Revista Musical Catalana. Núm. 19 Maig 1986
Editorial: Un clima que es degrada / FIGURES I TEMPS Èdip i Jocasta, una òpera transcendent de Josep Soler. J. Casanovas / L'autor es confessa. R.R.M.C. / Ricard Salvat: La resposta dramatúrgica de l'òpera. Lourdes Morgades / TEMA EL MOMENT DE LA MÚSICA SIMFÒNICA A CATALUNYA. Simfonisme del Vuit-cents fins a la Guerra Civil. Xosé Aviñoa / De la negror dels anys 40 als nostres dies. Oriol Martorell / L’alta dedicació professional, característica del model britànic. R.R.M.C. / Itàlia: una perillosa situació de davallada. Josep Miracle / Una organització molt ben lligada, eix del model alemany. R.R.M.C. / Un marc molt precís d'exigències a la Simfònica d'Euskadi. L.M. / L'antiga Orquestra Arbós, al servei exclusiu de l'òpera de Madrid. Joaquín Turina / L'Orquestra de RTVE, una funció social no satisfeta. J.T. / Orquestra del Liceu: fluctuacions qualitatives al compàs dels avatars interns. Pau Nadal / Orquestra de la Ciutat: un instrument important i necessari, mai no reeixit. Josep Casanovas / Catalunya: un cos social mancat de vertebració concertística. Comellas / MÓN SONOR Versions singulars. J. Casanovas / RETRAT: Philippe Herreweghe: una dimensió fonamental de la investigació de la música antiga. J. Comellas / Scherzando. Cesc / Ara, abans d'ahir, demà / Concerts, recitals, concerts, recitals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Pianos i instruments Assistència tècnica del Pa lau de la Música Catalana S. A . D'INSTRUMENTS MUSICALS Av. Francesc Cambó, 10 Tels. 319 60 96 - 310 69 12 08003 - BARCELONA Orgues, teclats simfònics, s intetitzadors, etc. SAD~ Via Laietana, 32-34 Tels. 319 60 96 - 310 69 12 08003 - BARCELONA SCHIMMEL PLE VEL GAVEAU ERARD KAWAI e: EDITORIAL 'o >~ o )> UN CLIMA QUE ES DEGRADA 2 3 ÈPOCA ANY III- NÚM. 19 -MAIG 1986 Editor: Consorcis del Palau de la Música Catalana i del Gran Teatre del Liceu Director: Jaume Comellas Sots-director: Lluís Millet Cap de Redacció: Pere Artís Maquetatge: Ignasi Bassó Correcció: Joan Costa Fotografia: Pau Barceló Publicitat: Publi/Tempo, S.A Amadeu Vives, 3, 3r. 13 B. Tels. 30 I 33 93 - 3 L7 99 28/82 08003 Barcelona Publicidad en Medios de Comunicación, S.A. Travessera de Gràcia, 17-21, 3r, 4a Tel. 20971 19 08021 Barcelona Impressió: Impressors de Badalona, S.A. L. Fotocomposició: El Tinter, Stat. Coop. Distribució: L'Arc dc Berà, S.A. Dipòsit Legal: B. 34.432/83 Consell Editorial: Fèlix Millet (President) Montserrat Albet Roger Alier Josep Casanovas Gregori Estrada Enric Gispert Joan Guinjoan ·carles Guinovart Antoni Marí Oriol Martorell Xavier Montsalvatge Santi Riera Maria Ester Sala Col·laboren en aquest número: Xosé Aviñoa, Josep Casanovas, Cesc, Jaume Comellas, Oriol Martorell, Francesc Miracle, Lourdes Morgades, Pau Nadal, Joaquín Turina. REVISTA MUSICAL CATALANA Amadeu Vives, I Tel. 301 li 04 08003 Barcelona Un dels fet¡, que més acusadament marquen el moment que viu la música a casa nostra, i d'una forma més concreta a Barcelona. és la posada en marxa, per part de l' Ajunwmcnt, d'un pla d'actuació sobre l'Orquestra dc la Ciutat, dèstinnt a transformar-la radicalment. Dos objectius primordials apareixen com a vèrtexs dc connuència i justificació de I'esmentat pla. Trencar la inèrcia d'un nivells qualitntius encrostadament limitats i obrir una línia dc dinàmica opcrntiva que incrementi substancialment la rendibilitat social d ·una fom1ació que és destinatària d'un percentatge molt elevat del pressupost musical del municipi barceloní. Ningú no pot dubtar. raonablement. de la bondat dels objectius establerts. I cal afegir-hi més. Aquests objectius són, a més, indefugibles i també urgents. Són vitals per a la marxa d·un ens que necessita ser vivificat i trobar un nou lloc; el CJUe li pertoca als temps que vivim. al si d'un cos social que exigeix quelcom més que assegurar unes còmodes vetllades de dissabte a la tarda que, sense I'OCB. molts pot11cr haurien d'ocupar en una tertúlia amical en una granja de la Ciutat Vella. al voltant d·una tassa de xocolata i una ensaïmada. En aquest sentit, insistim en l'oportunitat de la iniciativa municipal i cal fet vots perquè l'èxit sigui absolut i que, a la fi del procés. es compleixin els objectius pretesos. I que, en definitiva, la ciutat compti amb una orquestra simfònica que la prestigiï i que tingui una incidència decisiva en la vida musical del paí:.. Tanmateix. sempre que quelcom es mou produeix remor i frisança. El fregadís es fa inevitable, i les respostes no tarden a produir-sc. I aquestes depenen de moltes ci rcumstàncies: del molt o el poc que es mogui quelcom, dc la forma com es mou. dels desplaçaments que produeix aquest moviment, dc la bondat de la fita a aconseguir. etcètera. I les respostes. és evident, s'estan produint. T no podia ser d'altra forma. 1 Ics seves qualitat i forma testimonien tot un món d'interrelacions que, per una banda, cal tenir en compte i, dc Ics quals. per l'altra. cal evitar les conseqüències e&tcrilitzadorcs i la capacitat per pertorbar el procés. Un procés que. per tot el que hem dit. exigeix. juntament amb uni> objectius que el justifiquin -que ja hem dit que existeixen- una capacitat per a fer-los viables, que comporti el mínim contrnpès. que faci que el seu cost sigui el més lleuger possible per a totes les instàncies en joc. I, en aquest sentit. una instància fonamental és la professió musical. i d'una manem directa els components de la formació. El criteri. sempre tan temptador, que unes finalitats importants avalarien qualsevol mitjà emprat, no resulta acceptable en el context. A la inversa. podríem dir. en un plantejament dc bnse positiva del tema. que uns objectius d·ampla volada. fan recomanable unes certes renúncies -de totes les instàncies en joc- car a la llarga, amb tota seguretat , reven iran en els qui Ics protagonitzin. Mentrestant. observem com es produeix una degradació dc l'ambient que es viu al voltant de l'Orquestra dc la Ciutat. amb una obsessiva proclivitat a J'autoexili i. en definitiva. a Iu fugida. Amb base real. o com a conseqüència d'altres factor:.. el fet hauria dc preocupar. i mostra fins a quin punt els rt!sultats d'un procés tan important com el que es comença a posar en mar"ta pot dependre tant de cquè». com de •com.. es produeixi. (789) 3 SUMARI EDITORIAL FIGURES I TEMPS Un clima que es degrada . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 3 Èdip i Jocasra, una òpera transcendent de Josep Soler (J. Casanovas) ...... . L'autor es confessa (R.R.M .C.) .................. .. .. . ............... . 7 Ricard Salvat: La resposta dramatúrgica dc l'òpera (Lourdes Morgades) . . . . . 9 EL MOMENT DE LA MÚSICA SIM FÒNICA A CATALUNYA Simfonisme del Vuit-cents fins a la Guerra Civil (Xosé Aviñoa) ............ 10 De la negror dels anys 40 als nosrres dics (Oriol Martorell) . . . . . . . . . . . . . . . 12 L"alta dedicació professional, caracterfstica del model britànic (R.R.M.C.) ... 11 Itàlia: una perillosa situació de davallada (Josep Miracle) . . . . . . . . . . . . . . . . . . 18 Una organització molt ben lligada, eix del model alemany (R.R.M.C.) ...... 19 Un marc molt precís d'exigències a la Simfònica d'Euskadi (L.M.) .. . ...... 20 L 'antiga Orquestra Arbós, al servei exclusiu de l'òpera de Madrid (Joaquín Turina) .......................... . ..... . ................... 23 L'Orquestra de RTVE, una funció social no satisfeta (J.T .) ................ 24 Orquestra del Liceu: fluctuacions qualitatives al compàs dels avatars interns (Pau Nadal) ..... ........... . . .. ...... . ....... . ......... . .......... 25 Orquestra de la Ciutat: un instrument important i necessari, mai no reeixit (Josep Casanovas) ............. . ................... ........ ... ... .. . 27 Catalunya: un cos social mancat dc vertebració concertística (Comellas) ..... 29 MÓN SONOR Versions singulars (J. Casanovas) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 34 RETRAT: Philippe Herreweghe: una dimensió fonamental de la investigació de la música antiga (J. Comellas) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 36 Scherzando (Cesc) .................................................. 40 Ara. abans d'ahir, demà ............................................. 41 Concerts, recitals, concerts, recitals . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 45 r' Preu de la subscripció anual: 2.500 pessetes Subscripció anual Europa: 3.500 pessetes Subscripció anual Amèrica: 30 dòlars Preu d'aquest número solt: 325 pessetes 4 (790) FIGURES I TEMPS .. 3 5 - - -- - -- - -- - ' Edip i Jocasta una òpera transcendent de Josep Soler 7 9 10 12 11 1s 19 r 20 23 24 25 27 29 34 36 40 41 45,. Amb connotacions que ens fan pensar en aquest sentit, en part tràgic, que també té el sol pas del temps, arribem al feliç esdeveniment que representa 1'estrena al Lice u d'aquesta òpera de Josep Soler, la versió de concert de la qual es va fer el 30 d' octubre dc 1974, en el curs del Xll Festival Internacional de Música de Barcelona. Gairebé dotze anys per poder fer una producció escènica de la qual. d'antuvi, cal dir que és Ja millor òpera autòctona que en molt temps s'haurà fet al Liceu. Amb les creacions d'Aiban Bcrg i, sobretot, amb l'èxit darrer evident del propi Schonberg sembla, en part, aplanat el camí per a les partitures afins a l'escriptura dodecatònica. La comprensió del fet serial sembla haver-se produït, en el públic barceloní, per la mateixa via, corn de revelació sobtada, que es va anar donant en els propis compositors que en el seu temps I ' adoptaren . Inopinadament, es descobreix que la gran orquestra atonal-dodecatònica té una riquesa i un esclat propis, corn també la té el procediment del cant-parlat. No exagerem si fem esment de la primera gran producció autòctona en molts anys. perquè. efectivament, la partitura dc Soler és d'una qualitat excepcional , ensems que representa, per fi, un exemple de modernitat genuïna. Modernitat que cerca l'empar d'un dels més vells mites greco-romans, el qual no debades ha estat reiteradament emprat pels propis músics, des dc Purcell i Mendelssohn fins al cèlebre Oedipus Rex de Stravinsky. No deixarà de fer-se encara més palès, al respecte, el pes de Freud per a qui la vella llegenda significaria l'arquetip d 'una íntima epopeia que a tots ens, hauria de resultar especialment punyent. Edip. amb la mort del pare i el matrimoni amb la pròpia mare, assoUria aquell que deuria ser , segons Freud, la realització d'un dels més pregons desigs infantils de tots. Josep Soler va realitzar un estudi molt aprofundit del mjte i va sentir l'íntima necessitat de tornar-hi en un nou sentit d 'austeritat. EU mateix ens ho ba referit en més d 'un estudi literari 1, tot explicant per què anà a cercar precisament el text dc Sènc- ca. només amb alguna referència textual incidental al text de Sòfoclcs. En cert sentit, dóna ja al públic per iniciat i coneixedor de Ja immensa tragèdia dels terribles protagonistes; i així, amb el text llatf, ens mostra directament una acció que es dese nvolupa, exclusivament en e l transcurs d ' un sol d ia, enfront dc les portes del palau dc Tebes. No estem, doncs. en presència d'u na còmoda acció que podria haver estat purament convencional, sinó d'una transcendent interpretació musical de la gran angoixa «pànica» que destaca el propi compositor. Per a ell, consisteix en una medi!<lció metafísica sobre e l fet del fat que impulsa e ls mites a una actuac ió irresistible, com també en un judici de la propia deliberació dels déus que han previst i permès, tot ordenantlo, aquest terrible fenomen de maldat. Així, tal com diu el propi Soler: «La grandesa d'Èdip és la d'aconseguir '{èncer el déu amb la seva pròpia agonia ... Edip ve nç el déu an1b la magnitud de la seva comprensió i la seva valentia , albora que ha descobert I 'obscura i tortuosa intenció dc la divinitat. FIGURES I TEMPS- ------ ------ ------ ------ ------ ------ ------ Ets dos poetes d'Èdip, Sèneca i Sòfocles, escriuen cruelment no pas una anècdota atroç, sinó una infinita i tràgica imatge de Déu, prcdcstinador al mal per una Voluntat que rosta més cniHI dc qualsevol judici moral». Text que segurament és propici a diverses lecturcl> personals, quant a les darreres restes dc l'anècdota, impossible d'esborrar del tot, perquè a mans dc Josep Soler assoleix una terrible substància musical que actua , durant Ics ducs hores de la representació. com un immens fresc que glossa la gran angoixa nocturnal («no lunar», diu ell, sinó de fosca i obscura nil). en què es fan ressonar Ics antigues paraules de I'escriptor llatí. Tornem encara, doncs, a una utiliLZació dc Ja fonètica llatina , d'una signilïcació litúrgica inevitablement associada. tal com ho féu el propi Stravinsky. Tot allò que es pot perdre. quant a comprensió directa del text, ve compensat per la força mateixa de la fonètica i per la musicalitat del recitat. El propi Soler diu també, al respecte: «El fet d'emprar un idioma com el llatí, idioma mort en cert aspecte, serveix per a augmentar. si cap, l'efecte dramàtic: el carktcr litúrgic que se'n desprèn sacraliLZa l'acció ensems que «allunya» el text de l'obra; i, pel seu caràcter •mort» i petrificat, la fa encara més espaordidora i amenaçadora i la forneix d'un sentit intemporal>•. Per a la veu dels protagonistes, com vam veure en el Moses schonberguià, es reJosep serva el cant més o menys convencional per als instants dc tensió màxima. En un segon pla empra naturalment -schonbcrguià dran efectivament per la gran dimensió convençut- el procediment del «Sprechge- d'aquest conjum amplíssim que. sens sang». aquell cant parlat que ve a resultar dubte. plantejarà al Liceu problemes la fórmula dctïnitiva per a solucionar el vell d'acústica. litigi de la coexistència en l'òpera dc la múL'estructura general de l'obra respon , per sica i el text, tot superant les clàssiques fór- altra banda. a la d'una típica construcció semules dels distints recitats convencionals. rial. Com s'esdevé en aquest tipus dc parFinalment. hi ha altres instants en què, en titures, tot respon a criteris d'ordre i interun pla exclusivament parlat, s'empra només relació. Cinc són els personatges principals la força aclaparadora del llatí recitar. Potmascu lins. i un de sollemcní: el dc Jocasser aquesta sigui la forma de culminar tota ta, naturalment. Quant als masculins, un bapossible simbiosi text-música. ríton agut, en el paper d'Èdip i altres quaMusicalment, representa un gran repte tre barítons, que poden ésser interpretats perquè el compositor volgué conscientment per sengles parelles que intercanvien els pafugir d' un gran perill que planejava ja en pers de Creant i Forbas, per una banda, i el temps dc la composició respecte d'una dc Tirèsics i el Vell dc Corint. per altra. possible acadèmia dodecafònica: el d'uns Hi ha també. al segon acte, una breu interestereotips sonors que es feien de dia en dia venció del cor per tal dc crear un efecte de més palesos a totes les partitures del ma- tensió-distensió mentre envolta els princiteix signe. Soler defuig aquest perill amb pals protagonistes, després de llurs sacrifiel seu sentit orquestral, tot creant atmosfecis. Com a bona obra d'escola serial, es lires inèdites i originals, i evitant al mateix mita. per sistema, a emprar una sola i únitemps algunes de les tímbriques més sentica sèrie en el transcurs dc tota Ja partitura. des ja des dc Berg i del propi Schonberg. La forma bàsica s'empra per a I'orquestra Hi ha una percussió. naturalment , però rei el cor: una segona sèric, que deriva de la fugiada més aviat en Ics tintes més opaques inicial, és la privativa dc Jocasta, i la ini menys sensuals. Per altra banda, es tracversió d'aquesta serà la pròpia d'Èdip. Altava de superar la gran dificultat que comtres dues sèrics, sempre derivades dc Iu bàporta sempre I'escriptura operística, que és sica, serveixen per a cadascuna dc Ics pala de salvar el risc dc Ics reiteracions . un relles dels personatges secundaris. risc tant més sensible quan I'orquestra s'eriPodria pensar-se que aquesta estructura, geix en un gran protagonista principal i no tan lloada sempre a totes les exegesis dc Ics en un mer acompanyant i episòdic glossa- obres serials, aboqui a un resultat cerebral dor dc línies líriques. Els oïdors sc sorpreni potser també tediós. Però. no és així. I 6 (792) Soler podem assegurar. en conseqüència (perquè encara en recordem l'audició concertant del 1974), que les ducs hores de representació es mantenen amb una força incre'1ble. El sceret, en definitiva, no es cap altre que el fet d'una composició fonamcnralment «simfònica... present durant tota la representació. Estem segurs que el públic tindrà una forta sorpresa, també en aquest sentit, perquè la varietat dins de la unitat hi és més que garantida . Si hi ha reiteracions. només hi són presents per a servi r dc ñJ conductor dc tot el relat. Si hi ha una constant varietat simfònjca, aquesta tampoc no deixa mai d'estar posada al servei d'una estruc· l tura ben bastida. Finalment, només cal re· cordar encara l'evidència dc la gran unitat fornida, a cura dc la utilització del mate· rial tcmàtico-scrial esmentat. Tal com vam poder comprovar en el recent Schonberg, al Liceu, si ens deixem gronxar sense complexos nj prej udicis per aquesta sensacional partitura, ben av iat començarem a percebre l'íntima unitat de tot el material emprat, en relació amb la seva poderosa arquitectura. J. Casa11ol'aS 111 Comentari al programa del Xli Festival lntcmacional tic Mús ica dc Barcelona. Octubre 1974. Recerca Musitològica-ln stitut tic Musicologia Jo)cp Rican Mata.