula a unu persona i després interpretada per un tercer? Ens trobem davant d' uns documents que ens expliquen unes danses, però no disposem d'explicació sobre els moviments, els quals, lògicament, ens cal inventar. És cert que sempre procurem ser fid els als punts bàsics dc la nostra dansa; ara bé, a l'igual que ens passa amb ballets costumistes com el Carnestoltes o El Sarau. tant la música com els moviments són el resultat d'una creació nostra. Intentem reflexionar sobre la nostra manera catalana dc ballar; i tot plegat persegueix com a objectiu que la gent s "identifiquí amb el que està passant a l'escenari. quan s'hi comencen a introduir unes altres ambicions que demanen una més rigorosa investigació. La música, la indumentària, tot, adquireix unes proporcions noves. Aquest nou enfocament de la dansa popular desperta un gran interès per part del públic, que ja comença a omplir teatres i estadis. És el primer gran estímul que rep la nostra dansa, a favor de la seva difusió. M 8 Rosa AJonso- Les danses que es ballaven als pobles. a les que es refereix Vilar, s 'han anat perdent. El nostre país ha estat sempre molt obert als corrents exteriors, i certes tradicions hi han desaparegut. Tampoc no crec que. aquí, la dansa hi hagí tingut mai la significació dc «divertíssement» que ha tingut a altres indrets. Més aviat s 'ha tractat de danses amb una func ió molt determinada: per exemple, una bona collita o qualsevol altre celebració. Són danses que, evidentment, han desaparegut, i que nosaltres estem intentant de reconstruir. En realitat. la t.lan~a catalana és ac- tualmcnt filla d'un interès històric, folklorístic o turístic. Existeix gràcies a la tasca dc molts investigadors. que han tornat danses, que molt sovint ningú no sabia que existien, a llurs pobles d'origen. Marjolijn Van der Meer- Em pregunto sí no seria simplificar massa la realitat, el fet de dividir la dansa catalana en tres tendències fo namentals: primerament, hi ha uns grups que es dediquen primordialment a la popularització, a la difusió de la dansa catalana; en segon lloc. tenim els dedicats a la investigació i la reconstrucció de les danses, procurant recuperar-les en la seva puresa original; i hi ha finalment la dansa escenificada, on es permet una major llibertat interpretativa. Vilà i Folch- Aquí, justament, és on co· mcnça l'embolic. Els grups que tenen una tendència clara es poden comptar amb els dits. La proliferació desordenada d'esbarts ha fet que, cadascú, anés tirant pel seu cant6. a ferra nt -~e als seus propis vicis. Moh SOl tre! por dar hi s sa de f r trm tat. trCI lin se' nie la r Tol trw qui ~ erc Sobretot , transmetre el plaer del ball Núria Fradera- En el Sac dc Danses, la gent que ve a ballar amb nosaltres cal que s'ho passí molt bé. En això no ha d'haverhi diferències entre el ballar «rock,. o qualsevol altre cosa. És clar que nosaltres partim de la base de les danses tradicionals, i considerem que l'amor a la dansa s' ha de cultivar des de la infantesa. Per això, ensenyem danses populars a nens i nenes des dels qu:ttre fins als catorze anys. I procurem barrejar els grups d'edat amb la intenció d'apropar-nos més a I'ambient dels pobles on, grans i petits, ballen plegats. Volem que la gent s'acostumi a ballar a la manera catalana; i no em refereixo ara a una Bolanguera o al Ball de Sam Ferriol, sinó que es tracta de tenir la idea dels passos que han sorgit espontàniament del nostre poble. Tenim I'esperança que, un dia, potser podrem ajudar la gent a adquirir una expressivitat més rica. En realitat , no ambicionem cap altra cosa sinó poder transmetre el plaer del ball. J osep Vilar- El punt dc sortida són les danses dels pobles , Ics que es ballaven els dies de festa , o per qualsevol altre motiu. D'aquí neix el ballet popular; el qual , evidentment, té uns altres objectius. Manté l'esperit del poble, però adquireix una altra dimensió. El fenomen de Ics grans companyies, del tipus dels països de l'Est; és desconegut entre nosaltres: els nostres esbarts encara són, per regla general, molt a prop de les arrels. En realitat , és amb la formació dc l' Esbart Verdaguer. el 1945. 40 (774) llit lli ta, ba1 jm ga< dr< -é arr ha un d't la l'I lar en si~ qu el ter de pa gr: qu MÓN SONOR kloasca :lan- que ~un­ itat, teni ha nent :~nsa .cats :les seva ansa ·Jii- l CO· una Jels Sovint, el mal camí ha estat imitat per altres grups, a la recerca de I'èxit fàcil i la popularitat. El resultat final és que, molta dansa que veiem actualment, no té ni base històrica ni creació pròpia, per la qual cosa ofereix, dc fet, una barreja molt poc definida. Núria Fradera- Ara ja comencem a entrar més en el fons dc la qüestió. En realitat. quina funció tenen, els esbarts? Fa uns trenta o quaranta anys, obeïen a una rcalïnnació nacionalista, i als responsables no se 'ls demanava cap mena dc preparació tècnica. La dansa popular també ha patit de Ja manca d'un adequat sistema de notació. Tot això. juntament amb el fenomen dc l'cstraordinària difusió, ha originat els vicis de què parlem. Marjolijn Van der Meer- Però, no creieu que cad•t cshart pot triar el seu camí és així, podem produir resultats contmproduents i quedar completament desmotivats. Vilà i Folch- Cal remarcar que. dintre Ja dansa catalana. hi ha una tendència que no comporta aquest esperit dc catalanitat. Hi ha grups que persegueixen més aviat imitar l'espectacularitat dels que ens vénen de fora. en lloc de renexionar sobre Ja nostra pròpia essència. Juli Sanclimens- N'hi ha. però són una minoria. I per això, justament. cm ~embla important que hi hagi una institució. a la Generalitat , que centralitzi la documentació i la recerca dc la dansa, on la gent es pugui informar degudament. Això no significa , de cap manera, que, a partir d'ara. tots els esbarts hagin dc treballar dc la mateixa manera. Ens agrada que hi hagi diferències; sempre, però, que estiguin motivades per aquest esperit dc cawlanitat. Un~ Ill CURS INTERNACIONAL D'INTERPRETACIÓ MUSICAL ALA CIUTAT DE GIRONA del 15 dc juliol a lï d'ago.1.1 dc 1986 QUADRE DE MATÈRlES I PROFESSORS Piano: Scha_,uan lknda (Bohi:mta 1 Àu,tria). 