~. Barcelona 1982. L'autor es confessa ¡uè del ::ió seel 111- taUna escenijicud<i de I "Èdip a Colonos. de Sf~jàcfes. ma er- lés léS .lC· /3- _xa JC·l re- tat te- lm ·o "'' m- ioa jaJ :u-- ·as :io- ;ep L'estrena al Liceu d'una òpera d'un compositor nostre és quelcom d ' insòlit i, per això mateix, d ' una g ran importància. Josep Soler es mostra satisfet per ser l'eix d'una injciativa que no sap ben bé com s'ha produït, però davant la qual sap que, almenys dues persones, Manuel Bertran Vergés i Jordi Maluquer. hi han tingut quelcom o molt a veure. Sigui com sigui, Èdip i Jocasta arriba ara al Liceu, que és allò que importa. Com protegint-se davant una evidència tan satisfactòri a, diu que sí, que s'ho creu que, a la fi , estreni una òpera. I afegeix: -L'època que 111 'hauria pogut fer il-lusió ja m'ha passar. Tinc 51 anys i, ara, aquestes coses les veig amb ww òptica més serena. f vull precisar que, al Liceu, han estar molt amables amb mi. Tothom. Però, la il-lusió del_i,o1•e de 25 anys, és clar, ja no la tens... Es diferent f I, tanmateix, aquesta dilïcultat perquè es produeixi un dels dos objectius fonamentals de la creació - que la mateixa arribi al seu destí- no deixa de comportar, però, alguns avantatges, segons apunta el mateix Soler: - Però. potser, si hagués començar a estrenar de jove hauria ringw més faci/irats i hauria tingw encàrrecs, i potser 110 hauria pogw fer tot el que he volgw , COlli he fet. Porser, si m'hagués trobar en una roda d'encàrrecs, 111 'hauria visr obligar a fer concessions. Èdip i .locasta és la tercera dc Ics sis òperes escrites per Josep Soler. La precedeixen, Agamènuzon i La temptació de sam Antoni, i la segueixen Jestís de Natzaret, La bella i la bèstia i Neró; aquesta darrera, recentment lliurada al Ministerio de Cultura. que fou qui la hi e ncarregà af!lb motiu de I' Any Europeu dc la Música . Edip i Jocasla és, també, el primer d'aquesta mitja dotzena de títols que arriba damunt un escenari operístic, després d'haver-ho fet , en versió dc concert, al Palau de la Música Catalana. amb motiu del Festival Inte rnacional de Música de Barcelona. Per al seu autor, és una dc les òperes que més salvaria dc lola la seva producció . Èdip i .loca.wa parte ix dc la rec reac ió de l famós mite hcl·lènic, feta per Sèneca. Segons Soler, es pot ben dir que e l llibret é:. d'aquc:.t clàssic llatí. - L'he seguit al peu de la I/erra, i només escapço algunes parts que haurien fet l'òpera innecessàriament llarga. I, a més, en una escena del primer acre he inclòs el famós fragment de la tragèdia de Sàfoc!es en què, .locasw, parla de l'incest. Em I'G coswr molt de trobar la 1•ersió llatina d'aquesta tragèdia. Per a Soler, resulta fonamental dc c reure en el substrat literari amb què es treballa. - L'enorme treball que representa fer una òpera resultaria terrible si, amés, no fe'/ creus en el nil·~// que sigui -ideològic , polític, humà ... Es w1 esforç que podries dedirar CI ww altra cosa. La relació dels títols operístics abans exposada remet a unes constats temàtiques de (793) 7 F Jer:y Artys:: tipus mítico-religiós, ben evidents. Soler ho justifica ... - Cadasc1í és com és. 1 jo sóc 1111 home que esTic en el món i em senTo moguT per unes forces, diguem-ne, TranscendenTals. La relació entre el sentit que tenim del jo i quelcom que esTà fora (i que no sabem ben bé què és, i que, en definitiva, trec que és la religió) és quelcom gue m'ajec/a. Per a Soler el mite d'Edip és quelcom de tipus moral i de predestinació. -Èdip és w1 bon home, una mica ma/educal (com ho sóc jo, també) que està predestinaT a fer mal, vulgui o no. Èdip no 1é la culpa que un déu decidís que havia de malar el pare i casar-se amb la mare, i que hi hagués una sèrie de lleis que aleshores per a elfs eren bàsiques - i també ho són per a nosa/eres- que quedessin transgredides. I penso que això esdevé a molts homes que volen fer unes coses i acaben fentne unes altres. Però, d'això, se'n podria parlar moll. Gràcies a Freud, Èdip s 'ha convertir en un personatge moll imporTam per a I 'home acrua/. Sèneca és, per a Soler, un vell amic amb qui se sent molt identificat. - Com a moralisTa, sempre m'he semir moll a prop d'ell, i ens coneixem des de fa molts anys. l Ja temàtica de les relacions mare-fill, conforma així mateix una volença molt evident en la trajectòria del músic. I, tanmateix. ell no se sap explicar per què. - No ho sé; però, en definitiva, forma pon del fel que les relacions humanes em preocupen; això és evidelll. Crec que, de relació semimental que en podríem dir <morma!», non 'hi ha cap. Podríem parlar de la de Tristany i Isolda, si és que aquesta relació pot considerar-se «normal». Però, allò que és cert, és que Wagner estava molT preocupat pel tema de L'incest. Jo imagino que els ésser humans es relacionen enTre ells d'una manera molt dijfcil i que, en definitil'a, cadascú s'ho manega com por. A mi, m'interessa molt aquesta dificultar que 8 (794) té l'ésser humà per comunicar-se, i de la qual no se'n surt mai. En aquesta mateixa línia de la impossibilitat de comunicació, Soler parla del tractament especial que donà a l mite de la «bella i la bèstia•>, en l'obra que, amb aquest títol, té pendent de possible estrena: -Això que, al final, La bèstia es converteix en príncep, es casen i viuen feliços, jo no ho entenc: no ho accepto. A la meva obra, la bèstia mor, i la princesa resta desesperada. Jo pa11ia del film de Cocreau, que també inclou la concessió habitual. Enric: Serra Aquesta concessió no la puc acceptar. /, que consti, puc emendre molt bé que hi hagi gent que es puguin relacionar i ser feliços. Però, a nivell particular, 110 ho entenc. Soler considera que, a l'òpera, resulta di· fícil d'establir quin component - literari o musical- actua com a motor: - Aquesta és qüestió diftcil de respon· dre. Ja Salieri va escriure una òpera imi· tufada Prima la parola dopo la musica, prima la musica dopo la parola 1 és la pre· gunta que també es fa L'òpera Capriccio, de Strauss. Jo ho resolc dient que, a mi, m 'imeressa el tema dit musica/mem. Diu que, per a ell, no existeix el proble· ma que el llenguatge musical sigui fidel al contingut literari. - Jo he agafat un text i la música L'ha envoltat. Com a aquells sants amb aurèo· la. La mtísica és un idioma sense semànti· ca, i accua paral· [elament a L'acció semàfr. tica del comingut literari. En aquest sen· ril, cal que el compositor pugui dir, com deia F/aube11: <do sóc madame Bovary; jo sóc Èdip; jo sóc 1ocasta; i també sóc I'espectador. f n I l'espectador és qui, ara, té el privilegi de dir-hi la seva. R.R.M.C. n BRASSERIE SANDOVAL (, e SALÓ ·PER A BANQUETS Especialitat en carns ·a la brasa OBERT FINS LA 1 DE LA MA TINA DA Comtal, 28 - Te lèfon 302 2 1 A 100 MTS. DEL PALAU Enriquera Tanés e 1 ( FIGURES I TEMPS---- --------- ------------------ ------------ Ricard Salvat la resposta dramatúrgica de 1'òpera r. /, hagi ·ços. 'lC. adi· :ui o ~;;::r >tea, pre· :cio, mi, >ble· el al Ricard Salmt l'ha rèo· 1nti· nàn· se11· com y;jo sóc iJe~ 1. c. ¡.. .L .TS a J Després de més dc trenta anys de professió, el director teatral i escriptor Ricard Salvat ha aconseguit fer realitat un somni de molts anys: dirigir òpera. L'estrena, el proper 22 de m_aig, al Gran Teatre del Liceu, de l'òpera Edip i Jocasta, de Josep Soler, serà la seva primera incursió en el món operístic: un fet que l'íl·lusíona enormement, i que c~nsidera un repte per a la seva carrera. «Es una cosa que volia fer fa molts anyS», diu; i afegeix: «Per a un director d'escena, l'òpera és un desafiament». Segons que han comentat els mestres del Cor del Liceu, senyors Romano Gandolfi i, sobretot, Vinorio Sicuri, espectadors ambdós dels darrers muntatges teatrals de Ricard Salvat, aquest ha demostrat, en obres en les quals hi havia música, que la seva direcció es troba molt en el clima de la direcció operística. La col ·laboraci~ Ricard Salvat-Josep Soler no és nova. Edip i Jocasta serà la terce~a obra en què han treballat plegats - la pn mera,. fou a meitat de ls anys cinquanta, en la qual Josep Soler va fer la música del muntatge dirigit per Salvat de El burlador de Sevilla; més recentment , van col·laborar en una producció teatral el 1980. Aquest retrobament satisfà molt Salvat, qui es declara amic i gran admirador de l'obra dc J o~ep Soler: «Ell va ser qui em va introduir a la música dodecatònica . La major part del que jo sé sobre música i estètica modernes, la dec a ell», diu. Salvat confessa que, poLc;er egoistament, li hauria agradat més dirigir una òpera clàssica: "· .. perquè hauria treballat sobre segur. Si m'haguessin proposat de dirigir un Verdi, un Puccini o un Monteverdi, que són les òperes que més m'agraden, no dubto que ho hauria tingut més fàcil, perquè són òperes que un ja ha vist diverses vegades. ..Però». continua dient,,«des del punt dc vista personal, és per a mi un repte -encara que sigui molt arriscat-l'estrena absoluta d'una òpera; i una satisfacció que, a més a més, sigui d'un amic». Abans dc la proposta de muntar Èdip i Jocasta , Ricard Salvat ja havia tingut algun contacte amb el Teatre del Liceu. Es va parlar que hi podria muntar un Verdi i, fins i tot. un Don Giomnni, de Mozan; però les propostes no es van materialitzar mai, lins a l'obra de Soler. Diu Salvat: •A més dc treballar amb els textos de Sèneca, dels quals està extret I 'argument, m'ha aj udat moltíssim , per preparar el muntatge i la dírecció escènica, un enregistrament de l'estrena de l'òpera en versió de concert que va tenir lloc la tardor de 1974, dins el Festival Internacional de Música de Barcelona. La veritat és que, sense aquesta gravació, no sé com ho hauria pogut fer». Ricard Salvat qualilica la mus1ca de l'òpera com a •molt dura. molt intcl·lectual. super-dífícíl .. . Una música que en el panorama internacional, en el qual sovintegen les postes e n escena de música dels nostres dies, potser hauria ja perdut els superlatius. La traducció visual d'aquesta música difícil, dura i íntel·lectual, l'explica Ricard Salvat d'aquesta manera: «Juntament an1b Josep María Espada, encarregat del decorat i el veslllari, hem concebut un decorat que és una explicació psicològica de l drama. Qunn s'aixequi e l teló, l'espectador veurà a l'escenari unes masses arquitectòniques, similars a unes escales, que, simultàniament al desenvolupament dc l'obra, i sí els mecanismes i l'escenari ho permeten. s'aniran obrint i separaran Èdip dc Jocasta. A més a més, està previst que el sostre vagí ensorrant-sc. Volem que tant! 'angoixa dels personatges com la inexorabilitat i clfatt/111 que són presents en el text dc Sèneca i en la música de Josep Soler, es captin, també, visualment a través dels decorats• . S'ha previst una unilicació dc colors i, així, tant els decorats, com e l vcsutari i la il·luminacíó són del mateix to. «Els deco-. rats són dc color lila-terròs», explica Ricard Salvat; i contínua dient: «Primerament havíem pensat en un blanc-lilòs; però el blanc reflectia molt malament la llum . Sobre e l decorat lila-terròs. i també amb els mateixos tons, destaquen els personatges principals. El cor va vestit amb unes túniques de color molt dc terra , molt neutres i grisos; en dclinítiva, moll lletjos». L 'obra és ambientada a la Grècia èlàssíca, però des d'una visió moderna. ocNo és la Grècia tradicional que s'ha descrit a la major part dels llibres, sinó una Grècia d'avui», explica Salvat; «la Grècia tal i com la veuen els arqueòlegs, els directors d 'escena i dc c ine ma d'avui: molt més a prop de Ja Dama d'Elx que dels dibuixos arquitectònics de les àmfores; en un estil de visualització simjlar al que directors com Kakoianis , Estravos Dufexis o Espí ros Angelatos, fan dc Grècia, en e l qual hi ha una tendència a extreure' n la tradició». Lamenta Ricard Salvat la reduïda inte rvenció del cor en aquesta òpera. «En un moment e n què tenim un cor tan bo al Liceu, m'hauria agradat poder-m' hi recolzar més». Lourdes Margades (795) 9 TEMA----------------------------------- El moment de la música simfònica a Catalunya r Simfonisme del Vuit-cents fins a la Guerra Civil El complex i preocupant moment que viu l'activitat simfònica a Catalunya, obliga a un tractament en profunditat, i des dels orígens, de la temàtica, contrastat amb referències d'altres països. En els nostres dies , ha esdevingut un gènere de conversa estàndard. entre la unió d 'afeccionats a la música, d'establir odioses comparances entre I'orquestra local i les visitants -com si es tractés d 'un matx de futbo l- a fi de pontificar el gravíssim estat dc la música simfònica a Barcelona. Sovint s'al·ludeix a una vida simfòn.ica gloriosa en e l passat que, inexplicablement, no troba eco en e l present. Sense entrar en valo racions p recipitades. ni expressar encara la sorpresa pel fet que -tan sovint!- els més exigents combreguin amb rodes de mol f davant certes orquestretes rovellades -que se sal ven de la crema perquè vénen dG l'estranger-, convindria fer abans un repàs detallat dc les institucions que, en els anys anteriors a la guerra, van intentar solidificar a Barcelona una afecció simtònica. Això de fer música simfò nica era, en els g loriosos anys del vuit-cents, una cosa ra- ra; no hi havia ni afecció ni mitjans per estimular-la. car I'única formació instrumental estable era la banda, que s 'entretenia a oferir fantasies de les òperes més famoses del moment. Evidentment, així no es podia anar enlloc. Els primers efluvis de renovació musical arriben a Barcelona amb el wagnerisme i, amb ell, amb les primeres formacions orquestrals que intenten fer habitual una figura de 1'antigor: Beethoven. Els concerts quaresmals, que substituïen les temporades d'òpera al Liceu en aquests dies , foren les primeres ocasions de promocionar un públic excessivament tauromàquic pel que fa a la música. Foren cèlebres els concerts dirig its, el 1872, per Eusebi Dalmau, el de 1882, per Joan Goula i els de 1886, per Antoni Nicolau. Dell880 all883 funcionà una primitiva Societat de Concerts de Barcelona que, dirigida per Jesús Monasterio, E. Dalmau i Cosme Ribera, feren sentir Beethoven d'una manera sistemàtica. Aquestes i altres entitats menors no feien res més que pre· sentar fragments de les obres considerades en aquells moments més importants, en un doll d'imaginació que suposava en alguns casos deu o dotze peces diferents, a fi d'ofe· rir diversitat en comptes de qualitat. Per· què ¿qui sap com devien sonar unes orques· tres formades per professors sense escola i que no havien sortit de la serra de Collse· rola? El 1891 arribà la visita de la Socie· dad de Conciertos de Madrid, dirigida per Luigi Mancinelli. Els afeccionats, confir· ' mant la pobresa interpretativa de les orques· tres de la c iutat, se sorprenien pel fet que tots els arcs dels violins es moguessin al ma· te ix temps. A més d'això, la visita estimu· là l'afany d 'imitació; fins a l'extrem que, l' any següent, e l 1892, sorgia una en6tat - la Societat Catalana de Concerts- que, rL dirigida per Antoni Nicolau. fou saludada per tota !"afecció conscient de la ciutat com un dels passos més significatius de cara a Ja renovació musical de Barcelona. Així. s'hi pogueren oferir fragments simfònics de Wagner. fragments de Beethoven, Schumann, etc. , interpretats d'una manera que ja els il-luminats del moment entenien com a de!>astrosa, i iniciant el gènere col·loquial que hem anunciat més amunt. Amb tot, però, els crítics rabiosos del moment - els Cortada, Pena. etc- estaven carregats de raó, perquè una orquestra no es formava en un tres i no res. ven tres >redes 1 un uns )fe- >er- JCS· :oia lse- ~._ CIC· f' per úir- Jes- que ma- JlU· ¡ue, titat 1ue, Awoni Nicolau Per acabar-ho d'adobar els conflictes socials feren ben poca cosa per a l'estabilitat de la música; i aquella societat navegà per mala mar durant molts mesos. El 1895, la presència de Yincent d 'Indy a la ciutat permeté que aquella entitat oferís un cicle de cinc concerts, de caire històric, que hi feren gran impacte. Però no pogueren fer aixecar la societat, que anava camí de dissoldre's, mentre el mestre Nicolau, defenestrat per I'oposició, muntà els «Concerts Nicolau.. que, durant dos anys llargs, oferiren concerts dc la categoria dels que permeteren entrar en contacte amb la Tetralogia wagneriana o les nou Simfonies, de Beethoven -amb una versió escapçada de la Novena, sense cors ni solistes vocals. El 1897, la Societat Catalana de Concerts desapareix i en sorgeix una altra, Ja Societat Filharmònica de Barcelona, dirigida per Matthieu Crickboom, un belga clarivident que va fer molt per a I'escola violinística a Barcelona, i que es plantejà el problema de l'orquestra amb més seriositat. Les tensions polftiques del moment no el deixaren en pau; però fou el primer que exigí de les autoritats locals els cabals necessaris per comprar instruments - com el contrafagot i !es tubes wagnerianes- que no es coneiXJen a Ja ciutat. Evidentment, el belga Crickboom introduí els barcelonins en el gust dc l'escola franco-belga i, per tant, obrí el públic cap a una estètica forània de gran prestigi. Fou així com Barcelona començà a rebre visites d'orquestres estrangeres - l'Orquestra Filharmònica dc Berlín ( 190 I) i I'Orchestre des Concerts Lamourcux ( 1902)- ; lc:-. comparances començaren a operar negativament entre els afeccionats. Com a bons provincians, els barcelonins admiraven les formacions de fora. 101 oblidant els llargs anys de tradició, i maldaven per Ics d'aquf, que no havien tingut temps dc solidificar-se. Amb la desaparició de Crickboom i de Ja seva entitat, Barcelona quedà per un temps -l'any 1904- orfe de música simfònica. Seria Joan Lamotc dc Grignon I'home clarivident qui jugaria fon, amb l'Associació Musical de Barcelona, a fi dc promoure concerts simfonies i estabilitzar una orquestra. En aquesta tasca I 'ajudarien provisionalment homes com: Enric Granados, que intentà una Societat dc Concerts Clàssics (1900); Manuel Burgués. amb la seva Societat Barcelonesa dc Concerts (1898-1901); Robert Gobcrna, amb la Societat de Quintets de Barcelona ( 1903); Enric Granados, amb l'Orquestra Barcelona (1905); i Josep Lassallc amb l'Orquestra Filharmònica dc Barcelona (1907). Era com si els organitzadors i el públic tinguessin veritable set de música simfònica. L'Orfeó Català hi contribuí amb el bastiment del Palau de la Música Catalana (1908) i amb els cicles de concerts diversos que s'hi feren. Però la pedra més sòlida d'aquest edifici es col-locà, a finals del 1910, poc després d'una nova visita dc J'Orquesta Sinfónica de Madrid: es fundà l'Orquestra Simfònica dc Barcelona, al capdavant de la qual aparegué una altra vegada Joan Lamote de Grignon. Durant quinze anys, aquesta entitat solidificà els coneixements i les afeccions musicals dels barcelonins, oferint tot un repertori clàssic i algunes de les peces més signiticatives del repertori clàssic del segle XlX1 en combinació amb els intèrprets més conspicus com Wanda Landowska. l'Orfeó Gracienc, etcètera. Pau Casals, una figura clau en la tradici6 simfònica de Barcelona. En aquells anys deu i vint, aquesta formació no estigué sola; ans al contrari, la vitalitat permetia ambiciosos projectes com els de I' Associació de Música "da Camera•, que coexistí molts anys amb aquella, i oferí concerts dc gran altura i estrenes dc la categoria de la del Conceno, dc Falla. També. en aquests anys. neix la formació orquestral més significativa de la primera meitat del segle. I 'Orquestra Pau Casals ( 1920). que aprofitava una situació professional més optimista. després dels trenta anys i escaig que l'Escola Municipal dc Música anava ensinistrant instrumentistes. Pau Casals. violoncel-lista de renom internacional, aportava a l'orquestra la solidesa dc l'home que coneix tècniques i estètiques forànies i permetia albirar. per tant. un cert internacionalisme que ja començava a ésser cèdula d'identitat entre Ics formacions orquestrals de tot el n16n. Aquesta O.P.C. passà per sobre dc In dictadura de Primo dc Rivera, però no ho pogué fer amb la que sobrevingué a Ja República. L'Orquestra Municipal, que aparegué el 1944, dirigida per Eduard Toldrà, era hereva dc la categoria d'aquella, a desgrat de 1' impacte històric que promogué el conflicte bèl·lic. Si no hagués estat a ix f, Ics coses haurien anat d'una altra manera: perquè, en aquells anys trenta, al costat dc I'O.P.C. i de les activitats menades per Manuel Clausells -al capdavant de I' Associació de Música .-da Camera»-, hi havia les menades per I'Obrera dc Concerts. prenyada d' ambicions, i per altres formacions més aventureres, com l' Orquestra dc l' Associació d'Estudiants de l'Escola Municipal de Música, que va funcionar en els darrers mesos de la guerra civil , dirigida per Toldrà. Tothom que hagi viscut aquests anys prebèl·lics recordarà aquella vitalitat cultural i musical que desperta nostàlgia en el present. Però, ¿és possible d'establi;. nivells dc qualitat, en aquelles formacions pioneres? L'exigència d'un cert intercanvi internacional entre Ics orquestres, per tal d'estar a I'altura de les circumstàncies, hi és més ara que no pas en aquells anys, en què només viatjaven els responsables de les formacions orquestrals; no es pot negar que, aleshores, era més fàcil de fer combregar amb rodes de molí els incauts que no pas ara, en què els mitjans dc transport i els mass media han eliminat les distàncies. Per això, i modestament, creiem que mirar enrera amb nostàlgia, donant per cert que les orquestres del passat - més abundants, això sí- eren més rigoroses en llurs interpretacions, és aventurar opinions no fàcilment comprovables. De Ja lectura del passat podem - això síextreure la lliçó que només de la quantitat poden sorgir, a llarg termini, les condicions propícies per aconseguir I' orquestra que els barcelonins mcr:eixen i que, ara per ara, encara no han tingut mai. Xosé Avi1ioa (797) li TEMA e d d d De la negror dels anys 40 als nostres dies La negror uel~ any!\ immediat!\ a Iu dcl\reta del 39 - i l'exili dc Pau Cal\a l!- i. per tanl. la di~~o l ucicí dc la ~eva Orquestravan tornar a tk: ixar-nol-> orres d'una atuèntica rormac i6 simf(>n ica estable. C11m en tants d'ultres aspectes dc la no!'- tra vida. el trencame nt va ser bru léll i absolut. i es va torna r a si t uacio n ~ que j~1 C!- c reien del lot superades. Nomé~ a tal l il·lu!-tratiu - i tot i que el primer exemple pot 'emblar qua~i marginal- . heu' ad un tc~timoni palè:-. d'aquc!>l trencament en el' do:-. concert:-. tan difcrcntl-> que. en el breu e:-.pai d'un:-. tre:-. lllCMl~. va dirigir Joan Lammc dc Grignon: el 6 dc gener dc 1939. al Liceu (alc~hore:-. «Teatre acional dc Catalun)a"). l'tíltim d'aquella e~tablc i im.titul'Íonalitlada •Orque!.tra acional dc Conl'ierto""' que ha\ ia vingut a B:m.:elona amh el Gm·crn dc la República - la qual aquí va iniciar públicament (8 \.l'abril uc 1938) la !\eva curtu vida- i cl9 d'abri l dc 1939 (poc aban!- que :-.·hagués d'c>.iliar profc~~ionalmcn1. per motiu!> polít ics. a València). un ..Gran Concicrto Sinfónico dc la Victoria- Primcro de la Libcraci<ín .. . al Palau dc la Música Cata lana (alc:-.horcs. i du rant molts anys. «Palacio dc la Música••). amb una circumstancial «Orqucsta dc 85 prolc~o rcs» . i amb un programa aparentment normal. però amb ducs obres catalanes dc títols ben oportuns («Cua/ro Ca1110.1 po¡mlores e:¡pwïoles», del mateix Lamotc i «Tres dtm:as espOlio/as», dc Granados) i. per acabar (cosa obligada. tïn~ i tot en audicion!- Jc música dc cambra i en rccitab pianístic:-.!). amb cb «Himno~ Nacionatc~ .. . A partir d'aquc!>t ..Gran Concicrto ... ... i deixant dc banda lc~ C!-poràdiqucs activitats pròpiament ~imHllliquc' dc I'Orquc<-tra del Liceu (concrctadc~ en la rcprcl.a dcb tradicionals Concert:-. dc Quarc..,ma). va haverhi diversos intents dc l'er reviure la ..simfònica ,. (naturalment , amb el nom dc «Sinfcínica» i en actuacions aïllades i ocasionals) i. entre d'altres. els uc la creació d'una nova «Filarm6nica Jc Barcelona» (dirigida pel desconcertant i aventurer César Mendoza dc Lasallc) i el d'una «Orqucsta Ibérica dc Conciertos» (dc nom gens conllictiu . i aglutinam alguns dels antics membres dc l' Orquestra Pau Casa ls»), però cap d'aquests intents no pod ia aportar la solució que. dc veritat. el problema necessitava. Un problema que. com sempre. girava entorn dc l c~ habituals dilicuhat~ cconbmiques. estructurals i cmprc~ariab. per(> que. 1:! C79Rl Joan Úlll/111<' de vrignoll. (1/lj(' ('/(' d'una •<depuració pulí1 ico-admini.w ra/Í\'11>• a més, es veia agreujat per una certa posició de respecte e nvers l'absència fo rçada dc Pau Casals, que ningú no pod ia preveure que seria tan lla rga i definitiva i que. per tant. encara ajudava més a fer pcr-;istir el clima d ïntcrinital. Ara bé. la interinitat s'anava consolidant. i cada dia es respirava amb més l(>rça la necessitat ineludible de plamcjar-se el problema a fons i dc trobar algun camí capaç dc solucionar-lo. I aquest camí i aquc~ta solució -en una direcció fins aleshores inèdita a Catalunya: el dc la directa intervenció municipal- van venir facilitat!. per una !-èrie de fets propici~. independents pcrè> paral·lcls que, en sumar-sc, anaren aplanantne els impediment~ matcriab i humans: la presència al front dc la Tinència dc Cu llUra dc l'Ajuntament de Barcelona d'un home com Tomàs Carrcras i Artau (melòman entusiasta i sensible i. a més, partidari del:-. qui creien - amb total encert- que l'acci6 •<simft1nica» d'una Banda havia quedat ja total me nt desfasada): la conso l idació d'Eduard Toldr[t com a director (avalada amb sorollosos èxits a Madrid, que hav ien desembocat en fortes per(> infructuoses pressions perquè acceptés la titularitat dc la ja re fundada «Orqucsta Nacional»); I'esmentat apartament forçós (l legeixi' s dcpu- e d raci<Í político-admini:-.trativa) dc Joan La· motc dc Grignon del seu cilrrec dc director dc la Banda Municipal: el generalitzat cor- )'o rent d'opinió (ja re<l litzat a Bi lbao i a Yu· lè ncia) cap a la trans fo rmació dc Ics Ban· des Municipals en Orquestres. etc. La su· ma dc tots aquests cle ments (bona dispo~i· ci6 dc Ics autoritats ciutadanes. corrent ge· ne ral d'1)pini<Í. absència dc problemes per· !>tmab. prc!>tigi i competència del prcvisi· hk director. p rc~supost cconèlmic en part ja ~o l ucionat amb el provinent dc la Ban· da. etc.) va donar com a resultat. dc!>pré' dc laborioses i caule!- gestions i dc lenh trc· ball!> preparatoris. que s·crecwé~ allò que llavors ~emblava definitiva conversió dc la Banda Municipal en .. Qrque~ta Municipal dc Barcelona,. (concert de presentació: 31 dc març dc 19~~). Les característiques i límits d'aquest~\ ratlles no cm permeten detallar ara la hi~· tòria de I'OMB (recollida i cstudiaua dc· tingudament en la meva tesi doctoral ~ Mig segle dc simfonisme a Bart:elona 1920-1970»); però sí que. abans d'exposar· nc alguns comentaris cspccílïcs. voldria subratllar inequívocament que la seva tas· ca global fou positivíssima i d'una gran in· 1 I. l r e e r l:'tluard Toldrà. amb l'abm Esmrré. <'11 1111 nmcen ofen a la cmnwJiTm momsernuina (/945). ------ ------ ------------ ------------ ------ ------ --- TEMA :tor :or- ~ Va:anSU· o~ i- geJCr· ,¡~¡. part ~an· Jré~ trC· que !cb ipal : 31 slc~ ~ hi~- dc· \iJig onn sar· dria ta~· 1 in· I cidència ciutadana. i que un percentatge elevadíssim d'aquests mèrits cal atribuir-los del tot a Ja personalitat extraodinària ct"Eduard Toldrà. Fins i tot, quasi podria dir-sc que, en realitat. la història de I'OMB va acabar amb la seva mort ( 1962) i que els cinc anys que I" orquestra encara va sobreviure (l'últim concert fou el 19 de febrer de 1967) no foren res més sinó una lenta i penosa agonia -més o menys dissimulada, dc vegades- que forçosament havia de desembocar en la seva desaparició; una lenta i penosa agonia, cal dir-ho d'immediat, fruit directíssim del creixent i culpable desinterès i desídia demostrats per I' Ajuntament, que no en sabia, o no volia afrontar de veritat els problemes bàsics i essencials. i que van culminar en un clima tan hosti l (rumors contradictoris, crítiques injustes i lluites internes, desorientado res, intromissions forànies, desori en la regularitat i periodicitat de les actuacions, pràctic abandó de qualsevol acció promotora o publicitària, etc.) que convertí en inútils tots els voluntariosos esforços que continuaven fent Rafael Ferrer (en una sempre precària situació de «director accidental», en no cobrir-sc ni la plaça dc subdirector que havia ocupat Ricard Lamote de Grignon, mort pocs mc~os abans d'Eduard Toldrà) i els membres de I"OMB per superar-sc i donar. ben sovint, uns resultats moll superiors als previsibles en aquelles condicions tan adverses. El total desgavell al qual es va arribar queda total ment reflectit -quasi caricaturcscament- en la numeració dels concerts de I'OMB, ja que en ser sovint i incomprcsiblcment negligida a partir de finals del 1962. fa que l'últim concert s'anunciés olïcialmenl com el 803 quan en realitat era el 843 (40 concerts «perduts»!); sembla com si l'Ajuntament ni tingués notícia de quines audicions celebrava la seva pròpia Orquestra .. Des d'un bon principi. el règim de prestacions públiques dc I'OMB s'havia estructurat anualment en tres tipus dc concerts: els dotze de