15 a :?6 dc ;u/iol Emmanucl Fcrr.:r (Fr:tn\'.t E,,panya) Lutz dc Moura Ca,tr.l !Bra!>il/EU AJ Violí: N6tor Eidtcr (Arg.cntma/ E~panya) Vunan Mannogian Ctnoq/ EUA) Matthias Maurcr !Suï~Mtl Holand:t) Viola: Hcrrc Jan Stcgcng~ (Hnt:~nda) Bi..c (Sui\,a) 11 t/,• I d'al{ ml 'arts Vinlunr~l: can- Cant: Jultcu~ ¡u/iol a Guitarra: Ó:.car Caccrc' (Urug.uai/Fr:uu;a) l'crcus.\iÓ: Xavier Joaquín CBarcclon;t/ El.pan:ya). 21 dr ¡ulíol " I v1olt tl'a¡¡oii Mont~errat Torrent (Barcctunal El.pan) a) li dl' juliol u I Orgue: dilf:nii ISut~-.a) Flauta: Alexandre Magnm Fagot: Jano> Mc~aro' (HongríalSuh,a) 2Z de juliol u I d ·,ww Anàli!>i: Carie~ Guinovan CBarcclnna/ &panya) i\ l ú~int de cumhra: ProfcsMJrat del cur. CURSETS INTERNS t l Mú>ka Catulana per a piano {contemporanta en particular): J. M. Colom. 2) Con,trucctó i tècnica del pi:tno per a pianl\tC\: Xavier Garcia. 3) Mètode • Ahcrn>tUry •: NéMnr Eidler. lliurcmcnt? Qutn mul ra, un csbart que balli pel seu propi plaer? Juli Sanclimens- No és ben bé aquesta. la missió dc I'esbart. Bàsicament, l'esbart és una escola dc formació per a la gent jove, amb un objectiu principal: la divulgació de Ics danses del país. Al meu entendre, en els darrers anys ha passat que la gent -amb una fc extraord inària, i segurament amb el desig dc fer-ho el millor possibleha anat avançant per camins equivocats. I un gran culpable d'això ha estat la manca d'un centre d'investigació. una iniciativa en la qual està treballant actualment l'Agrupament. Vilà _i Folch- L'Obra del Ballet Popular, d'Omnium Cultural, ha treballat molt en aquest sentit, i durant molt de temps va signi ficar un intent federatiu. Ara, sembla que I' Agrupament, sorgit del Congrés, pren el relleu amb una força extraordinària. Juli Sanclimens- Abans que res, pretenem que la gent que es dediqui al món dels esbarts sigui gent molt sincera amb el país. Que en conegui la història i la geografia, i que tingui la voluntat d'entendre què representa aquest país. Perquè, si no projectes futurs <fordrc més pràctll' tnclouen la consecució d'uns local!. per assajar, i un servei d'orientació per als esbarts que cerquen ajuts econòmiques. etc. Actualment, estem estudiant la possibilitat de treballar amb cobles més reduïdes. Hi ha molts esbarts i molt poques cobles i, a més a més, un cobla petita dóna més agilitat al trasllat dels grups. Intentem que tothom pugui treballar amb música viva. Per altra banda. aviat farem una trobada de me!>! res. per tal de definir una mica els punts bàsics de la dansa. Hi ha infinitat dc coses per aclarir. concretar i reclamar. Les paraules de Juli Sanclimens poden donar per acabada la conversa, al llarg dc la qual hem intentat aixecar una mica el vel de la confusió que ara sembla imperar sobre Ja dansa popular catalana. Confiem tenir ocasió de tornar sobre aquest tema amb més profunditat. És el mínim que es mereix aquesta gent que esmerça desinteressadament tantes hores en la recuperació i reconstrucció dels nostres costums tradicionals. Marjolijn Van der Meer CURS EXTRAORDINARI Ti:cmca b~it-a del piano per a profcswr~ i alumnc> (grau elemental i mitjà): Profc\_,or: Luiz dc Mou ra Ca\tro. del./ u/8 d 'mwn. ModalitaL\ i preus dc matrícula: 22.000 ptc-. Acuw. 14.000 pte-. Oient!. 16.000 ptc,.. Cur.. reduil. Acllu> 10.000 pte" Cur~ reduu. Otents Anàh>i mw.ical (classe coHectÍ\a) 18 000 ptc>. 10.000 ptC'> Mètode ·Abel':btUf\ • 6.000 pte' Aphcactó Mètode (suplement) Cur> extraordinari (4--8 agost) 10.000 ptes. Actius 7.000 pt~. Oients ISFORMAC!Ó: ·lli CURS L"l'TERSACIONAL DE MÚSICA•. PuJada dc la Mercè 12. 17004-GJRONA (Espan)a) Tel.: 972-206404 OrganliL3CIÚ i Patrocini: Ajuntament d~ Girona Amb la coHaboroció dc: Oiput.ació de Girona Departament la d~ ~ne.-alil3t Cultura d~ de Catalun)a Centro MllS:ical \ 'am.aba Direcció artistica: Carles Guinovan Direcció tècnica: Miquel Sunyer (775) ~I SCHERZANDO -----------------===~ f e p - ~~,--~0 \___----~.._C_-=t___¡_ ..__ e p dc Pa ta rn:. l '( cel eo mc ia Fr du tir Olt ba fa1 act Lc br• M br• rà e I~ M Ilc va C¡ aq ni• tat m da cc al: rà tic gr s'; la m ca s6 Fc 42 (776) MÓN SONOR ARA •ABANS D'AHIR •AHIR •DEMÀ •ARA •ABANS PREMI LÍRIC «HOTEL PRINCESA SOFIAGRAN TEATRE DEL LICEU» CONFIGURADA LA PROGRAMACIÓ DE L'ORQUEST RA DE LA CIUTAT DE BARCELON A PER A LA PRÒXIMA TEMPORAD A L'aciUació en qua1rc concerts, dels director alemany FranzPaul Decker. conslilueix la nola més destacada dc la programació dc la temporada vinent dc l'Orques! ra dc la Ciulal dc Barcelona. Una programació que consla dc 22 programes que començaran el dia 8 dc novembre i acaburan el 26 d'abril. Com és sabu1. l'esmentat Franz-Paul Deckcr serà el nou din..'ClOr li!Uiar de I'QC8 a parlir dc la !emparada 1987-88. A rné~ d'ell hi imcrvindran d'altres balutes destacades. com són Rafael Frühbeck de Burgos, que ac1uarà els dics 28 i 29 dc març. Leopold Hager -7 i 8 de febrer- . Miguel Àngel Gómez Martínez -22 i 23 dc novembre- . Peter Maag. que iniciarà el cicle els dies 8 i 9 dc no- vcmbrc i els nostres Amoni Ro~­ Marbà. concerts segon - diC\ 15 i 16 dc novembre- i sclè -20 i 21 dc desembre- : Salvador Mas dirigirà els programes quintè - 28 dc febrer i I de març- i el de cloenda - 25 i 26 d'abril. mentre que Edmon Colomer ac!Uarà el~ dics 7 i 8 dc març i Albert Argudo cl:?.l i 22 dc març. Encara que queden noms dc ~oliMes i d'obres per de!erminar. cal dcslacar la presència dels pianistes Lazar Berman. Alcxis Wcisscnberg. Chrislian Zachurias i els nos1rcs Miquel Farré i Rosa Maria Llorcns. Altres solistes destacats són el pianista Rudolf Buchbinder. Thomas Indermühle. oboè i oboè d'amare. i els nos1res Jaume Francesch i Marçal Cervera. CONVOCAT EL FESTIVAL INTERNACIONA L DE MÚSICA DE CANTONIGRÒS Del 17 al 20 dc juliol lindrà lloc una nova edició del Festival Imcrnacional dc Música de Can1onigròs. Com és sabul. aquest festival aplega una munió dc grups corals i també dansaires d'arreu del món que s'agrupen en els següents apartats: cors mixtos, infantils, femenins, masculins i grups de danses. Encara que el fcslival comporta un caire competitiu. allò que més hi destaca és el caràcter de gran festa. amb la mullicolor rcpresemació dc diversos grups d'orígens distants que s'apleguen a Cantonigròs i a tota la comarca. Per la competició de cors mixtos. amb un màxim de 80 camaires, les obres obligades són: O Cntx ave spes un ica, de Ferran Sors i Kotek-Das Kiir::.