nit i d'abonament (Ics anomenades sèrics de Tardor. d'Hivern i de Primavera, dc quatre concerts cadascuna i, amb poquísimes excepcions, en divendres consecutius), la quasi vintena dc Concerts Populars matinals (pràcticament quinzenals i. pel seu preu extremadament mòdic. hereus dels propòsits dc I'Obrera dc Concerts i de la Banda Municipal), i el variable nombre dc concerts extraordinaris, contractats -a Barcelona o a fora- protocolaris, etc. En total, 843 audicions (739 dc Ics quals a Barcelona), an1b un repertori conscientment molt eclèctic i sense estridències (Told~à- defensava sempre, amb arguments molt sohds. la «normalitat" dc la programació, tot i que paulatinamcnt va anar-nc incrementat Ics novetats), i amb unes coJ.Iaboracions de directors (en general, un a cada sèric d'abonament) i dc solistes que. per meres raons pressupostàries, acostumaven a mourc's en uns nivells no gaire cspectacu~ars. De tota manera, potser una dc les mes grans virtuts dc I'OMB va ser, preci- L'Orques/ra Muuil'ipuf. al Palau de fa M1ixim Cwafana sament. la dc fer semblar •normal• una activitat simlònica regular i molt digna que. sense eUa, hauria estat absolutament impensable; sobretot, si recordem que, lins ben entrats els anys 50, els concerts dc I'OMB representaven pràcticament la quasi totalitat de les audicions orquestrals que 11e celebraven a casa nostra (ni el substitutiu recurs discogràfic tenia aleshores gaire relleu encam). i que les grans formacions i l'edertes de renom internacional no van començar a venir regularment (malgrat algunes molt notables excepcions anteriors) fins a la constitució del Patronat Pro Música ( 1958) i a la del Fest ival Internacional de Música ( 1963). Estructuralment, la gran novetat que presentava I"OMB en relació amb totes Ics altres formacions catalanes anteriors va ser, sobretot. el seu caràcter dc servei públic oficial , la seva dependència exclusiva - administrativa i econòmica- dc la política municipal i. per tant. una plantilla es- tablc a règim funcionarial, o sigui, amb els grans avantatges d'una total seguretat laboral dels seus components i, al mateix temps, amb els inevitables inconven ients derivats del funcionarismc. Però. encara que I'OMB, com a institució, fou obra per!.onalíssima dc gent amb criteris molt clars, sensibles i dc veritat amants dc la música , no va poder deslliurar-sc del tot, dins dc la complexitat i rigidesa dc la burocràcia administrativa, dc la (en aquest sentit , perniciosa) herència del concepte corporatiu dc la Banda a la qual substituïa , agreujada a més pel record no del «músic» Lamotc dc Grignon sinó pel dc l'autèntic «cap d'cmpresa» que sempre també va ser i que, inconscientment, feia pensa r que el director dc la nova Orquestra -fos qui fos- havia dc seguir el mateix camí, assumint les dues funcions i, cosa encara pitjor, no deixant sentir la necessitat d'una paral·lela i cspecílica di recció administrativa i empresarial (comitè executiu, gerència, secretariartèc(799) 13 nie, etc.) que, dc tota mal)cra. tampoc no hauria estat gaire fàcil d'establir. ni en torma col·lcctiva ni individual, dins dc Ics normatives municipab d'aquella època. I també cal afegir que. corn pa!>sa sovint en situaciom. més o menys semblants. el protagnismc d'un home dc gran personalitat (en aquest cas. Eduard Tolddt) va emmascarar la realitat d'uns problemes autèntics, salvant-los no !->ols gràcies al pes del !>Cu indiscutible prestigi cívic i musical. sinó també gràcies a una lluil<l constant i a una fatigosa tasca burocràtica - a nivell dc «Cap de negociat»- que dc cap dc Ics mnncrcs no hauria hagut de pertorbar Ics seves preocupacions i dedicac ió artístiques; ara bé, desaparegut Eduard Toldrà, tota la problemàtica latent va quedar cruament al descobert. i moll aviat es vu desencadenar públicament Iu llarga polèmica que donaria pas. al cap dc ci11c anys. a la creac ió teòrica d'una nova orquc:-.tr;1. vista estructural i organigramàtic com del puramenr artístic: direcció, plantilla. règim dc treball. etc. [.potser, molts dels aspecte~ encara avu i no resolts en el funcionament dc I'OCB (amb periòdics i successius moments dc profundes crisis) provenen. en gran part. del fet que aquell generalitzat convenciment. que allò que de veritat calia era quelcom d'essencialment nou, nomé~ es va realitzar superficialment ja que. en la prktica. Lot va quedar a mig camí i va ser més forta la voluntat - palesament i olicialmcnt expressada- d'una «Connexió directa i immediata>• amb I'OMB. que va convenir I'OCB en un organisme simultàniament municipal i cxtramunicipal, independent i a la vegada lligat amb les estructures burocràtiques i administrati ves dc l'Ajuntament, i, per tant. en una entitat de difícil equilibri i agi litat operativa, i receptora dc tensions sov int procedents de direccions contraposades. Pot argumentar-sc que. en aquells moments. i clins del marc d'un realisme possibilístic, potser no podia fer-sc d'altra manera: però la perspectiva i l'experiència posteriors sembla que donin la raó als qui alirmaven que hauria estat molt millor substituir l'esperit reformista dc l'operació per un de netament rupturista. i que la (fins a cert pum encomiable) voluntat de "connexió directa i immediata» produiria, a la llarga. més inconvenients que no pas avantatges. De tota manera. i malgrat tot, sí que van haver-hi canvis fonamentals, en els quals també incidí molt directament - i és un tema que caldria aprofundir- la distinta i evolutiva panoràmica sociològica i musical dels decennis dels 60 i dels 70. Però, limitant-me específicament ara. com és na- Raj{tel Ferrer. cmn·enitw i sut.1-director tlt• l'OrquesTra Municipal tural. a l'OCB (i també sense entrar en detalls concrets i estadístics). tan sols voldria recordar. breument. alguns d'aquells canvis. Quant a l' esmemada reorganització es· tructural. és evident que aquell artificiós Patronat inicial (constituït per entita!S -excepte l'Ajuntament- que més aviat n'havien dc rebre ajuda que no pas podien donar-li suport) ha anat modificant-sc amb el pas del temps, sense acabar de trobar mai. però. ni una adequada fom1ulació conceptual ni, molt menys . una operativitat pràctica i àgiL Pel que fa a la plantilla, tam· bé cal dir que, després del rellevant remo· dclatge fundacional, i després d'haver-se superat en part algunes de les traves buro· cr~lliques anteriors. ha persistit la complc· Cadena Una aelitutl c·aructcrt.IIÏI'II d 'f.tluarcl {o/tlril Per tant. si en el cas dc l'OM B s 'havia intentat. des d'un bon principi. de fer quelcom dc radicalment nou. en el cas dc ¡·actual «Orquestra dc la Ciutat dc Barcelona• (que es va crear amb el nom d' «Orquesta Ciudad de Barcelona• i que va celebrar el seu primer concert el 6 d'octubre de 1967) el procés va ser molt diferent, ja que la idea bàsica del Patronat dc I'OCB (organisme paramunicipal dc concentració i col·laboració de diverses forces ciutadanes) va anarsc conligurant lentament. com a resultat linat' de tots els diversos intents dc «reorganització» dc I'OMB , dels quals ja se'n va començar a pa rlar l'any 1963 dc~ dels mitjans d ' informació i. des del matei x Ajuntament. el 1964. Sigui com sigui , el fet és que, tot buscant possibles solucions als molL<; problemes que plantejava una conOictiva entitat ja existent - I'O MB-. s'arribà a la conclusió que allò que dc veritat calia fer era quelcom d'essencialment nou - la denominada OCB- . tant des del punt dc 14 (800) La .Ràdio en Català RADIO AVUI - CADENA 13 100 r. M. Diagonal, 6 12 - 08021 BARCELONA Telèf. 201 42 44 LA MCSICA: Dilluns. de 15 a 16 hores Dissabte, de 23 a 24 bores CONCERT: ------------------------------- ---TEMA de· !ria an- es· :iós tats tiat .ien mb bar oni tat 1m· no- ·-se lrO- Jie- xa i conflictiva simultaneïtat de les diferents categories i situacions laborals dels instrumentistes dc I'OCB: funcionaris municipals. membres del Patronat, contractes eventuals, etc. Respecte al règim d'activitats públiques (molt més intenses. fins a sobrepassar la cinquantena anual). els concerts d'abonament van deixar d'agrupar-sc en tres sèries diferenciades. es van estendre al llarg dc tot el curs -primer en divendres i des de molt aviat en dissabte a la tarda- i. van anar augmentant fins a l'acrua! xifra de vint-i-dos; els dominicals al matí van perdre el seu caràcter popular i es van convertir, amb la repetició exacta del programa immediatament anterior, en una sèric paral·lcla d'abonaments a més bon preu; i els altres tipus d'actuacions també es van incrementar molt notablement, en especial -com ja en els últims anys de l'OMB-, en els marcs del Patronat ProMúsica i del Festival Internacional i, fins i tot, en les sortides fora de Barcelona. També, quant al repertori, podríem mencionar resultats estadístics força diferents; però, en tot cas, caldria fer-ho d'una manera detallada que ara no m'és possible. Per tant, cm limitaré a dir que, en general, respondrien als nous criteris que s'han anat imposant arreu del món: gran disminució -en l'àmbit simfònic- de la literatura barroca, recuperació dc noms més o menys obUdats, normal acceptació de llenguatges considerats abans massa avançats. paulatina incorporació de les noves generacions, etc. Finalment, i sabent que queden molts altres aspectes per comentar, tampoc no podem referir-nos als quasi ja vint anys d 'història, i als més dc nou-cents concetts de l' OCB, sense identificar-ho molt estretament amb qui des d'un bon començament i fins a ti- A111o11i Ros-Marini CAMPUS MUSICAL'86 3r. CURS INTERNACIONAL D'INTERPRETACIO MUSICAL ~ Torroella de Montgrí (Costa Brava) 22 juliol al 10 d'agost Mar ia Curcio piano 30 i 3 1 de juliol Jean-Pierre Rampal flauta Sah•ador Mas nals de Ja present temporada (i només amb el parèntesi de la titularitat de Salvador Mas durant el període J978-1981) n'ha estat el seu director: Antoni Ros-Marbà . Precisament ara, el recent interrogant del seu reUeu obre una incògnita dc cara al futur; però tampoc aquest fet no hauria dc centrar exclusivament el planteig dc tots els problemes estructurals que encara té l'OCS, alguns dels quals potser necessitin una atenció prioritària (qüestió dc causa i efecte) i potser van més enllà dc les feixugues tasques de suplència assumides durant més dc quaranta anys per I' Ajuntament de Barcelona. Resumint. .. Des de la desfeta del 39 fins als nostres dies, I' evolució del sim Ioni sme barceloní -i qui diu barceloní diu catalàens presenta, després d'una breu etapa de no consolidats intents privats, ducs realitzacions successives i, simultàniament, amb molts punts de .contacte i d'altres dc diferecials: del1944 all967,I'OMB; i, des del 1967, l'OCS. Dues realitzacions molt marcades musicalment per les personalitats d' Eduard Toldrà i d' Anroni Ros-Marbà i, des del vessant estructural, per la inèdita solució a casa nostra d'una dependència olicia! i pública emmarcada, en el primer cas. en l'àmbit exclusivament municipal i, en el segon. en· una pretesa col-Jaboració amb altres instàncies ciutadanes. Ducs realitzacions que, malgrat totes les seves innegables i conegudes defallences, són dos capítols importantíssims i essencials dc la nostra història musical, però l'experiència de les quals potser fa absolutament necessari que, d'una vegada, es prengui seriosament en consideració aquella idea que, si bé a partir d'unes altres circumstàncies, ja havia començat a fo rmular-se i a debatre's abans de .la desfeta del 39: la constitució d'una autèntica i institucionalitzada Orquestra de Catalunya. ' 14 al 24 d'agost Irmgard Seefried cant 16 al 3 1 d'agost Gonçal Comellas violí Felix Andrievsky vio/[ Br uno Giuranna viola Radu Aldulescu violoncel Franco Petracchi contrabaix Bruno Giuranna música de cambra Julian Jacobson música de cambra amb piano Informació: Joventuts Musicals Apartat 70 Torroella de Montgrí (Costa Brava) ~ Secretaria: (972) 75 88 20 Oficina M. de Turisme: (972) 75 8910 Oriol Martorell (801) 15 L'alta dedicació professional característica del model britànic La dedicació intensiva dels instrumentistes a Ja seva respectiva orquestra apareix com una de les característiques més remarcables del model de funcionament de les formacions angleses, simfòniques i de cambra. Una altra caracterís tica importan t és el predomini del sector privat o, en tot cas, d'orquestres no dcpenents d'organismes públics. I , cosa que en definitiva seria el mateix, el relatiu pes que les subvencio ns tenen en el manteniment del conjunt orquestral en aquell país. Tanmatei x, hi ha una considerable varietat de matisos que fa que resulti difícil poder parlar d'una línia única i definida. Orquestres del prestigi de la Philharmonia, London Symphony, Royal Philharmonic i English Chamber Orchestra són ens privats, sovint autogestionats pels mateixos músics. En aquest sentit, adquireix un pes considerable la figura del manager, que és qui assumeix tota la responsabilitat pel que fa a programació de gires, concerts, enregistraments discogràfics, etc. En tot cas, pel que fa a decisions importants, cal comptar amb la conformitat del comitè de músics, format per membres de l'orquestr a. Una altra figura rellevant que apareix en aquest context és la del fixer, sovint un membre de l'orquestra, encarregat d'aglutinar recursos -per exemple contracta ció temporal d'instrumentistes per a determina des produccions o gires- i, en definitiva, quan cal fer front a iniciatives artístiques que surten del que és habitual. Les orquestres que depenen íntegrament d'institucions públiques -l'Estat - són les que formen la xarxa de la BBC, amb la principal d'elles amb seu a Londres, a les quals s'afegeixen la Welsh BBC Orchcstra, amb seu a Cardiff, la Scottisch BBC Orchestra, amb seu a Glasgow, la Northern BBC Orchcstra, amb seu a Manchester i també la BBC Concert Orchcstra, amb seu a Londres, de menor envergad ura pel que fa a la seva composició humana, i que té una dedicació preferent a enregistrar bandes sonores dc films. Al mateix temps, hi ba un estol d'orquestres amb una dependència, real però relativa, dels respectius municipis. És el cas de la Birrningham Symphony Orcbestra , una formació que, de la mà de Simon Rattle i la seva personal forma d 'entendre un conj_!Jnt estable, està assolint un gran prestigi. Es el cas, també, de la Halle Orchestra de Manchester, deia Liverpool Philharmonic Ruyal Phillumnonic Orchcstra. Orchestra i la Boumemouth Symphony Orchestra. En tot cas, aquestes orquestres són subvencionades només parcialment; i, per tant, dc la mateixa manera que Ics privades, la pervivència dep~n de llur treball quotidià, o sigui del rendiment dc Ics scves gires, concerts, taquilles, cachets. etc. Pel que fa a orquestres dc cambra, i ultra I'esmentad a English Chambcr Orchestra, s'han de citar: la Scottish Chamber Orchestra - ben coneguda a casa nostra- amb seu a Glasgow; la Northcn Symphony Orchestra, amb seu a Newcastle; la London Symphonietta, I' Academy o f Saint-Martinin-the-Fields i la Saint John 's-SmithSquare. Aquest també és un camp dominat bàsicament per les formacions privades, amb suports institucionals parcials. Aquests suports poden venir o de l'Arts Council -governa mental- o bé, en el cas de les londinenques, del Greater London - municipal-, com així mateix el reben aquelles ja esmentades que posseeixen algun tipus de lligam amb els respectius municipis. A part queda el món dc I'Òpera, subvencionat per I' Arts Council, que ateny fonamentalme nt el London Opera Housc -Covent Gardcn- i també l'English National Opera, que ofereix exclusivament òperes angleses o bé traduïdes a I'anglès. Els components de l'orquestr a d'aquest organisme perceben el mateix sou que els del Covent Garden. Els sous són establerts pels sindicats, a partir d'uns mínims. En tot cas, no depenen de la categoria de I 'orquestra sinó del lloc i responsabilitat on es desenvolupi l'activitat. Cal assenyalar que els membres dc les orquestre s londinenques perceben unes retribucions salarials superiors a les altres, perquè hom considera que el cost de la vida a la capital és més elevat que no a la resta del país. Un sou, normal per a un «tuttista" oscil·la entre Ics 10.000 i les 20.000 ll iures esterlines anuals - uns 2.090.00 0 o 4. 180.000 pessetes - , mentre que els caps de tiJa poden percebre unes 30.000 lliures anuals -uns 6.270.000 pessetes. Com a referència dins dc l'escala social, un músic percep menys sou que un professor unive rsitari. Els músics realitzen dos serveis diaris, amb un mínim dc sis hores, i aquesta activitat fa pràcticam ent impossibl e Ja dedicació a altres tasques, ja siguin de tipus pedagògic o bé en conjunts dc cambra. Reben ~juts especials, com és el cas dc Ics mitges pagues per assaig - es laci ~ques t o no- quan s'està de gira. o el curiós ajut salarial als contrabaixistes per transport del voluminós instrumen t. En resum, es pot dir que els músics depenen molt dc llur treball quotidià. El mercat dc treball es mou amb una llibertat de contractació, i es pot dir que, en bona part, els instrumentistes britànics són free /oncers, amb contractes temporals, que es renoven o no en funció de rendiments. Cal esmentar . com a fet d'influènc ia c reixent, la introducció del sponsor, que col·labora de forma més o menys aïllada, o més o menys continuada, en diverses iniciatives musicals, i que constitueix una via d'ajut que comença a tenir un pes molt concret en el funcionament de les orquestres angleses. R. R. M. C. (803) 17 Itàlia: • una perillosa situació de davallada Les orquestres italianes estan sotmeses al sindicat general de I'espectacle, i són regides per un contracte col-lectiu nacional que en fixa la normativa laboral. El contracte té una validesa de tres anys; al darre r ha estat renovat i signat el primer de gener del 1985. Per contrarestar Ja usura de la inflació, que ara avança a una mjtjana del l 2% anual. ha anat fent carni una forma dc contracte anomenat «integratiu, que, partint de la basc del contracte nacional , en millora alguns aspectes retributius i qualificatius cas per cas, en l'òptica d'una negociació lliure i diferenciada. Aquest procedir no és legal; oficialment és prohibit, però l'amplitud del fenomen n' ha fet una norma consentida. L'accés a Ics orquestres italianes és per concurs. Els concursos són oberts a tots els c iutadans membres de la Comunitat Europea i són convocats cada vegada que, per pensionamcnt o per dimissió, resten places vacants. Bé que cada categoria d'orquestres (simfònica, de cambra, lírica) obeeixi a necessitats artístiques diferents i que fins i tot cada orquestra presenti certes característiques peculiars, és útil de reportar l'estructura de treball de l'Orquestra de l'Acadèmia dc Santa Cecília, de Roma, que, en línia general, és comuna a totes les altres institucions. L'Orquestra de Santa Cecília és una formació simfònica dc 110 elements. S'ha de fer càrrec d'una temporada de 31 grans concerts (amb cor i solistes) cada any, en abonament. i 9 concerts fora d'abonament. Una temporada de música de cambra amb una vintena de concerts, i una temporada d'estiu , el juliol i l'agost, en ambients a I'aire lliure. L'horari de treball de I' orquestra és dc 24 hores setmanals, subdividides en 6 assaigs dc 2,30 h. cadascun, un concert i ducs o tres rèpliques , segons la quantitat de públic que crida el programa. La tria del repertori, dels directors forasters i dels solistes és decisió exclusiva del director artístic, nomenat per vies polítiques més que no pas artístiques. L'Orquestra disposa d ' una «comissió interna», constituïda per membres músics, i d 'una «comissió artística». La primera exerceix una funció normativa i dc defensa de les prcrogatives econòmiques; la segona actua com a membre consultiu del director artístic , però no té poder decisional. Les re ivindicacions de totes Ics orquestres són essencialment de natura retributiva. Les pagues són baixes, a causa d'un me18 (804) canisme pervers d'impostos i contribucions que graven per més del 100% dels sous de base i que es multi pi iquen cada any, sense fï. Així, és possible dc pagar qualsevol xifra als directors i als solistes, però no es poden augmentar les mensuali tats dels elements estables, amb tots els mals humors que això comporta. El resultat és que els concursos. la major part de Ics vegades van deserts, perquè les pagues no atreuen. i totes les orquestres es troben e n una perenne situació d'insuficiència orgànica, que no passa mai del 75-80%. Les places vacants han de ser cobertes per músics estrangers de pas per Itàlia, molt sovint extraeuropeus, amb contractes de pocs mesos o poques setmanes. I és una bola de neu: la rotació contínua d'aquests elements afegits mi na Ja continuïtat del so i I'entesa musical de I'orquestra, i la disgrega, fins a provocar una caiguda gradual i irreversible del prestigi i de la competitivitat internacionals dc la institució. Els joves intèrprets se Ací és on es produeixen, doncs, les diferències més substancials entre les orquestres, perquè deriven de la força contractual de Les estructures administratives que les tenen en gestió. Així, trobem I'Orquestra del Teatre de La Scala, de Milà, en una situació privilegiada. perquè l'Ajuntament milanès li fa dc guardaespatlles i sen 'està ocu· pant de fa anys amb molta cura i gran profusió dc mitjans. Al revés. les quatre orquestres de la RAT o Radiotelevisió Italiana (tres de simfòniques. a Torí, Milà i Roma. i una de cambra, a Nàpols) són víctimes inermes de les crisis polítiques i socials del país, i corren fms i tot el risc de la supressió . Moltes de les altres orquestres líriques no tenen interlocutor per manca de direcció artística als teatres (de nòmina exclusivament política) o per rcnovaci6 constant dels administradors. Resten les orquestres regionals, formades de poc (Orquestra Toscana, Orquestra Siciliana, Orquestra de l'Emília Romanya. etc.). que ~ Una recem acwació del «Maggio Musica/e Fioremino.. , al Palau. n'allunyen, i altres substituts hi han de ser cridats ... Cal afegir també que la in transígència i Jes fèrries imposicions dels sí nd icats italians impedeixen a qualsevol empresa d 'alliberar-se dels e lements negatius, quan aquests disposen d'un contracte de treball a temps indetermjnat. En un context artístic, això encara és més ruïnós; i els organismes musicals no tenen altra defensa que la de recórrer a contractes per períodes limitatS, renovables, i a proseguir la rotació. constitueixen una nova experiència empre· sa rial i artística. Aquestes agrupac ions depenen directament dels governs autonòmics regionals i gaudeixen, per tant, dc completa autonomia gestiona! i administrativa. Per ara, sembla que funcionin bé. Però encara és massa aviat per poder dir si l'experiment donarà, amb el temps, els bons resultats que se n'esperen. Francesc Miracle ~ Una organització molt ben lligada, eix del model alemany :!· S· al ?' !· el ~- I· J- )· ·e 3· -- ~ )- !e s- :a 13 ió ¡. T· lC a, Je ~- ~- :s ta ::r ra ot Je le L Per raó d'una tradició musical històrica reconeguda i excepcional, dc la proliferació quantitativament rellevant de teatres d'òpera, en pobLacions grans i mitjanes, i de l'adequació de la infrastructura cultural a les necessitats funcional s de la vida moderna, existeixen a la República Federal Alemanya un nombre molt considerable d'agrupacions orquestrals, dedicades a l'òpera, al concert o, alternativament, a les dues comeses, les quals generen una quantitat important de llocs de treball i estan sotmeses a un ordenament professional i laboral que -fora de casos excepcionals- Ics preserva de tota conflictivitat interna. La majoria de les agrupacions orquestrals es regeixen pel «TVK» (Tarifvertrag.fiir die Musiker in Kulturorchestren), menys les orquestres dc la ràdio i I'Orquestra Filharmònica de Berlín, que gaudeix d'un règim particular. en consonància amb la peculiar situació política de l'antiga capital alemanya, i abstracció feta d 'algunes agrupacions de característiques atípiques. El «TVK.. estableix tres categories d'orquestres (A, B i C) i. eventualment, una quarta per a casos excepcionals. que responen, amb molta precisió, a la dotació numèrica dels grups instrumentals de la seva plantilla i representen, de fet, tres nivells qualitatius, reflectits en Ja quantia dels emoluments de base, als quals s'afegeixen, quan s'escau, el suplement de Uoc i el suplement de funció , en els casos d'actuar de solista o de cap de corda, o de tenir cura d'instruments excepcionals com, per exemple, la viola de gamba, l'oboè d'amor, La trompeta barroca, els comi di bassetto o les tubes wagnerianes. En la convocatòria de places vacants, hom té en compte, per la seva adjudicació, els valors globals apreciats en les prèvies audicions, referents a les qualitats tècniques i musicals i a la idoneïtat personal del candi tat, per sobre de la titulació que l'aspirant acrediti, que no és indispensable per ~ormar part d'un conjunt professional. El Jurat de les oposicions és presidit pel director titular de l'orquestra, però son els futurs col·legues els qui concedeixen la plaça. El director pot ratificar o rebutjar aquesta decisió, si bé, habitualment, no es produeixen discrepàncies. Els contractes són indefinits -amb totes les garanties laboraLs de les Ueis del paísperò exigeixen un any dc prova, que no sempre és superat. En aquest cas, són també els components de I'orquestra els qui de- cideixen, democràticament. Sovint, al llarg d'un any, l'aspirant passa per tots els faristols de la seva corda. Només es poden establir contractes temporals, no superiors a un període dc temps dc tres anys. quan existeixin unes raons vàlides, de tipus materiaL o lligades a la personalitat d'un instrumentista determinat. Els músics d'orquestra alemanys gaudeixen, de fet, de Les mateixes condicions d'estabilitat laboral que un funcionari, si bé formalment no són considerats funcionaris, sinó empleats per al servei públic. Això representa uns avantatges clars, però també algunes limitacions; per exemple, no es pot demanar una excedència, com ho poden fer els funcionaris dc I 'administració. Els emoluments bàsics experimenten un augment progressiu per cada dos anys de servei, fins a assolir el sou fmal. al cap de deu anys. ELs instrumentistes de Ics orquestres dc Ics emissores radiofòniques perceben, però, el sou final ja a partir de la seva incorporació al conjunt. La durada habitual d'un servei és de dues hores i mitja, per als concerts simfonies i els assaigs d'òpera sense cantants o cors, i de tres hores per als assaigs operístics amb cantants, cor i escena. Els assaigs generals i. a vegades els pre-generals, no coneixen aquesta limitació de temps. La reglamentació dels assaigs en serveis té Ja funció d'evitar una càrrega excessiva per al músic. La dosificació del treball és en funció dc la llargada del concert i de la dilïcultat dc les obres. Es considera una sobrecàrrega dc treball el cas que, en un període dc vuit setmanes (dotle. en cas d'orquestres dedicades únicament a concerts simfonies) I 'instrumentistu ha fet més dl! 8 serveis a la setmana. Tàcitament, elmt1xim de serveis setmanals és dc set. Algunes representacions operístiques particularment llargues o dificultoses (Wagner. Strauss, etc.) es consideren equivalents a do~ serveis. EI músic té dret a un dia lliure per setmana. Després d'un concert vespertí, o després dc 1'hora de tornada, en cas d'un concert a l'exterior. són obligatòries onze hores de repòs i no hi poden haver menys de cinc hores entre l'assaig i d conoèrt, excepte quan la disponibilitat dels solistes no ho fa possible. El capítol d'incompatibilitats -si adaptem la terminologia a aspectes molt candents entre nosaltres- no permet, lògicament, dos contractes estables simultanis, si bé són tolerades col·laboracions professionals esporàdiques en altres conjunts. mentre no interfereixin la labor a I'orquestra, ni se'n derivin perjudicis en el rendiment del músic, en la seva feina estable. En període dc vacances remunerades, el component d'una orquestra estable necessita un permís especial, per assolir qualsevol fei na remunerada. És una pràctica normal que els instrumentistes comparteixin Ics seves activitats d'orquestra amb l'ensenyament, en centres L'Orquestra Fillwrmònica de Berlín, una organirzació a1ípica. (805) 19 privats o oficials, escoles dc música, conservatoris o escoles superiors. En aquest cas, la direcció dels centres docents accepta i respecta, per qüestions dc disponibilitat i horaris, les exigències i els compromisos del conjunt orquestral. en el qual el docent presta servei. Quant a la pràctica i activitat pública en conjunts de música dc cambra, aquesta és considerada molt positivament per part dels estaments gerencials dc Ics agrupacions or- questrals, en estimar que representa un mitjà eficaç per un òptim manteniment tècnic i musical dc l'instrumentista. Fins i tot, algunes agrupacions patrocinen cicles de música de cambra paral·lcls a la seva temporada simfònica. Els permisos per gires dc concert. o per activitats solístiques personals dels instrumentistes, no són difícils d'obtenir, mentre l'orquestra no necessiti específicament un músic determinat per una comesa concreta. F inalment, i com és usual , les orquestres compten amb una pròpia comissió de músics, per a la resoluc ió d 'aspectes artístics i de planificació i organització internes. Per al plantejament d'assumptes estrictament laborals, designen un representant a la ..oov.. (Dewscher Orchester Vereinigung), que és representada a l'organització sindical oficial «DGB» (Deutsche Gewerkschafi Bund). R.R.M.C. r Un marc molt precís d'exigències a la simfònica d'Euskadi L'Orquestra d'Euskadi té una característica que Ja fa diferent a la resta de les orquestres dc l'Estat espanyol: és la primera orquestra creada per una comunitat autònoma i depenent d'ella. Aquest pot ser un exemple a seguir per altres comunitatS autònomes i, sobretot, un al·licicnr per als músics c¡ue av ui s'estan formant. Encara no s' han complert quatre anys des que, el 24 dc juny de 1982, es fes e l primer concert a Ja Parroquia dc Santa María de Juncal, a I rún (Guipúscoa), i I'Orquestra d'Euskadi és ja, avui per av ui , una bona formació simfònica. Una de les primeres coses que el govern basc va fe r a través de la seva conselleria de cultura, un cop van ser traspassades les competències en matèria musical. fou crear l'Orquestra d"Euskadi. Ja des del principi, en l'ànim dels fundadors hi havia la idea que l'orquestra exercís de basca, difonent interiorment i a 1·exterior el repertori basc i les composicions dels músics contemporanis del país. «Un servei a la cultura del nostre poble i dels nostres creadors musicals»; així ho va definir Imanol Olaizaola, considerat com el pare de I'orquestra i e l seu actual vice-president. La p rimera convocatòria per proveir places d 'instrumentistes per a I'orquestra va tenir lloc el mes d 'agost dc 198 1. Va ser, aquella. una convocatòria una m ica confusa en la qual no s 'especificaven alguns dels requisits necessaris, com és el cas de I'edat límit, que quedava establerta en els 50 anys. S'hi van presentar més de dos-cents aspi- rants, però, cobrir les places, no va ser una feina gaire fàcil, Va caldre realitzar tres convocatòries més abans de