- schen. d'Andrzej Koszewski. Pel que fa a cors infamils amb un màxim de 60 veu:.. le:. obre~ obi igades ¡,ón: Fie nay, prithe. Jo/m-Under this sr on e. dc Henry Purccll. i Le Rhin sui:.se. dc Stunz. Les obres obligades dc la competició dedicada a cors femenins amb un màxim dc 60 camaires són: Der Brliurigam, dc Johanncs Brahms, i Morana, Morana! de Bohuslav Martinu. Per a l'edició d'enguany. ja han anunciat la participació grups corals i de danses procedents dc Bèlgica. Bulgària. Colòmbia. Finlàndia, Grècia. Hong-Kong, Índia. Irlanda. Israel, hàlia. Polònia. Romania. Suïssa. Txecoslovàquia. Eslat:. Units i dc diversos països de l'Estar espanyol. El qui fou gran barí1on català, Manuel 1\u~cnsi. presideix el Comitè Organillador dc l'anomena! ·Premio Lírico Ho1cl Princesa Sofia-Gran Tcatro del Liceo•. que cnguan) l> 'atorgarà per primera vegada. El guardó conté ducs modalirals: per una part, l'c~mcnrat Comilè Organizador reconeixerà el canlalll -nacional o CMrangcr- que hagi destacat per la seva actuaci<i al Gran Tca1rc del Liceu en el cur:. de la !Cmporada prc~cnt : per l'ahra banda. hom premiarà el jove cantant espanyol que hagi lingul una actuació més brillant. En aquest cas. el reconcixernem scr1t en forma d'una bcca d'c~ludis per ampliar els l>CUS coneixements en una escola dc cant dc reconegut prestigi internacional en la seva espccial ilal. En ambduc~ versions. el \'crcdiclc es farà cnnèl\er aban' del 15 dc juliol d'englJan) . Junl amb Manuel Au,en~i. integren el Comitè Organillador dc l'csmcnlllt premi: Maria Vilardell , Prcsidcnla del Clln cur~ Francesc Viña~: Mont~crral Vive!>. Prc:.idema dc l' 1\s~m: iacio d'Amics del quan i cinquè pi' dd Gran Teatre del Liceu: Xavier Montsalvmgc. cruu.: mu~•­ cal: Ricard Villanueva. directiu del Conservatori del Liceu: i m: lUti com a ~ClTCta ri .lnscp Ma ria Ayxcl11, vicc-presidcntc del grup d'Hotcb II USI\ . LLIBR E SOBRE LA DIGITACIÓ PIANÍSTICA, O' ALBERT NJETO El jove pianisla Albert Nicw. que actuà el pa~~at dia 23 dc març al cicle Diumúsica. cs1à treballam en aquests momem ~ en un llibre ~obre la •digitació pianística... Aquest treball el fa comptam amb sengles beques dc la Generalitat dc Cmaluny<l i dc la Fundació del Banc Exterior d' Espanya. Albcn Nielo en aqucs1s moment~ és pmfcsso1 dels cursos superior:- del Conservatori de Música dc VilòriaGastcix, i és. així m<lleix. a!>SC!>sor dc la programació i plunilicació dels cur:-os dc piano. Fa un any que va aconseguir el Diploma Superior, nn1b Gra n Distinció i Premi . dc la Fundació Alcx dc Vric:-. a Anvcr:-. LOLITA POVEDA, en e l record Víctima dc cruclmalahia, ha mort Lolita Povcda. una dc lc' persones més cmranyablcmcnt vinculade!> al món del Gran Tcalre del Liceu i. lambé, al dels principals centres lírics de I'E~­ lat espanyol. Despré~ dc cursar els estudis de piano al Conservatori Superior Municipal dc Música dc Barcelona, duram els quals s'inicià en el món fascina m dc l'òpera, el seu matrimoni amb Dídac Monjo - dc tams anys. peça clau en el complica! engranatge artístic i funcional del Liceu- I 'integrà dc ple al món operístic. Col-laboradora activa en la carrera del seu marit, panicipà, postcrionncm en Ics complexes comeses del muma1ge escènic. moll primordialment en l'específicament luminotècnic. sempre en estrela connexió amb els directors escènics. El seu treball. bé que no ostensible públicament. era d'una importància capital en ordre a la consecució dels resultat~ artístic\ globals. En un móQ el del !Caire líric- on, sovim, el nerviosisme i la nccessi1a1 dc ràpida rcsposw als imprevistos és un fet quotidill, el1ractc jovial. serè i amb un toc dc bonhomia de Lolila Poveda esdevenia el contrapunt imprescindible al negui! inesperat. Per això. Lolita Poveda es féu creditora de l'estimació dc tants i tanL~ artiMcs. directors i escenògrafs. En el transcurs dels dos mesos duran! els quals suportà amb serena resignació el seu cs1at, no li faltà. en cap moment, el testimoniatge d'estima dc lOts els grans cantants i homes de teatre que han passat per Barcelona. Descansi e n JYJU! (727) 43 MÓN SONOR D'AHIR • AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS D'AHIR • A GIRA DE LEONORA MILÀ PER ALEMANY A Del 19 al25 dc febrer. la pianista i composi10ra catalana Lconora Milà. féu una gira dc recitals per la República Federal Alemanya. Entre el conjunl dc concerts. cal destacar els que oferí el dia 20 dc febrer. a Munic. i el del dia 24. a la Stephan Sani. de Karlsruhc. patrocinat per l'Ajuntament dc la ciutal. També cal assenyalar el bon ressò acon~cguit pel disc que ha tret al mercat. en el qual ''ofereixen obre~ de la ma1cixa Leonora Milà ~obre tcxw:. dc Goethe. Llutes. Maragall. Manuel dc Cabanyc~ i dl.' la pri>pia pianista-compositora. l'anpls per la soprano Maria del' An· geb Sarroca. CURSOS INTERNACIONALS DE VIOLONCEL 1 GUITARRA A L'ESCOLA LUTHIER George Neikrug El Centre d ·ArtS Musicals Lulhier ha convocat cursos internacional!> dc violoncel i guitarra. El primer serà a cura dc George Ncikrug, i el de guitarra, a cura dc David Russell. George Ncikrug és una important personalitat de la música nord-americana. Amb una activitat professional com a concertista i pedagog de més de quaranta anys. actualment és cap d'estudis responsable de les seccions de corda dc la Universitat de BostOn. El curs tindrà lloc dc l'I I al 16 d'abril, a l'esmentat Centre d'Estudis Luthjer i, com a presentació del mateix , George Neikrug oferirà un concert d'un relleu excepcional el dia 15 d'abril, a l'església de Sant Felip Neri. David Russell , malgrat la seva joventut, és un guitarrista de gran prestigi internacional. Nascut a Escòcia, visqué la seva in44 (778) fancia a Menorca i estudià guitarra amb el seu pare. Continuà els esllldi~ a 16 anys. a la Royal Acadcmy of Music. i estudià també trompa i violí. De~­ prés dc guanya r el concurs Julían Brcam aconseguí una beca que li permeté perfeccionar-sc amb el mestre Josep Tomàs. Una successió de primer'> premis a concursos internacionals -Santiago de Compostcla, «Andrés Scgovia.. a Ciutat de Mallorca i •Tàrrega• a Benicàssim- li obren les portes al gran concertisme internacional i, des d'aleshores, mena una important carrera i actua amb les millors formacions i en els auditoris de més prestigi dc tot el món. Com a presentació del curs, David Russell oferirà un concert el 18 d'abril a la Sala d'Actes de l'Institut Francès, amb obres de Weiss, Maxwell Davics, Menz Manjon. Rodrigo i Morcl. EXPOSICIÓ D 'INSTRUM ENTS ANTICS A E UROP ÀLIA Din~ d marc dc la gran mosIra d'art espanyol que suposà Europàlia. cal fcresmcm (si bé um1 mica tard en el temps no per aixiJ menys interessant) d'u na important cxposici6 d 'instrument!> musicab dc nm~trucci6 C!>panyola deb M:glc!> XVI al XIX. Aquesta cxposici6 fou una primícia mundial. puix que era la primera vegada que es presentava una col·lccció compte- ' 1:1 i històrica d ïn:-trumcnts cspamols. . La coincidència dc l'Any E-. uropeu de la Mú~ica i el fet que la mostra Eu ropàlia fos dcdi.:aua a Espanya. va fer que la Socicté Générale dc Banque. b.:lua. decidís dedicar als instrume~t~ musicals dc conMrucció e'panyola l'anual exposició que ella organitza. L'exposició ha c'tat Qberta dos mesos i l'han vi:.twda aproximadarncm unes noranta mil persones. des d'espectalistcs a curioso~. desplaçats dc~ dels països més propers a Bèlgica com són França, Holand,t o Alemanya Occidental. .. JnstrumentS de música espanyola dels segles XVI al XIX• . era el títol d'aquesta mostra que <>-:upava mil dos-cents metres quadrats de la sala d'exposicions dc la Générale dc Banquc. a Brusscl·les. S'havien necessita! dotze mesos dc recerca i d'in\c-.tigació prèvia i un pressupost dc vint-i-cinc milion~ de pessete, per tal que, el 17 d'ociUbre dc 1985. s'obrissin Ics portes d'aquesta exposició. Al catàleg figuraven 63 instrumentS. tots ells exemplar~ 1.ignilicatius de cadascuna de les famílies d'instruments: corda polsada; corda amb arc; vent-fu~ta: llengüeta i nautes; vent-metall i instruments dc teclat. L ·aportació catalana a la mostra fou molt significativa. ja que m6 de la meitat dels instruments exposats provenien del Museu dc Música dc Barcelona, únic a l'Estat espanyol. La tradició musicològica catalana. iniciada al segle passat per Felip Pedrell i continuada per Higini Anglès, es va cristal·l itzar en la creació d'aquest museu que compta a l'actualitat amb la més important col·lccció d'instruments dc construcció espanyola, i que ha estat essencial a l'hora de fer possible aquesta exposició a Eu ropàlia. Un vídeo sobre instruments medievals de construcció e.spa- del 1315 voh enc; qui ;ior tra grat l'e) aco CSI3 con nos tòri mu: nye L' cc Ll nyola introduïa aquesta moMra, la lectura dc la qual hom havin dividit en tres amplis períodes històrics. El primer, del 1500al 1650. abraçava els instrumenb medievals supervivents i llul\ transformacions. cap a la prime· ra meitat del segle XVII. El segon període. comprès entre eh anys 1650 i 1780. il·lustravacl pas de lïn~trument barroc als models del clas~icismc tardà. que començava a aparèixer a la Península Ibèrica a l'últim terç del segle XVIII. El darrer i úl· tim període comprenia entre els anys 1780 i 1900. i presentava els instrumentS propi~ del Romanticisme. La mostra es com· pleta va amb il·lustracions origi· nais de manuscriL~. i edicions dc música dc l'època. un material cedit per la Biblioteca Nacional de Madrid. Va ser publicat un catàleg que consta, per una part, d'una sè· ric d'articles sobre l'organolo· gia espanyola, a càrrec de des· tacats especialistes, i. per altra banda. hi ha totes Ics fitxes dels instrument~ exposats. El catàleg inclou un disc petit, en el qual s'ha enregistrat el so d'alguns dels instruments que formen part de la mostra i que han estat restaurats per poder-hi tocar. A les dificultats pròpies que comporta el muntatge d'una ex· posició d'aquesta envergadura, cal afegir- hi un tracte discrimi· natori en ser exclosa la mostra ini< l'lli tria Ari cuç Ue tre! dèr ava la I ma 131! ma fic; 1 ca. 19( Co LI¡ ser tud rer cic im tio qu no. pet I gr; fo• gr; la d'I va la na eo C< .- ~ - MÓN SONOR ' AHIR • DEMA • ARA • ABAN S D 'AHIR • AHIR • del programa general d'activitaLS musicals d'Europàl ia, per \Oiuntat expressa del comissari encarregat d'aquestes activitats. qui va cfc~tu.ar totes _le~ pressions posstbles perquc la mostra no es pogués realitzar. Malorat aquets intents dc boicot. Í"exposició ha tingut una bona acollida en els dos mesos que ha estat oberta a BrusscJ.Ics. i ha fet conèixer internacionalment. i a nosaltres mateixos. el valor històric i material dels instruments musicals dc construcció espanyola. Hom no descarta dc prc- sentar ací, si no aquesta exposició una de similar. que reco rreria. itinerant. l'Estat espanyol. El muntatge d'aquesta mostra ha estat fet per un equip d'especialistes encapçalat per Romà Escai as, actual director del Museu dc Música de Barcelona. en qualitat dc comissari dc l'exposició. amb la coJ.Iaboració tècnica dc Cristina Bordas i Juan José Rey, i amb la coordi nació de Solcdad Lorcnzo i CriMina Pons. L. Morgades L'ORFEÓ CAT ALÀ AL PRIMER CONGRÉS INTERNA CIONAL DE LA LLENGUA CATALAN A. Octubre de 1906 ,ostra. havia ríodc; 500al menl.l llu~ >rime· El SC· :re els ava el x ab tardà. ;ra la n terç ri úl· :re els :ntava :I Ro· com· origi· >ns dc tterial :ional :gquc 1a sè· .nolo· :des· ·altra s dels 3tàlcg qual lguns rmcn estat car. s que ta ex· dura, rimi· ,ostra La Renaixença de Catalunya. iniciada l'any 1833 arran de l'històric Poema uOda a la Pàtria•, dc Bonavent ura Carles Aribau. havia d'afavorir la recuperació i el redreçament de la Llengua Catalana després dels tres-cent~ anys de la seva decadència. E~ produïren diversos avançaments en la cultura i en la literatura. però on sorgiren els majors complexos