fer el primer concert. A les dues últimes, de gener i maig de 1982, s'hi va donar accés a instrumentistes d'altres nacionalitats, perquè desprès de les dues primeres convocatòries, encara faltaven a proveir dues places de concertino, un violoncel solista, un ajudant de concertino, violins, violes i violoncels rullistes. L'escassesa de músics nacionals i, princ ipalment, d ' instmmentistes de corda, ha fet que 1'Orquestra d 'Euskadi compti avui amb un terç d 'estrangers a la seva p lanti· lla. Músics provinents en la seva major part dels països de l'Est d 'Europa, com Polònia, Romania i Bulgària. L'orquestra es va constituir des d'un r L"Orques1ra d "Eusküdi . en ww recel/I actuació al Palau 20 (806) :s I· .s !f I· a I, i- f¡ ta :s :r n .. principi com a una societat anònima pública creada pel govern basc i finançada per ell', amb un consell d'administració designat pel mateix govern. El president d'aquest Consell d'Administració és el Conseller de Culrura de les tres Diputacions basques i un nombre determ inat dc personalitats dc pes en el món musical d'Euskadi. Sota el Consell d 'Administració hi ha el director general i, per sota d'ell, el d irector artfstic. ~ L'Orquestra d'Euskadi compta, a més a més, des de la seva creació, amb un estatut de règim inte rior que estableix quines són les obligacions dels músics i els seus drets. Hom sospita que aquest estatut no és paper mullat ja que, obtenir declaracions d 'algun dels músics de l'orquestra, és gairebé impossible. (Diu l'article 3 1: «Els artistes observaran una perfecta discreció professional. Queda absolutament prohibida qualsevol comunicació amb la premsa si no hi ha una autorització prèvia i per escrit del gerent de l'Orquestra.) L'actual plantilla de músics de l' orquestra amb contracte és de 78, que és augmentada amb col·laboradors quan les exigències del programa ho demanen. Tots els músics entren a l'orquestra mitjançant un concurs, dels quals sc n'acostuma a fer un parell cada any. cosa que dóna la mesura del grau de moviment que encara hi ha entre la plantiJla. després de quasi quatre anys. Els contractes són de caràcter laboral i subjectes a la normativa vigent. Els músics de nacionalitat espanyola, un cop superades les proves d 'accés, tenen un contracte indefinit, amb sis mesos de prova; els estrangers tenen contractes temporals de tres anys, subjectes a la vigència dels seus permisos dc treball. L'estatut de l'orquestra estableix les diverses possibilitats per les quals un músic que ha baixat en el seu rendiment passi una sèrie de controls. Articles 22è, 23è i 24è: •Tot aquell que demostri un nivell professional insuficient, un cop haver superat el període dc sis mesos dc prova, podrà ser amonestat pel director .. . Una segona amonestació pot fer que el músic sigui sotmès a un control de funcions .. ·" · Aquesta mesura evita indubtablement que un músic es quedi estancat, i propicia una competitivitat per un lloc de treball poc comuna a Ics orquestres espanyoles. Un fet també poc comú a les orquestres espanyoles és el rellotge per litxar. Els músics de l'Orquestra d 'Euskadi fitxen en entrar als assaigs, i són amonestats per falta de puntualitat (més de tres minuts de retard són considerats com a falta dc puntualitat), L'acumulació de cinc amonestacions «lleus• és considerada com una falta «greu». Preveu l'estatut que les faltes «greus» siguin sancionades amb suspensió de treball i sou de 2 a IOdics. Les faltes «molt g reus.. poden ser sancionades amb suspensió dc treball i sou d'l i a 30 dics i, lins i tot, amb la rescissió del contrate. Són considerades també faltes «greus» i «molt greuS» (que poden portar a una rescissió dc contracte) les activitats musicals fora dc l'orquestra sense 225é Aniversari CERERIA SUBIR À Baixada Llibreteria . 7 (807) 1 1 La seu de l'orquestra és a Sant Sebastià, on s'assagen els programes que després es tocaran a la mateixa Sant Sebastià, Vitòria i Bilbao, en concerts d ' abonament. L'ac~ ccptació del públic és, en general, bona, encara que, a Vitòria, la venda de localitats és menor. Això pot ser perquè ha estat sempre més deficitària, musicalment, o bé que hi hagi un ressentiment envers l' Orquestra, perquè, Vitòria, capital de la Comunitat Autònoma d'Euskadi, no n'és la seu. Es realitzen, també, una sèrie de concerts a pobles petits, de 20 a 24 per temporada , que obtenen molt bona acollida. Aquests concerts es fan a polisportius i esglésies. l El primer pressupost dc l'Orquestra • d'Euskadi, destinat a la seva creació, va ser dc s is milions de pessetes: era l'any 198l. Enguany el pressupost s'eleva a 360 milions, dels quals únicament un 20% és generat per I 'activitat de la pròpia orquestra. El 80% restant és cobert per subvencions. L'orquestra publica un butlletí anomenat «Euskor», de periodicitat quatrimestral i tri· lingüe: euskera, castellà i francès (la ma· jor part però, és en castellà). en el qual es parla dc I 'orquestra i de les seves activitats. Hi ha unes seccions en les quals es tracten temes musicals del país . activitats dels cor~ i activitats musicals en general . La tirada és de 6.000 exemplars i va adreçat als abonats als concerts de l'orquestra i a organismes de tipus cultural, diputacions, biblioteques, associacions, corals ... El primer director de l'Orquestra d 'Euskadi va ser Enrique Jorda Gallastegui. Actualment, el titular és Maximiano Valdés, director d'origen xilè fincat a Espanya. Els directius de l'orquestra no descarten, però, que en un termini llarg (de cinc a deu anys), puguin tenir un di rector basc, sorgit dels joves talents musicals que ara s'estan formant. L.M. un permís especial d'aquesta. Els contractes que signen els professors en ingressar en plantilla estableixen dedicació plena. L'orquestra no té fixat un nombre determinat de serveis a la setmana, però l'estatut estableix que cada músic ha de treballar 114 hores al mes, i que es poden fer un o dos serveis diaris, compresos entre les 9 hores i les 10 hores i 15 minuts. Per aquesta dedicació plena, un músic dc quarta categoria (tullista) cobra mensualment, i sense descomptar-ne els impostos, entre unes 155.000 i 160.000 pessetes. En aquest sou estan inclosos els enregistraments discogràfics i les rctransmisions per ràdio i televisió, per les quals el músic no rep cap extra. Unicament, si sc sobrepassa el límit dc 30 hores mensuals, s'abonen les hores suplementàries als instrumentistes. Fer, avui dia, una orquestra a Euskadi 22 (808) amb músics exclusivan1ent bascs és impossible. L'Orquestra d'Euskadi compta. a la seva plantilla. amb un terç de músics bascs. Les expectatives. però, semblen bones, ja que els conservatoris enregistren una gran demanda, i hi ha un bon nombre d'alumnes d'instruments de corda, la qual cosa pot afavorir, en un futur. l'existència d'una Orquestra d'Euskadi si no amb músics exclusivament bascs, sí amb la majoria d'ells . L'orquestra compta amb una (podríem dirne) acadèmia, que el ls denominen «Aula», en la qual professors de l'orquestra treballen amb els alunmes més destacats dels cursos superiors dels conservatoris. Aquest treball ja ha començat a donar els seus fruits. Un parell o tres d'aquests alumnes destacats ja formen part de la plantilla, i s'espera que. en un futur no molt llunyà, la xifra vagi augmentant. La mas imponanre cdimrial dc publicaciones española dc obras musical es de estudio y de concicrto '-,;:>~ \J\\OP.IAl DE A{ . ~~Os BO I L EA U /è:¡ ~ Prove nu, 287 · Teléfono 21 S S3 34 08037 ~ BARCELONA En su propio interés pida siempre l, :s .a -- )- • ls 1- 1e l. 1[ L'antiga Orquestra Arbós, al servei exclusiu de 1'òpera de Madrid ~s )- te 1- .. ~ ·a ~r l. 1- ~s s- !r at ·ia- !S s. :n rs ia ::>- sn- s- e- s, :ls e- !U ~it :rn Porten amb gran orguU el fet de ser la formació orquestral més antiga de Madrid, encara que només sigui sobre el paper, perquè la reaJitat és que és una orquestra que ha tornat a néixer, després de molts anys d'una existència fa ntasmal, amb els seus professors escampats en altres conjunts, reunint-se només dc tant en tant, per a algun concert extraordinari, en el qual apareixia l'Orquestra Arbós com un Guadiana que flueix inexorable vers la seva immediata desaparició. Per això, encara que mai no deixés d'ex istir, es pot apreciar clarament una segona etapa d'activitat iniciada fa tan sols uns quants anys, quan era Director General de Música Juan Antonio García Barquero. que acceptà amb entusiasme la idea de José Antonio Campos, aleshores sotsdirector i avui sobrcintcndent del Teatro de la Zarzuela. Fou una jugada arriscada; tots hagueren de fer conlïança en un futur millor i aguantar l'inevitable allau de crítiques, més o menys malintencionades, que incidien sobre la viabilitat d'una orquestra nova per fer-se càrrec d' una temporada d'òpera. Amb el suport incondicional del Ministeri de Cultura, l'Orquestra Arbós hagué de posar-se, a marxes forçades , en condicions Enrique FC'mftndez Arbó.1· de respondre a allò que se li demanava. Per a completar la seva empobrida plantilla, hom va recórrer als estrangers, per assolir la qualitat necessària: proves constants. auto-exigència , treball duríssim. O sigui, entusiasme i lliurament a un projecte que els afectava a tots. Per tot això, l'Orquestra Arbós és una or- qucstra atípica. A la temporada actual ha fet una Salomé i un Ború· d'antologia: escoltant-los. avui ningú no pot imaginar que, pràcticament abans d'ahir, aquesta orquestra tenia una vidu semi-vegetativa, al llim dels justos. La disciplina dc què l'agala és també, en part, producte dc I'operació dc setge a què fou sotmesa en la primera temporada d'actuació. •Se'ns va rebre amb fortes reticències", diuen. Legalment, és una Associació, en la qual tots els músics són socis i, per tant, és una empresa privada , que compta amb una Secretaria General Tècnica i, sobretot, amb una omnipotent Comissió Artística. Aquests càrrecs s'elegeixen per votació en assemblea dc tota l'Orquestra : però, després, les seves decisions s'accepten sense discussió. La Comissió Artística és l'cncurregadade vetllar pel nivell dc cada instrumentista, i pot convocar assaigs que serveixin de prova interna dc I'orquestra, ja que els llocs dins dc la mateixa (que són gratificats, com a totes les orquestres) no creen drets, no són fixos; si l'instrumentista no compleix el nivell que sc li demana, se'l treu i podria ferse ' I fora de 1' Associació. Amb aquest sistema l'obligació d'estudiar és constant i s'entén millor Ja ràpida millora del conjunt. Els directius asseguren que el funciona- 4. (809) 23 ment intern és nuid; no hi ha problemes, quasi tot es decideix en assemblea i les decisions no es qüestionen perquè els músics senten que és la «seva» orquestra, molt més que si fossin funcionaris. Per al Ministeri de Cultura, el sistema és comodfssim i, a més, barat. Ells contracten l'Orquestra per anys naturals i per una quantitat fixa anual i, a canvi, exigeixen que es faci càrrec de la temporada del Teatro de la Zarzuela. Qualsevol altre problema -assaigs, horaris, hores extraordinàries, remuneracions, permisos, etc. - és un afer intern de l'Associació i el Ministeri no ha de negociar-lo. El Teatre absorbeix quasi la totalitat del treball de I'orquestra, la qual no és consultada ni per Ja programació ni per la contractació, però en canvi, li són demanat'> informes sobre els directors invitats. És mancat de director titular, que no tindria res a fer amb una orquestra que està constantment dirigida pels mestres contractats per a les òperes. Dins de rorquestra es potencia i es procura facilitar l'activitat professional dels professors en els dies dc descans, o per un sistema de permisos o concessions; actualment, hi ha tres conjunts integrats per professors dc la Simfònica dc Madrid: un Quintet de metalls, el Quartet Arbós i I'Orquestra de Cambra «Reina Sofía» que dirigeix el concertino de la Simfònica, Gonçal Comellas. Les perspectives de futur, Ics tenen molt clares; volen continuar essent els titulars del fossat de la Zarzuela i, al seu dia, passar al Teatro Real per continuar fent òpera. Per a aquest moment necessitaran ampliar la seva plantilla actual de 102 professors a, almenys, 146, a fi de permetre una simultaneïtat de dues produccions diferents en el Teatre d'Òpera; però estem parlant del 1990. Abans d'aquesta data, esperen un nou gest de confiança per part del Ministeri, que podria ampliar els seus contractes d'un a cinc anys. No cal pensar que això sigui demanar massa. No hi ha dubte que l'orquestra cada vegada sona mm or, cada vegada són més freqüentS els concerts amb l'orquestra damunt l'escenari de la Zarzuela i no situada al fossat, adquirint el protagonisme que s'ha guanyat amb I' esforç. El nomenament de Miguel Angel Gómez Martínez com a director artístic del Teatre -i com a director d'aquests concerts- és garantia de nous impulsos en aquesta ascensió artística de l'orquestra. Els professors de Ja Simfònica de Madrid cobren entre 150 i 170 mil pessetes. Hi ha quasi 30 estrangers contractats i actualment queden dues vacants: un violí i un viola. Joaquín Turina L'Orquestra de RTVE, una funció social no satisfeta Als seus vint-i-un anys, l'Orquestra de la RTVE es troba en un dels seus millors moments artístics, gràcies a la combinació de la titularitat de Miguel Angel Gómez Martínez amb la llarga sèrie de mestres convidats. La seva situació laboral és especial en dependre de I'Ens Públic RTVE però no poder ser-li aplicades les normatives generals, atesa 1'especifitat del seu trebaJJ. Així, les diferents reglamentacions (Ordenança Laboral , Conveni Col·lectiu i Reglament de Règim Intern) se superposen les unes a les altres lot intentant la sempre àrdua i conflictiva tasca de posar ordre en un treball artístic. Han estat diversos els conflictes i algun d'eJls segueix, en aquest moment, el tràmit processal. L 'orquestra no té una plantilla màxima, ja que Radiotelevisió considera els professors, individualment, com a treballadors de l'Ens adscrits a un col·lectiu especial. En l'actualitat són 110 músics; i només n'hi ha tres de contractats, cobrint vacants. Aquests contractes es realitzen després d'un prova d 'aptitud, però les pròximes jubilacions obligaran, a ben segur, a una convocatòria d'oposicions. L'orquestra depèn directament d'una junta rectora formada per alts càrrecs de l'ens, però les decisions artístiques, de programació o contractació d ' intèrprets, les prenen entre el Delegat General , Miguel Angel Coria, i el mestre Gómez Martínez, mentre que un altra mena dc decisions, que impliquen un despesa especial (per exemple, les gires artístiques) són competència del Delegat General de l'Orquestra i del Secretari General de l'Ens Públic que, en difinitiva, és qui decideix posar, o no, els diners. 24 (810) Miguel Angel Góme::. Martfne::. En parlar del pressupost de l'orquestra el Sr. Coria s'excusa en una certa confidencialitat d'aquestes dades. En canvi, informa que l'orquestra ha ingressat aquest any a Ja caixa de Radiotelevisió uns cent milions de pessetes. Per descomptat, existeix 1' ideal, perfectament irrealitzable, que I' orquestra s'autofinancïi, però mentrestant seguirà depenent del pressupost de l' Ens Públic. Les dues grans crítiques que es fan a Radiotelevisió relacionades amb la seva orquestra són que, tenint en compte la quantitat de milions que maneja a l'any.