i Ics dificultats tou en voler cstabl ir la normalització gramatical i ortogràfica dc la llengua. En aqucl>ta situació lingüística. el mes d'octubre de l'any 1906, fou constituït el Primer Congré. Internacional dc Ja Llengua Catalana. on pogueren ser exposades totes Ics opinions. S'hi formaren Seccions d'Estudis diversos, en les quals foren presentades 61 comunicacions i es discuti ren 17 temes important~. destacant-hi «Qüestions d'ortografia catalana•. de qui seria seny ordenador de la nostra llengua, el mestre Pompeu Fabra . El Congrés tingué, doncs, una gran transcendència. Els fruits foren Ics bases ortogràfiques i gramaticals que possibilitarien la normalització que I'Institut d'Estudis Catalans pogué aprovar l'any 1913. Clogué els actes del Congrés la •Festa dc la Música Catalana•, amb el concert a honor dels congressistes. confiat a l'Orfeó Català i que tingué efecte la nit del dia 16 d'octubre dc l'any 1906. al Teatre Novetat!.. El Teatre estava engalanat amb banderes catalanes i amb una artística draperia que penjava al capdamunt de l'escenari amb la inscripció ·Congré~ Internacional de la Llengua Catalana. Any MCMVk Fou una dc Ics festes que sens dubte impressionà més Ics distingides personalitats estrangeres que prengueren part al Congrés - diu la ressenya de l'acte-. perquè va ésser una veritable síntesi dc la hiMòria dc la nostra música. i l'Orfeó pro· curà que en el programa figurés una representació de cada una de les seves modalitats. Així, els gèneres de música catalana oferta a la selecta concurrència que emplenava el Teatre foren tres: la música popular. la música clàssica i la mo· derna (d'aquell temps). Per completar la finalitat de l'artística festa i facilitar més als congressistes el coneixement complet i documentat del renaixement musical de Catalunya. l'Orfeó Català demanà a l'eminent musicòleg tortosí. mestre Fel ip Pedrcll . la redacció d'un treball per repartir-lo el dia del concert. El treball va ésser publicat en un llibret amb el títol •La cançó popular catalana, la lírica nacionalitzada i l'Obra dc I'Orfeó Català». M. Piguiflem LUTOSLAWSKI REBÉ EL PREMI REINA SOFIA El compositor polonès Witold Lutoslawski va rebre. el passat 13 de març. dc mans dc la Reina Sofia , el premi que pot1a el nom dc la sobirana. en un acte que tingué lloc al Palau dc Ja Zarzuela. En el seu parlament. el compositor asscnyan1 que «un ar1ista creatiu hau ria dc con ~i­ derar sempre els seus talents no com a quelcom propi. sinó com una propietat comuna, i considera r que el seu deure és dc~cn­ volupar-los en benefici d'al u·c.~·. La Reina Sofia lliurà a Lutoslawski el diploma acreditatiu del premi. en el curs d'una audiència a la qual van assitir Carie~ Ferrer Salat. president dc la Fundació que atorga el premi. l'ambaixador dc Polònia a E~­ panya. Ry!>zard Korc¿cwsl,.i. i diversos músic~ i compo~itor,. Luto:.lawsl,.i agraí a la reina Sofia aquell premi. perquè. ~c­ gons digué, la tasca dc l'artista • no és objcct iu fàci I. i l'honor que hom m'ha conferit a\ ui con~tituin1 un ~uport en els meu\ c~forços per us~olir-l :t •. El premi «Reina Sofía• estil dotat amb un milió de pessetes. i fou institu·u per la Fundació Ferrer Salat. fa tres any!.. 1 e:. destina a estimular la crcacill musical en Ics seves diferen t ~ modalitats i faci Iitar als compositors la po:.!>ibilitat que la !.C\'a música pugui !>er interpretada. e~coltada i difo:.a. WitoJd Lutoslawski, després dc rebre el premi. es reuní amb els mitjans informatius i digué que es con~i ­ dcra •Un llop solitari•. ES CREA A ESPANYA LA SOCIETAT LISZT PREMI DE COMPOSI CIÓ CONVOC AT PER LA «JONDE» L'ambaixada d'Hongria ha creat. a E~panya. la Societat Liszl. amb motiu dc commemorar-sc enguany el centenari de la mort del compositor a Bayreuth. La societat espanyola ha estat creada per promoure la mú~ica del cèlebre artista qui. l'any 1884, realitzà una gira per Espanya com ¡1pianista. És previst que l'esmentada societat tingui cura d'editar discs amb obres de Liszt. i que publiqui llibres i articles sobre el compositor hongarès. També s'ha previst d'organitzar concursos i col·locar una placa commemorativa al Palau de Villahermosa, on Liszt oferí un concert, l'any 1884, quan l'edifici era la seu del Lieco Artística y Literario. La Societat Liszt, a Espanya. és la que fa quinze dc les que s'han creat arreu del món, i té les mateixes característiques de les fundades a Ics principals ciutats d'Europa, Estats Units i Austràlia. La «Jovcn Orqucsta Nacional dc España• ha convocat un concurs dc composició simfònica per a un conjunt de les característiques dc l'esmentada agrupació. Hi podran participar els jove compositors de l'Estat espanyol que el 3 1 dc gener dc 1986 no tinguin mé' de 30 any:.. S'hi ofereix un primer premi dc 500.000 pessetes, dos accèssits dc 300.000 pessetes i un darrer accèssit dc 100.000 pessetel>. Les obres que participin al concurs hauran d'arribar a la seu dc la •dONDE• (Tcatro Real, Pl. Isabel ll, 28013-Madrid) abans del 30 de juny del 1986), i fer esment a la participació al concurs. La partitura enviada haurà d'especificar el títol dc l'obra i un lema. En sobre tancat , s'inclourà una fotocòpia del carnet d'identitat dc l'autor, un breu currículum i una explicació dc l'obra. La •<lovcn Orquestra Nacional de España" estrenarà l'obra premiada. (779) 45 MÓN SONOR e DEMÀ • ARA • ABANS D'AHIR • AHIR • DEMÀ PRIM ERA DISCOGRÀFICA DEL FA !..STAFF. DE SALIERl V CONCURS DE PIA NO MARISA MONTIEL Del 22 al 24 dc maig tindrà ll<>c u Linares, i concrcwrncnt a la seva Aula dc Música, la cinquena edició del •Concurs dc Piano Murisa Monticl•. Aquest concur~ é1- obert a pianiMc~ dc quabcvol nacional itat. amb la condició d'estar matriculatl. en algun conscrvatO.ri dc nuil>ica d'Espanya. És convocat a dos nivells: infantil, fins a 13 anys fets. i j uvenil fins a 20 anys fets. S' hi realitlamn duel. proves: una, d'eliminatòria. en la 4ual ''interpretarà l'obra obligada i una obra dc lliure clcc.:c1<Í: i la final. amb dues obre~ dc lliure elecció. Per al nivell infantil. I 'obra ohligada serà Dan::.a