• en aquest dos lustres no hagi aconseguit donar a la seva orquestra un local propi, en bones condicions per assajar i per gravar; i, en segon lloc, que no hagi obligat el seu conjunt simfònic a gravar -en disc, audio i vídeo- tot el repertori orquestral espanyol. Els directius de l'orquestra confessen que, ara per ara, la funció predominant és I'activitat de cara al públic, és a dir, els concerts. I, paradoxalment, enumeren corn a «projectes» allò que, en teoria, haurien de ser les funcions essencials d'una orquestra d'aquest tipus: assortir de música Ja televisió i especialment la ràdio nacional. Hi ha previstos dos discos de música espanyola. Es faran gravacions més acurades quan Ja ràdio millori els seus equips, i actualment s'està provant una nova sala d 'as· saigs (una antiga discoteca, que ha estat condicionada) I' acústica de Ja qual ha de ser perfeccionada (i, per això, s'ha signat un contracte amb la Facultat de Ciències Físiques). Tot el problema de Ja sala d'assaigs de I'orquestra de RTVE ve d'una altra paradoxa: I'Ens Públic no disposa de cap estudi on càpiguen els 110 professors, per la qual cosa no solament els assaigs, sinó també les gravacions i les retransmissions s'han de fer necessàriament des de fora de les seves instal·lacions. Des de fa un parell d'anys s'està ultimant el projecte d'un auditori de RTVE, del qual existeixen els plànols detallatS. Seria una sa· la d'assaig/gravació, amb un aforament de 500 butaques, que es podrien eliminar si Ja retransmissió televisiva exigís un gran roo· viment de càmeres. Però aquest any no s'ha destinat ni un duro a la segona fase de les obres de Torrespaña; així, doncs, la realit· zació d'aquest auditori sembla, si més no, remota. J.T. • I • :l u e a • ,. :· •. 11 ;- l· :1 . :s .. o i d a lt I. a :n • ;s 1· a Ie :el I· S· ~s :. I S· at ~r JO !S ]e a- .1· la n· m e- nt .al a- je la :>· 1a es it- O, T. .. Orquestra del Liceu: fluctuacions qualitatives al compàs dels avatars interns No sembla lògic, per raons òbvies, d'establir unes línies mestres per a donar una visió concentrada i global del conjunt del devenir històric de l'Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Cent trenta-nou anys representen, és clar, un període dilatat, que impedeix basar una apreciació únicament en coincidències o uns trets comuns al llarg de tots aquests anys. No sols han estat diferents, lògicament, els components de l'orquestra, sinó també els rectors i les idees sobre el seu funcionament, les possibilitats i necessitats del teatre i fins i tot les exigències del públic operístic. Amb tot, pot afirmar-se que s'hi ban donat circumstàncies comunes, les quals, tot repetint-se amb una certa freqüència, o apareixent i desapareixent al llarg dels anys , han pogut influir de forma notòria en el funcionament i rendiment de l'orquestra liceística, al marge de la qualitat intrínseca dels components de la mateixa (estabilitat, assaigs, directors, remuneracions, etc .). Retrocedint al 1899, és curiós d'observar com Francesc Virella escrivia a «La Vanguardia» que «a la vue/ta de cuarenta G/ios, carece todavía el Liceo de una orquestra propia, digna de competir con otras e.xtranjeras y nacionales... Falta una orquesu·a escogida y completa, y en lugar de someter a riguroso concurso a los pro/esores todos de la capital para contratar a los mejores, retribuyéndoles como es debido, pre.fiérese guardar el dinero afin de que venga el tenor, dejando que se ma/ogre el mérito de los concertistas, que se acogen a las sa las de nuesrros cofés... » D'aquest paràgraf, sembla deduir-se que, en aquells temps, al contrari del que s'esdevé ara, no hi havia problemes per a cobrir les places necessàries (en el suposat cas que s'hagués convocat el corresponent concurs), amb mús ics de la nostra ciutat. Si s'ha pogut creure, els nostres dies, que l'orquestra del Liceu mai no ha tingut un nivell molt alt, no crec que això tingui una total justificació històrica. I si és cert que els noms dels directors que accepten dc posar-se al davant d'una orquestra són, com s'ha repetit molt sovint, un reflex força fidel del nivell de la mateixa, cal observar que, abans dels anys quaranta, Ja van dirigir (com a mestres més destacats en òpera) Albèniz, Beidler, Breton, Faccio, Goula, Granados, Guarneri, Guridi , Klemperer, Knapertsbusch, Kusevitzky, Mascagni, Panizza, Reiner , Schill ings, Stiedry, Voto, Bruno, Walter, Weingartner i (curiosa- ment, per casualitat) un jove de vint-i-tres anys anomenat Arturo Toscanini. Únicament en concerts, aparegueren també al podi liceista, entre d'altres, Pau Casals, Clavé, Falla, Fauré, Glazunov, d ' Indy, Erich Kleiber, Clcmens Krauss , Respighi, Richard Strauss, Stravinsky i Siegfried Wagner. Tots aquests noms crec que signifiquen quelcom. I cal no oblidar que alguns d 'ells ja es van sorprendre de la capacitat d'assimilació dels nostres músics; una capacitat afavorida, o feta necessària , en part, per la inestabilitat de la formació i els mètodes dc treball que es donaven u determinades èpoques. Després d'un període en què s'ha dit que, al Liceu, I 'orquestra tenia més obligacions que drets i sou, determinades situacions conflictives i un criteri artfstic encertat decidiren Joan Antoni Pamias dc no renovar el contracte a I' orquestra dc les anteriors temporades, i convocar , el 1958, un concurs-oposició per a la creació d ' una orquestra estable, integrada per professors rctribuils amb sous mensuals i fixos durant tot I 'any. i no. com abans. en què pe rec- (8 11 ) 25 bien solament els emoluments corresponents a Ics seves actuacions durant Ics temporades d'òpera i ballet, a part d'altres, breus i no moll freqüents, dc caràcter concertístic. En aquell1958, indubtablement, la creació de l'orquel!tra c::.table va ser un pas important: però la situació no tardà massa a deteriorar-sc. L'increment del cost de vida féu que els sous quede. s in bastant desfasats, i el constant creixement del cost dels espectacles (tan difícil de suportar per una empresa privada) provocà que Ics condicions de treball es fessin cada cop menys idònies perquè I'orquestra rendís dc forma satisfactò ria. A més, la dedicació plena dc tots els músics a una única activitat continuà essent una utopia, amb el consegüent distanciament d'aiJò idealment desitjable per a una orquestra cst¡1blc. tingut diferent al que hom posseeix a la majoria de teatres que en tenen). Es notà un canvi a la primera temporada del Consorci i, particularment. sóc de l'opinió que la millor temporada de l'orquestra fou la següent (1982-1983). o almenys fou aquella en la qual es van donar una sèrie de circumstàncies que van permetre dc creure que aquella e ra la mmor orquestra dels últims cinc anys. En alguns moments de les ducs últimes temporades. ha pogut semblar que el nivell de qualitat de I'orquestra liceística descendia. Imagino que el problema no rau en la qualitat individual del músics, sinó precisament en la no continuïtat de tots ells, al llarg de diverses temporades, per a aconseguir la desitjada i continuada compenetració; i també, que totes i cadascuna dc Ics obres ti nguin o no el mínim d'assaigs ne- de Ics possibilitats de l'orquestra liceística, ha dominat l'obra, ha tingut quelcom a dir i s'ha adaptat al temps disponible, si la seva qual itat de mestre ha tingut un ni veU mit· jà interessant i no ha tingut traves de cap tipus, llavors ha aconseguit resultats positius. Per això. aquesta temporada (quan encara manquen dos títols) hi ha hagut sorpreses, precisament quan hom creia que I'orquestra estava en un moment no especiahnent feliç. I si sempre poguéssim apreciar la precisió i I'esforç del seu Moses wrd Aron (Uwe Mund) , Ja ductilitat i capacitat per a tocar el piano del seu Borís Godunov (Voldcmar Nelson), la profunditat de molts moments del seu Simon Boccanegra (Roberto Abbado), el lirisme de diversos moments de Manon Lescaul (Maurizio Arena) o la brillantor de la seva Die Frau olme Schalfen (Christoff Pe rick), tindríem una Amb rarribada del Con orci que regeix acrualment els de tins del Liceu, les coses van canviar un x.ic. i s'inicià la primera temporada amb una uperior racionalització de les condicions de treball per a l'orquestra. En primer Uoc, convé dir que hom topà amb la dificultat dc trobar músics del propi país per a cobrir Ics places. Mai. els concursos convocats en aquests últims cinc anys, no han aconseguit dc cobrir totalment les places convocades. Per això, es féu necessari recórrer ala contractació de músics estrangers. en la seva majoria procedents de països de rEst, ta ca en la qual fou deci · iva l'activitat d~envolupada al principi pel mestre Eugenio M. Marco. qui es desplaçà en aquells paï, o ' , i qui o. tcnta\'Uel càrrec dc director mu~ical (amb un con- cessaris, tenint en compte la durada de cada obra. També és decisiva la figura del director d'orquestra, que ha de ser un bon coneixedor de 1· obra, amb un nivell alt i amb un tracte que no creï problemes en les seves relacions amb els músics (aspecte, aquest últim, més important del que sembla en una orquestra que es veu obligada a realitzar determinats esforços de ductilitat i ràpida assimilació). Encara que també sigui just de constatar que, de la programació liceíst:ica actual sembla desprendre's una major tranquiJ.litat en la preparació dc les obres a cura del 'orquestra (dotze obres en sis mesos. conrra dels més o menys títols en poc més de quatre mesos dels últims anys del règim anterior). Quan el director ha sabut fer-sc càrrec orquestra realment imponant i molt pròxi· ma a allò desitjable. Per això. i potser insistint en alguns punts ja esmentats, sem· bla indispensable mantenir una cura espe· ciat en la contractació dels directors, tenir un pla adequat d'assaigs per a totes les obres, procurar sempre que sigui possible la pcnnanència continuada dels membres de I 'orquestra i crear o mantenir unes condí· cions que pe rmetin cobrir les places vacants, quan això sigui necessari, de Ja millor manera possible. Si tot això no s'acompleix permanentment, el nivell de 1'orquestra podrà semblar, sens dubte, in· fcrior al que hom pugui esperar de Ics se· ves pròpies possibilitats. 26 (812) Pau Nadal " !· I· p ¡. .. I· . e !· :- d li l' .s l· )· t) Orquestra de la Ciutat: un instrument important• i • • • necessari, ma1 no ree1x1t ~ - e a . l I· ~r 1· ~- ir !S !e le 1- 3· la tO le :J· e- al l. El problema dc la música simtònica a Barcelona és, en efecte, un problema vell i irritant. Ho és perquè, no solament data ja de massa anys, sinó també perquè continua pendent, sense que s'hi vegi un intent d"aprofundiment seriós. Passen els anys i anem llegint encara, als diaris, unes mateixes declaracions respectives que es van fent d'acord amb una immutabl e dialèctica que només es recorda de retribucions, direcció o d'oposicions sempre imminents. Dotzenes de vegades se'ns ha donat ja com a cosa feta la qüestió de la nostra orquestra , i altres tantes ha calgut recomençar-ne el procés de reconversió. Ara es parla d'un nou director forac;ter, Franz-Pa ul Decker, la presència élel qual serà plenamen t efectiva d'aquí a dos anys; però s'inicia ensems un lamentable èxode dels més segurs puntals de l'orquestr a actual cap a d'altres formacions dc I'Estat. ¿Amb què es trobarà Decker, quan vingui a Barcelona? Mentrestant, a Madrid tenen ja tres simfòniques ben completes i, a Euskadi, tam- bé tenen la qüestió encarrilada. Però, per altra banda, és palès un nou sentit empresarial, que arreu difereix bàsicament de tots els plantejaments suara esmentats. És urgent, per tant, una nova dialèctica per tal d'operar amb sentit vigent al nivell del temps; uns temps que no són ja els de la vella Municipal, ni tampoc els dc l'etapa Villar Palasí. S'arribare n a assolir llavors uns resultats, que Ros-Marbà no encertà a consolida r per bé que aquells tampoc no serien ja satisfactotis per als nostres dies. No és ja naturalment l'hora dc fer retrets a directors o a músics, però sí d'escatir per què una institució de tants anys -més vella que d'altres estrangeres summam ent prestigioses- no ha assolit com a mínim una consolidació estructural. Insistim que no és ara I'hora de fer retrets, sinó d'analitza r antigues mancances. Recordem, per exemple, com anaven passant els anys i, els qui observàvem l'Orquestra de Barcelona des d'una perspectiva desapassionada, no fèiem més que sen- tir parlar d'unes endèmiques males relacions humanes. Circumst ància que, en tota agrupació d'individu s encarats a una tasca col-lectiva, representa un repte prioritari, I, per acabar de complica r del tot l'estat de Ics coses, sorgí encara l'anada de RosMarbà a Madrid -mostrad a com un èxit personal del director català, quan, en lot cas, era un esdeveniment lamentable per Barcelon a- i l'arribada de Salvador Mas, nova víctima preconitzada d'una situació en crisi ja irreparab le. Sacrifica t Mas com a únic causant dc tots els mals endèmics dc l'Orquest ra, tornàrem a ser testimonis d'una sèrie de manifestacions dc bons propòsits i de solucions taumatúrgiques. I tot havia de quedar arranjat amb Ics salvadores noves oposicions de torn i unes promeses a llarg termini de deu i quinze anys. Ni un sol d'aquests anys s'havia escolat quan es produeix Ja desfeta final, amb noves promescs d'inici per a dintre d'altres dos anys. La solució Decker és efectivament encertada; però hi insistim encara, ¿amb què es (813) 27 trobarà quan prengui contacte amb I'Orquestra? L'èxode que esmentàvem és ja un fet lamentable quant als músics que han passat u I'Orquestra de l Liceu, han retornat a la Banda o van emigrant cap a Madrid. L'instant és, doncs, compromès i, de fet, tot està encara per bastir. Tot plantejament a fer actualment reclama ja l'evidència dc tres niveUs distints d'exigènc ies: l'econòmico-cmpresarial; el cultural i el sociològic. Tots tres representen una triple manifestació d' una única tasca possible. El sentit econòmico-cmpresari al no pot rutllar segons els motlles dc sempre: els d' una plantilla imbricada amb la nòmina municipal i amb tot un vell sistema de subvencions. F er una orquestra simfònica és una obra de gran volum i consideració i , per tant, avui i ací. cal saber exactament quin és el seu cost i quines són les seves possibilitats d 'explotació. Es tracta d'una gran obra a fer. en la qual l'aspecte econòmic deu estar d'antuvi previst i mil·limctrat al cèntim. l si no es compta amb aquesta basc, tornarem inevitablement als defectes estructurals de sempre. Perquè el segon aspecte. el cultural, serà causa i efecte dc l'anterior. Cal preguntar-se amb tota sinceritat i exigència per a quina mena dc conjunt es treballa. Perquè recordo haver augurat personalment al desaparegut ViiJar que l'Orquestra. adés refosa, arribaria a fer un Brahms i un Strauss acceptables. i no mai un Mozart o un Haydn en línia internacional. Actualment. han canviat Ics coses a casa nostra. però sobretot encara han evolucionat més en aquest context internacional. Una bona orquestra era abans un fet mític; ara és una realitat a I'abast de qualsevol ciutat de pocs habitanLc;. Ara s'exigeixen unes seccions instrumentals compactes usense cap fissura ni debilitat. Una orquestra com la que encara es pretén crear, caldrà (per descomptat) tornar-la a bastir; però si tots i cadascun dels seus components no poden interpretar un «Andante», de Mozart, amb un mínim <t: z c:a..,e:: <;) < -l <( e:! e:: o o ca u e:! ~ .