Orienral, dc Granados: i per ui nivell juvenil, Castilla d'Aibènil. La inscripció queda oberta fins el dia 30 d'abril. El jurat serà prc~idit per l'alcalde dc Linarc\, 1 en formarà part la scnyma Marisa Monticl i tres personcl. més pertanyents al món dc la intcrprctaci<Í i la pedagogi¡, musical. S 'hi atorgarà un premi dc 100.000 pcs~ctcs per al guanyador juvenil. i un dc 75.000 pe:.:.ctcl. per al guanyador infantil. La necessitat, comercial i cultural, dc l'ampliació del repertori per part dc Ics grans productores discogràfiques. i el corresponent reclam ljUC han atorgat unes concretes produccions cinematogràfiques a certs temes i compositors. a nivell gairebé multitudinari. ens porta ara. com a conseqüència indirecta. aquest primer enregistrament mundial dc l'òpera dc Salieri Fa/staff. el qual. procedent d'u n en registrament honga rès d'HUNGAROTON. és distrubuït per HARMONIA MUNDI (U C 12789.91 ). Els intèrprets són Maria Zempléni. Jozscf Gregor. Dénes Gulyas. el Cor de Cambra Salieri i I"Orquestra de Cambra Salieri. sota la direcció dc Tam{L~ Pal. CURS DE MÚSICA DE CAMBRA A WINCHESTER Dels 2 al 9 d'agosttindrà lloc. a la ciutat anglesa dc Winchestcr. un curs dc mtlsica de cambra. Grups pre-establerts o instrumentistc::. individuals seran incorporats a grups d·un nivell similar. L·equip de direcció del curs el formen el matrimoni James Maddocks i Junc Mills. ToL~ els membres són convidats a prendre part en l'Orquestra i en el cor. que assajaran durant Ics tardes. L 'orqucMra dc corda i la banda dc vent ho faran els vespres. s·han e\tablert també classes per a conjunt barroc i guitarra clàssica. Per a inscripcions. cal adreçar-sc a: Winchestcr Summcr Music Course-52 Ravensdale A vcnuc, London. N 12 9HT. England. Telèfon: 01-4457891 PIERRE BOULEZ, ALS EST ATS UNITS Cinquanta persones i 24 tones dc ma terial han viatjat als Estats Unit~ dc Nord-amèrica: Boulez ha tornat a Amèrica amb el seu ~Enscmblc lmercomcmporain•, dc París. en una gira per Ics ciutals més importants del país: Los Angclc!>, San Francisco, Chicago, Boston i Nova York. Ent re l'onze de febrer i el nou dc març. hi ha interpretat principalment la primera americana del Répons. dc Boulez. Amiphysis, d' Hugucs Dufourt, i una nova obra del compositor americà Ell iott Carter. Pemhode. Paral-lclament a aquesta gira, Boulcz ha d irigit les orquestres dc Boston i de Nova York. Pel mateix temps, Zubin Metha ha posat el Rituel. de Boulez, als faristols dc la Filharmònica dc Nova York. HA MORT EL DIRECTOR D'ORQUESTRA VACLAV SMETACEK Pierre Bou/n. 46 (780) Ha mort, a Praga, Vaclav Smetacck. qui fou director dc l'Orquestra Simfònica de Praga entre el 1942 i el 1972. El músic tenia 79 anys. Havia nascut a Bmo -Moràvia del Sud- i es diplomà a la Universitat i al Conservatori dc Praga, on estudià especialmentc l'oboè. Creà el Quartet de Vent de Praga, dirigí el Cor dc Praga - Hiaholi fou professor d'oboè i de direcció orquestral al Conservatori i a l'Acadèmia dc les Arts de l'Espectacle, dc Praga . CURSOS A L'ESCOLA D.ESTIU DE HEREFORD L'Escolad·Estiu dc Hcrefont (Anglaterra). en el Reial Col·le· gi Nacional per a invidents, ha convocat, sota el lema dc •una aproximació integral a l'actitud musical••, tres cursos d'cst iu,cls quals es desenvoluparan entre el 10 i el 17 d'agost del 1986. El primer. sobre -cant i direcció coral~. serà professat per Simon Johnson, l'actual director anís· tic dc l'Orfeó Català, i estarà ba. sat en obres corals dc Montcvcr· d i. Schu bert, Walton. Mcssiaen i Weber. A més dels propis dei· xables de direcció coral, és oberta la inscripció dc cantaires per al conjunt que servirà d·eina dc treball del cun. i que es produirà en un concert dc clausura a la Catedral dc Hcrcford. El curs. a l'entorn de «L'an del cant solis ta». presenta l'oir jcctiu d'ajudar els cantants solistes en la seva tècnica vocal. interpretació i comprcnl>ió dc di· vcr~os estils mu~icals. Serà dirigit per la profe~l>ora Marjorie Thomas. directora dc cant dc la Reial Acadèmia dc Música. A més dc la participació dels deixebles al recital dc clausura. hom espera preparar-hi escenes del primer acte dc • La flauta màgica... dc Mozart. Inscripcions. correspondència i demanda d'informació han de ser afreçades a: Suzanne Judel· son, Hon O rga niscr. 17 Cran· mer Avcnuc, Earling. London W 13 9SH. Tel. 015791868 AL' ABR 20. ( ANt ABR 20.• 23. ( r 27. I BAJ ABP 20. ( 27. ( BAI ABR JO.' I I. ' 12,' 13, ( CURS DE MÚSICA DE BANDA Promogut pel British Council, del 28 dc setembre al JO d·oc· tubrc tindrà lloc un curs dedicat a Ics bande~. el qual coincidirà amb la celebració, al Royal Al· bert Hali dc Londres, del Cam· pionat Nacional dc Bandes. Aquest curs s'adreça especial· ment a aquells músics interessats en la música per a banda, espe· cialment en la típica banda an· glcsa. El curs té un professorat d'una gran categoria i, al llarg dels trenta anys d'existència, ha aconseg}lit un prestigi considerable. Es imprescindible, per prendre-hi part, posseir uns coneixements d'anglès que perme· tin mantenir una conversa de forma fluida. Els interessats poden adreçar-sc al British Council lnstirute, carrer Amigó, 83, telèfon 2096090, Barcelona 0802 1. 14, I 15. I 16, I 17, I MÓN SONOR CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS ) ALT CAMP ford ABRIL 20. diumenge 13 h. Valls Església de St. Joan Coral SL V1ccnc; dc Mollel. Dir.: Pelagrí Bernial. ABRJL 20, diumenge 18 h. Capellades Parròquia dc Santa Maria Concert dc Sant Jordi . Cural Càrmina. Àngel Soler. piano. i.EI 23. dimecres tO, 15 h. Igualada Conti Mixta dc la Schola Cantòrum. Dir.: Clara Vilarníbic:.. cció mon nisI ba- Església dc Santa Maria 27, diumenge 13 h. Rubió Capella Romànica Coral Terra ferma. •He:, ha •una :itud . els re el :ver- ANOIA BAlX PENEDÈS ABRlL 20, diumenge 18 h. El Vendrell Audito ri Pau Casals Trio Saxia 27. diumenge 18 h. El Vendrell Auditori Pau Casals Manin BcrkowitL.. piano. 20 h. Barcelona Barcelona Liceu 21 h. 21 h. Barcelona 21 h. Barcelona Centre Cultural Caixa Conservatori Superior Municipal de Música Don Giol'wmi , de Moz.an. Dir.: Gustav Kuhn. Josep Maria Flotab, recitador. Orquc!>tra i Cor~ del Maggio Mu· sicalc Fiorcntino. Mirclla Freni. ~opmno. Bruna Baglioni. mcuosoprano. Peter DHol>ky. tenor. Evgucni Ne:.terenko. baix. Dir.: Zubin Mchta. E.,priu. Verdi. (lbcrcamcra) José Cario~ Cocarelli. piano. Beethoven. Chopin. Prokotiev. (Fundació Caixa dc Pensions) Hopkinson Smith. viola dc mà. Centenari del Naixement d'Emi· li Pujol. Homenatge a la seva tasca divulgadora del rcpenori hi!.· pànic dc viola dc nlil. (Una hora de Música al Con~crvatori) 20.30 h. Barcelona JJ.MM. Barcelona 21 h. Barcelona Palau 12, dissabte 19 h. Barcelona Palau Orquestra dc la Ciutat dc Barcelona. El iso Virsaladse, piano. Dir.: Pcarcc Cohnan. Bee¡hovcn. Bcrlioz.. 13. diumenge li h. Palau 18 h. Barcelona Barcelona Barcelona 19 h. Barcelona El Cau (Provença, 49) Orquestra dc la Ciutat de Barcelona. (Segona audició) Don Gi01·anni. de Mozart. Dir.: Gustav Kuhn. Grup vocal Musica Ficta. Dir.: Josep Benet. Polifonia del s. XVI: Madrigals italians i cançons de Juan Vasquez CDiumúsica) Carme Vilà. piano. Francesc Vàz.quez, guitarra. Paulino Pe1ia. nauta. (Piz.z.icato) 14, dilluns 21 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal de Música. Marina Gorina. piano. Oriol Espona. Oauta. Brahms. Bartól... Bach. (JovcntuL\ Mu!.icals de Catalunya) IS. dimarts 19,30 h. Barcelona Institut Francès :iai- :o h. 21 h. Barcelona Barcelona U eeu sals 21 h. Barcelona Església de Sant Felip Neri Palau Recital dc cançó dc Radmila Bacri. Obres franceses de l'Edat Mitjana als n~trcs dics. Don GiOI'OIIIIi, de Moz.art. Dir.: Gustav Kuhn. George Neikrug, violoncel. J.S.Bach. (Escola d'Ans Mu~ic:tls Luthicr) Orfeó Català. Dir.: Si mon Johnson (U Congrés Internacional dc la Llengua Catalana) 2 1 h. Barcelona Palau 22 h. Barcelona Institut Francès 20 h. Barcelona Barcelona Palau Conservatori Superior Municipal de Música. iacn dei. ês 1ires eina pro- sura BARCELONÈS ABRIL tO. dijous ;an Palau 'obso- »eal. edil diorie le 13 t. A dei· ura. ~ne~ 11. divendres au ta : ia i 1 de del· ran· .don l68 17 h. lCil, 'oc· ic31 :Iirà Al· amjes. ;pe· an· :>rat arg , ha idcper co:ne· dc po- un83, :ma 16, dimecres 17. dijous 21 h. U eeu Casal del Metge Teresa Santos. piano. Chopin, Mendelssohn, Schumann. Albéni7. (Joventuts Mu~icals dc Barcelona). Orquestra i Cors del Maggio Musicalc Fiorcmino. Dir.: Zubin Mchta. Verdi. Bartók, Schubert. (lbercamera) Música Antiqua dc Viena. Solistes vocals. Dir.: Bcrnard Klcbel. Leopold 1:// úwo deli 'Universo. (Euroconcen) Recital dc cançó de Radmila Bacri. Obres franceses de l'Edat Mitjana als nostres dies. Orfeó Gmcicnc. Dir.: Antoni Pérez i Simó. (I cicle de Cant Coral) Adèlc Auriol, violí. Bernard Fauchet. piano. Fontyn, lchiyanagi, Ravel. Brahms. (Una hora de Música al Conservatori) (781) 47 MÓN SONOR CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS Cl 18, divendres 19. dissabte 20,30 h. Barcelona JJ.MM. Barcelona 2 1 h. 22 h. Barcelona Barcelona Institut Francès 19 h. Barcelona Palau 19 h. Barcelona Conservatori Superior Munit:ipal dc Música. l i h. Palau 19 h. Barcelona Barcelona 2 1 h. 2 1 h. Barcelona Ban.:clona Puiau Guillcrmo Alcañiz, Carlos Alberto Pérez. guitarra. Dowland, ( 28. dil John~on. Sor~. Piazzola, Granados. (Joventuts Musicals de Barcelona) Orfeó Català. Dir.: Simon Johnson (X aniversari · Avui-) David Ru~~cll. guitarra. Weiss. Maxwell Davis, Mertt Manjoo. Rodrigo. MoreI. (E!>cola d'Ans Musica lc Luthicr) Orqu.:stra dc la Ciulat dc Barcelona. Hcater Harper. soprano. Dir.: Anur<> Tamayo. Weber. Berg. Scriabin. Josep Gil. piano. Chopin, Liszt. (Joventuts Musicals de Catalunya) 29, di 30. di 20. diumenge 2 1. dillun~ Palau Orquestra dc In Ciutal dc Barcelona. (Segona audició) Banda Municipal dc Barcelona . Carme Vilà. piano. Dir.: Albcn Argudo. Schubert. Balada. Debussy, Respighi . Liceu Conscrv:ltori Superior Municipal dc Música. Nomw . dc Bell ini.Dir.: Richard Bonyngc Isabel Mas. soprano. Carme Vilà. Jofrc Dodero. piano. Schu· ben. Wolf. Debussy. (Joventuts Muscials dc Catalunya) 2. di 22. dimart1. 2 1 h. Barcelona Palau Orqu~.:slra d..: Joves ck la Comunitat Europea. Waher Klicn. pia· no. Dir.: Jesús López-Cobos. (lbercamera) 23. dimecrc!> 21 h. Barcelona Palau 20 h. Barcelona 22 h. Barcelona Parroquia Mare de Déu de Gràcia Parròquia St. Ildefons Orquewa Barroca d'Amsterdam. Tini Mathot. Friederike ErllM, Maria LI. Cartada. clavicèmbals. Dir.: Ton Koopman. Bach. (Euroconccrt) Orfeó l'Eco dc Ca1alunya. 2 1 h. 21 h. Barcelona Barcelona Liceu 2 1 h. Barcelona 21 h. Barcelona Centre Cultural Caixa Conservatori Superior Municipal de Música. 24. dijous 25. divendres 26. dissabte 27. diumenge 20.30 h. Barcelona 2 1 h. 22 h. 22 h. Barcelona Ciutat Badia Barcelona 19 h. Barcelona Palau 19.30 h. Barcelona 22 h. Badalona Santa Maria de Jesús de Gràcia Església dels PP. Carme! ite!> 11 h. 12 h. Barcelona Badalona 17 h. 18 h. Barcelona Barcelona 19 h. Barcelona 21'30 h. 48 (782) Palau Barcelona JJ.MM. Barcelona Pa/tm Església Parroquial Parroquia de St. Pacià Palau Parròquia Ntra. Sra. de Montserrat Liceu Casal del Metge El Cau (Provença 49) Palau MAIG I. di 3. di 4. di Coral Sam Jordi. Dir.: Oriol Martorell. .-Concert de Sant Jordi•. Norma, dc Bellini. Dir.: Richard Bonynge. Sconish National Orchestra. Oleg Maissenberg, piano. Dir.: Naa· me Jarvi. Brahms, Dvorak. (lbercamera) The Albany Brass Enscmble. Priitorius, Prcvin, Moszkowski. Bach , Pcndcrccki , Amold. (Fundació Caixa dc Pensions) Jordi León, nabiol. Jordi Vilaprinyó, piano. Handel, Bonet, Blay. Damaré, Gilbert, J. León. (Una hora de Música al Conservatori! Anna Segura, nauta. Jordi lbañez, guitarra. (JoventuL~ Musicals dc Barcelona) Trio di Milano. Mozart, Ravel, Beethoven. (lbercamera) Coral Sam Jordi. Dir. : Oriol Martorell. 5, di 6. di 8, d Orfeó l' Eco dc Catalunya. Orqucwa dc la Ciutat dc Barcelona. Hara-Jan Stegenga, violon· cel. Dir.: Amoni Ro~-Marbà. Mompou, Soler, Mussorgski-Ravel Coral Sícori\. Dir.: Antoni Pujol. Mozart:Missa per a cor i or· J:lle K. I IS (111 cicle dc Misses Politòniques) Orfeó Badaloní. Dir.: Esthcr Martells 9, d ll,d Orquestra dc la Ciutat dc Barcelona. (Segona audició). Orfeó Badaloní. Dir.: Esther Martells. 12. d Norma, dc Bcll ini. Dir.: Richard Bonyngc. Carme Undcbarrcna, piano. Schumann, Domingo, Mussorgski. (Diumúsica) Margarida Lladó, soprano. Òscar Pic, piano. (Pizzicato) 13, d 14, d Concurs Maria Canals. MÓN SONOR LS CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS - land.l 28. dilluns 2 1 h. Barcelona Palau 21 h. Barcelona Conservatori Su- je perior Municipal de Música. nj on, rano. Philharrnonia Orchcstrn. Dir. i solista: Vladimir Ashkcnazy. Brahms. Mozart, Beethoven. (lbcrcamera) Manuel Domingo. guitarra. L!UJS Rosclló, piano. Fricdrich, Zehm, Brahms. Bcrg. (J oventut ~ Musicals dc Catalunya) Philharmonia Orchcstra. Dir. i ¡,olil>ta: Vladimir Ashkcnazy Dvorak. (lbcrcamcra) Maria Xi1ïlidou, piano. Beethoven, Chopin. Falla, Ka lomiris, Liszt. (Fundació Caixa dc Pensions) 21 h. Barcelona Palau h. B<~rcelona Centre Cultural Caixa 21 h. 21 h. Barcelona Barcelona Liceu Palau Norma . dc Bcllini. Dir.: Richard Bonyngc. llcana Cotrtlbas, soprano. Theodorc Paraskivcsco. piano. Schubert, Debussy, Liszt , Wolf. (Euroco ncc n ) I. dijous 19 h. Barcelona Palau Cor Momscrrat de Terrassa. Dir. : Jo:m Casals. ( I cicle de Cant Coral) 2. divendres 22 h. Badalona Monestir dc la Divina Providència Orfeó Badaloní. Dir.: Esther Mancll~. 3. dissabte 19 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal de Música Juan M<1rio Cuéllar. guitarra. Narv<ÍCl. Bach, Giu liani , Scarlatti. Serra, Tedesco. Bcet11ovcn. Alard. (Joventuts Musicals dc Catalunya) 4, diumenge li h. Barcelona Palau 18 h. Barcelona Casal del Metge 18 h. Barcelona O.N.C.E. Coral Cantiga. O. dc Cnmb ra. J . Benet , tenor. Dir. : J. Prats (25~. Aniversari dc la Coral Cantiga). Barbcrshop Classics Quanct. Cançons dc barberia americanes. (Diu música) Orfeó l' Eco de Catalunya. 21 h. Barcelona Palau 21 h. Barcelona Conservatori Superior Mun icipal dc Música 20.30 h. Liceu 2.1 h. Barcelona Barcelona 19 h. Barcelona 20.30 h. 21 h. Barcelona Barcelona 20,30 h. Barcelona JJ.MM. Barcelona 2 1 h. Barcelona Palau 17 h. Barcelona Ueeu 18 h. Barcelona Casal del Metge Don Pasqua/e, dc Do nizetti. Dir. : Roberto Abbado. Gheorghc Motaru. violoncel. Caria Flint, piano. Telemann, H indemirh. Berger. Cassadó. Mendelssonhn . (D iumúsica) 12 , dilluns 21 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal dc Música Georgina Pujol. soprano. Mercè Sanchís, Lluís Roselló, piano. Bach, Mozart. Albéniz. Brallms. Mahler, Schubert. (Joventuts Musicals de Catalunya) 13. dimarts 20,30 h. Barcelona Liceu Don Pasqua/e, de Doniz.etti. Dir.: Roberto Abbado. 14, dimec res 21 h. Barcelona Palau Paul Badura-Skoda . fonepiano. Haydn. Mozan, Beethoven. (IX Festival dc Música Antiga) 29, dimans 21 1.mya1 30. dimecres \I ben MAIG Schu· , pia- ~Ol>! Bach Jrdi N:u- 5, dilluns NSki, Bla). aton) 6, dimarts si cal; 8. dijous Centre Cultural Caixa Palau Liceu Conservatori Superior Municipal de Música. ol on· ~avel. 9. divendres ·i or· Il. diumenge ·gski. Rotterdam Philhannonic Orchestra. Dir.: Ja mes Conlon. Varèsc. Debussy. Brahms. (lbcrcamera) Esthcr Corbella, Ja vicr Gonzalcz. piano. Schumann. Brahms, Chopin. Bach. Debussy. (Joventuts Musicals dc Catalunya) Don Pasqua/e. dc Donizetti. Dir. : Roberto Abbado. Came rata Trajectina. •Bmdero Amstcldamme r». (Fundació Caixa de Pensions) Comi Ars Nova de Martorell. Dir. : Joan Asín i Prades. (I cicle dc Cant Coral) Don Pasqua/e . dc DoniLetti. Dir.: Robeno Abbado. Grllp Banók. Milhaud. Messiacn. (Una hora dc Música al Conservatori) Marina Rodríguez. Joan Josep Gutiérrcz, piano. Mozart, Brahms. Hindemith. Poulenc. (Joventuts Musicals de Barcelona) Orquestra Filharmòmica Eslovaca. Ludovit Kanta. violoncel. Dir.: Zdcnek Koslcr. Dvorak. Mcndelssohn . (Eurocoocen) (783) 49 MÓN SONOR CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS 19 h. Barcelona Palau Co r Celístia. Dir.: Conxita Ga rcía. (I cicle de Ca nt Coral) 2 1 h. Barcelona Palau Ca rles Sant os, piano. (lbc rcamcra) 2 1 h. Barcelona Conserva10ri Superior Municipal de Música Barcelona Consort. Handel. Hotteterre, Telemann, Bach. (Una hora dc Música al Conservatori) 22 h. Girona Catedral Coral Sant Jordi. Di r.: Oriol Martorell. I :I. di um enge 18.30 h. Deit1 Son Marro ig Studi um . Cor Femení amb pittnO. Doni zetti , Rossini , Fauré, Franck, Schumann. (Aima Co ncerts) 24. dijou' 20 h. Palma Auditorium lrina Edclstcin, piano. (Ai ma Concerts) 25, divendres 20 h. Palma Auditorium Víctor Yoran. violoncel. Els Solistes Orquestra dc Cambra. Dir.: Agustín Aguiló. Hayd n. (Aima Concerts) 26. dissabte 19.30 h. Manaco r Teatre Munic ipal lrina Edclstcin, piano. Victor Yoran. violoncel. (Al ma Concerts) 27. diumenge 18.30 h. Deià Son Marroig lrina Edelstein. piano. Víctor Yoran. violoncel. (Aima Concerts) 29. dimarts 19 h. Cala Ratjada Hotel Corona lrina Edclstcin, piano. Victor Yo ran. violoncel. (Aima Concens) 30. d imecres 18 h. Cala d'Or Crescendo Bar Trina Edelstein, piano. Vieto r Yoran, violonce l. (Aima Concerts) 18.30 h. Deià Son Marroig lrina Edelstein. piano. (Aima Concerts) 22 h. Premià dc Mar Església Parroquial Coral Sant Jordi. Dir. : Oriol Martorell . 13 h. La Canonja Casal de I'Orfeo Canongí Corals Santa Eulàlia. Espinavessa i La Canonja. 15. dijous GIRONÈS MAIG 6. dimarts MALLORCA ABRIL MAIG 4. diumenge MARESME ABRIL 19, dissabte TARRAGONÈS ABRIL 13. diumenge VALLÈS OCCIDENTAL AB RIL 16. dimecres 22.30 h. Terrassa Centre Cultural Companyia Francesc Bravo. Dansa a Catalunya- 1986. (Obra Social i Cultural de la Caixa d'Estalvis dc Terrassa) 17 , dijous 22.30 h . Terrassa Centre Cultural Companyia Francesc Bravo. (Segona sessió) 19. dissabte 22.30 h. Terrassa Centre Cultural Grup Taba. Dansa a Catalunya- 1986. (Obra Social i Cultural de la Caixa d'Estalvis dc Terrassa) 22 h. Sabadell Església romànica Massa Coral dc Terrassa 18 h. Terrassa Centre C ullu ral Grup Taba. (Sego na sessió) Lliçà de Munt Església Trio Divcrtimento. Co r dc Cambra. Dir.: Jordi Casas. Moza n 20, diumenge VALLÈS ORIENTAL ABRlL 19. dissabte 50 (784) 22 h.