~ ::3 .... u a:l (.) ~ ~ <( '~ ::5 <t: . ca - C'"l oo -o 00 o -l .:!! () .... U ¿ - <:) u -o V,) ::3 ~ Q) (.) E- vÍ (.) e:: > -;; ,_ ::::> o.. «S ~ Q) o > < E-- V,) -o "' (3 .... o e:: "' Ul o > ~ 2a (814J u ::3 Q) I!) ·- ~ -o -o E < u--- Frun:. Paul Decker de qualitat. l'orquestra no arribarà mai a produir-se amb la classe que avui és ja inqüestionable. J aquest punt de partida inel·ludible ve, a ra, extraordinàriament complicat per una manca notable d'intèrprets a l'abast. Servant proporcions, si es vol, cal només comprovar el mercat internacional literal. al qual han d'anar a parar pel recanvi els grans conjunts estrangers. El Liceu i la darrera etapa de I 'Orquestra de Barcelona n'és, fins i tot, un bon excmple. Com ho és també l'esmentat èxode de molts músics de la pròpia Orquestra cap a millors oferiments. Continua essent un dels problemes primordials i inajornables, el qual, per la seva entitat, resulta per tant connex amb el projecte econòmic. l de la mateixa manera s'hi imbrica l'as- pecte sociològic. Per què la volem, a fi de comptes, l'Orquestra? ¿Per omplir unes sèries rutinàr ies de concerts o per empra r-la i mostra r-la com una gran obra cultural al servei de la nostra societat? Perquè, si només volem forni r una necessitat pri mària de «temporada .. simfònica, potser acabarem abans amb unes quantes visites regulars de les ja habituals orquestres de fora. Recordem, a l'efecte, un conegut organitzador de concer ts que a firmava que, fi ns i tot econòmicament, li resultava més portar una orquestra estrangera que llogar la de la nostra ciutat. Quan pensem en una orquestra de casa, ens cal fer-ho en un sentit de prestigi i d'orguU; i, sobretot, amb aquest sentit de servei a la nostra societat. Això vol dir, una vegada més, que hi ha tot un plantejament sociològic igualment prio rita ri amb els es-· mentats. Una simfònica ha d'ésser un gran instrument de cultura, i aquesta missió no s ·acompleix amb quatre concerts comptats cada any, per servir uns abonaments permanents i fornir uns quants programes per temporada a tres o quatre mil oients, sempre els mateixos. S i només és això el que volem -omplir un abonament de dissabtes a la tarda i diumenges al matí-, realment, no caldria trencar-s'hi el cap. Una gran orquestra és un fet cultural i sociològic, ensems que un nucli de ferment i promoció. Com dèiem, ja no es pot concebre una simfònica sense una activitat de plena satu ració. Com més importants són aquests conjunts, i major exigència artística tenen, més dedicació plena exigeixen i major nombre d'actuacions públiques -que no poden baixar del centenar anual- han de fer. Això planteja una possibilitat d'acció cultural i sociològica molt important i, naturalment, a nivell de tot Catalunya com a mínim . No comptar amb aquestes magnituds significarà el retorn inevitable a la veUa òptica, la qual ha tingut ja prou anys per adverar-se errònia i obsoleta. Josep Casanovas Butlleta de domiciliació bancària Butlleta de subscripció Senyors. els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà CONSORCIS DEL PALAUDE LA MÚSICA CATALANA I DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, pel pagament de la meva subscripció a la REVISTA MUSICAL CATALANA. Nom i cognoms Carrer Població Província _ __ Titular Banc/Caixa Núm. compte Agència Adreça agència Població _ __ -- -- Núm. llibreta Signarura -- - Telèfon D te _ _ -- Professió Desitjo subscriurc'm a partir del número amb la quota anual de 2.500 ptes. semestral de 1.250 ptes. O O O Faré efecti u l ' import mitjançant taló bancari adjunt domiciliació bancària O O Per subscripcions a l'estranger, consuJteu el preu. Catalunya: un cos social mancat de vertebració • Catalunya concentra, al llarg dels seus aproximadament 30.000 quilòmetres quadrats de superfície, un cens de poc més de 6 milions d'habitants. Vuit ciutats acullen pràcticament el 50 per cent d'aquest cens: Barcelona (1.755.000 habitants); L'Hospitalet de Llobregat (294.000); Badalona (228.000); Sabadell (185.000); Terrassa (155.000); Santa Coloma de Gramenet (141.000); Tarragona (112.000) i Lleida (110.000) són les que superen e l límit dels 100.000 habitants. (Dades del 1981). Cinc ciutats més ocupen la franja d'entre els 75.000 i els 100.000 habitants: Mataró (96.000); Cornellà (90.000); Girona (89.000); Reus (81.000) i Sant Boi de Llobregat (75.000). Setanta cinc poblacions superen els 10.000 habitants. El límit esmentat dels 75.000 habitants pot considerar-se com a una bona referència de nucli urbà que permet acollir una demanda regular de manifestacions musicals d'una certa envergadura de producció, com és el cas de les simfòniques o les de cambra, enteses aquestes últimes com a conjunts a partir de la desena de components. Tretze ciutats entrarien, doncs, en un context ideal, en el marc d'una activitat musical amb una certa aproximació a Ja normalitat. Altres poblacions de cens per sota del límit objecte dc referència podrien entrar també en aquest món, com és el cas de Manresa, que uneix un cens proper a l 'esJordi Maluquer mentat -67.000 habitants- a unes caracque hauria de ser un ideaL És el cas dels terístiques de capitalitat comarcal molt faImportància de la de l'Orquestra dc Cambra del Convida cicles vorables com a eix vertebrador d'una rnacroconcent ració barcelonina servatori dc Vic a les comarques interiors. cultural especialment viva. de Tanmateix, aquesta realitat demogràfica . O l'actuació, als barris de L'Hospitalet Barcelona absorbeix pràcticament una Llobregat. dc I'Orquestra de Cambra no és receptora , ni de molt, dels nivells de part del cens català, i la meitat de de tercera l'Orquestra de la O ciutat. producd'aquella de 'envergadura -d vida musical la seva conurbació, si tenim en compte el Cambra dc Girona, a terres gironines. A ció, i fins i tot al marge d'una tal envergapes de les esmentades Hospitalet de LlobreManresa, l'Obrador Instrumental oferí, dura- satisfactòria. Un balanç provisional a Badalona , Sabadell, Terrassa, Santa gat. d'actuacions quinzena una passat, l'any visint ens parla, com a fet immediatame Coloma de Gramenet, i hi afegim altres pocomarques, xifra semblant a la del CoUeble, d'una cinquantena de festivals estivals blacions de considerable envergadura, així gium Musicum, també ben repartides per esparsos arreu del Principat, d'iniciativa i mateix les properes a la capital: Cornellà, a incorporat s'ha Últimament país. cos el el tot en projecció sovint no gens arrelada Tàrde El Prat dc Llobregat (60.000) i CerdanyoCambra de Orquestra l' cens aquest dirigirde hauria i s'inscriu qual social al la del Vallès (5 1.000). voautèntica rega, que ha nascut amb una se. Molt sovint, aquestes manifestacions es Aquesta gran concentració urbana barceen zona una en música Ja servir de luntat produeixen en àmbits urbans d'escassa encondiciona en gran mesura la distrilonina En important. especialment resulta això què motivauna tenen i vergadura demogràfica I'oferta cultural - i, per descompde bució una línia semblant, podríem parlar de l'Orció més de caire de promoció turística o bé a casa nostra. I més especialmusicaltat, . Sabadell de Musicals Joventuts de questra d'imatge de prestigi que no una implicació òbvies- la que exigeix raons -per ment d'altres i d'iniciatives, aplec aquest Tot assumida. plenament uns costos dc producció elevats, i també la -sovint arapeides dc la millor predispoMentrestant, hom contempla l'acció esdisposició d'una infrastructum determinasició-, no poden amagar, amb tot, un papaiada de diverses formacions de cambra da. No és estrany, així, que I'activitat conforde acusa que satisfactori, poc quasi norama estructura que, sobre la base d'una ccrtfstica dc tipus simfònic o de cambra es ma perceptible la manca absoluta de amateur, realitzen una acció important concentri, a Catalunya, pràcticament només simfonisme. -però en definitiva de suplència- d'allò (815) 29 TEMA ----------------------------- ------------------------a Barcelona; i que, en els casos en què es produeixi quelcom al marge del cap i casal, sigui només I'excepció. Hi ha, pertant, allò que en podríem dir una situació d'oasi cultural centrat a Barcelona , com a conseqüència d'un procés tàcit dc «delegació de responsabilitats» dc Ics altres poblacions a la capital. Barcelona és la gran subministradora de vida cultural del país, - no pol ser altrament-; però, en el grau d'intensitat que ho és - tan elevat- només és possible com a conseqüència d'un funcionament irregular de les estructures de distribució del patrimoni cu ltural. Perquè, si fins a cert punt aquell procés dc «delegació dc responsabilitats» esmentat, pel que fa a les conc retes parccl-lcs del simfonismc o del gran concertisme, resu lta justiticable per als nuclis urbans propers a la capital, no ho és pel que fa a Ics poblacions que en són allunyades. La proximitat significa, en bona mesura, disponibilitat. La llunyania, en aquest cas, hauria d'implicar una disposició normalitzada d'oferta. En aquest sentit, resulta especialment preocupant la situació dïndigència latent de molta part del país i. d'una forma especial, pel que fa a la seva significació, dc Ics tres capitals dc província no barcelonines i d'alguns caps de comarca d'una especial importància. 1. amb tot això, no pretenem pas afirmar que Ics exigències dc Barcelona i del seu entorn siguin ateses dc forma òptima. i que l'activitat que s'hi desenrotlla - tenint en compte els tres milions d'habitants del seu àmbit d'influència- sigui ni molt menys satisfactòria. Un pais amb una vida musical mínimament normalitzada hauria de gaudir, en dcfmitiva, d'una estructura dc distribució cultural -en aquest cas musical- d'un funcionament molt distant d"aquclla dc què gaudeix el nostre. I, per descomptat. d'una intensitat molt superior a la dc què gaudim. Referències de països com la República Federal Alemanya o Àustria, on és impensable que ciutats d'entre 50.000 i 100.000 habitants no disposin d'una activitat musical intensa, nodrida sovint amb excel·lents formacions simfòniques i de cambra pròpies, resulten tristement iHuminadores de la nostra realitat. La realitat de la nostra estructura simfònica i de cambra Sjs milions d'habitants. cinc ciutats dc més dc 150.000 habitants, vuit de més dc cent mil i una dc prop de dos milions ... , estan ateses. pel que fa al gran concertismc, per una sola orquestra simtònica; I'Orquestra de la Ciutat de Barcelona. Col-lateralment, diverses formacions de cambra de funcionament no regular (i mancades d"autèntica estructura) cobreixen altres necessitats. La necessitat d "una Orquesrm de Cambra esrable ... 30 (816) Una segona orquestra simfònica estable la del Liceu, cobreix dc forma totalmeni circumscrita la concreta parcel-la de l'activitat operística, quasi monolíticamcnt concentrada en un sol teatre. Els guarismes són d'una enorme eloqüència i confirmen aquella imatge que hem donat abans, en fer un succint balanç de la vida musical del país. Caldria afegir, a més, que la rendibilüat social de l'esmentada Orquestra dc la Ciutat de Barcelona djsta molt dc ser l'òptima, i que, a més, se circumscriu dc forma quasi exclusiva, al Palau de la Música Catalana. En termes semblants podríem expressar-nos en fer referència a l'orquestra del L iceu. Pel que fa als conjunts de cambra, el precari estatus intern que tenen i la manca d' una demanda regu· lar, fa que la seva incidència en la vida musical del país sigu i bàsicament marginal. Jordi Maluquer, director dc Música, Cinema i Teatre de la Generalitat té força clares les idees, de cara a tergiversar aquesta situació; però, també veu molt menys clara la fórmula que forneixj els recursos per a la materialüzació de les seves idees. - Penso que úttalunya, amb les dues orquesu·es simfòniques de què disposa, en té prou. Per bé que ambdues són independems i renen la pròpia personalitaT, podrie11 col-laborar en la -cobertura de les necessitats del país. Al mateix temps, cadascuna d'elles podria segregar la sem pròpia orquesn·a de cambra, com esdevé arreu. Especia/me/li. en els períodes en què no te- nt I· 1· ;, n- )· la s, T· •lt S· lc 1S a 1· ~ ·n J· J· I. ¡. ata a- ~r r- té IS ' li ·i- 10 ,. :ç. l'· fi nen ww acuvua t gaire intensa. De fet, aquesta segregació ja es produe ix a casa nostra, encara que sigui de manera informal. De l'Orque stra de fa Ciutat de Barcelona se'n nodreix Solistes de Catalunya; i de la del Liceu, la Pro-Ar te. Els components de les dues formac ions simfòni ques haurien de tenir una retribuc ió adequa da i una dedicació exclusiva, en tot cas compatible amb I 'activitat docem o de cambra. El problema, per la Genera litat, a 1'hora de vertebrar una política pel que fa en aquesta parcel·la, és que en cap de les dues orquestres simfòniques no hi té una incidència directa. Una depèn de l'Ajuntament barcelon í i l'altra, del Consorci del Gran Teatre del Liceu, amb influència , per tant, compartida. - L'Orqu estra de la Ciutat - afirma Maluqu er- ha iniciat a la seva manera un procés de reestmc wració en el qual no hi volem inter11enir. Quan se 'ns ha convidar, aquest procés ja era en marxa i, en aquestes condicions, 110 hem cregut oportú d'entrar-hi. Allò que volem, és que la nostra cof.laboració en aquesta orquestra serveixi per potenci ar-ne Les activila tsjòra de la capiwl de Catalunya. Pel que fa a I 'orquestra del Liceu, la posició de fa Genera litat és que ha d'allar gar/a seva tempora da, amb la possibi litat d'oferir concen s al Liceu i a fora, combin ats amb el cor. Maluquer afegeix que aquesta estructu ra podria comple tar-se amb I'existència d'un conjunt de cambra amb vocació estable, sense ser depene nt o derivada dc cap altra orquestra. - Quan en Pere Cuixart era directo r de la Corporctció de Ràdio i Televisió -continua Maluq uer-, es va i111e111ar de crear aquesta orquestra, pensan t que podria tenir el suport de TVJ , el nostre i el d 'altres insrilucions. Però, després , hi 1•an ha1·er dos canvis a la direcció de TV3; i com que exigeix una fona inversió financera, i ni nosaltres ni TV3 no tenim recurso s, el projecte es va hivernar. Jordi Maluquer creu que amb aquesta estructura, Ics necessitats musicals, pel que fa al públic, queden ben cobertes. Resten altres necessitats per atendre. És el cas de les dels joves músics, de cara a comple tarne la formació. - Trebaflem sobre més d'una idea, de cara a fa formaci ó d'una orquestra per a joves instrumentistes. Falta cobrir les necessitats de fonnaci ó que, per altra part, ja s 'arenen en pari gràcies a les subvencions que vam posar en marxa L'any passa/, de les quals s'han beneficiat alguns conjunts de cambra formats per estudiants, i que permeten un exercici cominuat. En tot cas, per pO<Ier dur a terme una rasca idònia, això exigiria la disposició d'una gran orquestra ~/e joves. Per altra part, cal dir que hi ha JOI'es músics nostres a la JONDE i també a I'Orquestra de Joves del Mediterrani, formada a Marsella, que és una iniciativa del Consell Regiona l de Provença-Alps- Cote d'Azur, amb la qual col· laborem p el que fa als músics cara/ans que en fornien part. La «JOI'(!II Orqut•sw Nacional de E.1pwia" Maluquer té previst que, ben aviat. es pugui concret ar la voluntat dc la Consell eria de Cultura d'ajuda r perquè l'Orque stra dc la Ciutat de Barcelo na actuï fora dc la capital. - Enguany, amb el pressupost nou pensem propos ar que, en la tempora da 1986-1987, l'Orque stra faci uns quatre o cinc desplaçaments a indrets de Catalunya. Lamentablement, compte m amb el problema de la manca de locals adequa ts per a concerts simfònics. Aquesta oferta, que farem a I"Ajumament de la nostra ciwar, significa increme ntar de fo mm substen cialla nostra aportació a I'OCB. Aportació que ja vam millora r l'any passat, en passar-la de 12 milions a 15 milions de pessetes. Am, en comptes d'aportar-hi, per exemple, cinc milions més, els quals a la fi no resolen gran cosa, alfò que pretenem fer és comrac tar-hi wrs quallis co11cens. En tot cas, no volem que siguin concerts de «gira>•, sinó basars en el mateix progra ma i amb el mateix equip artístic -direct or i solis les- que els del cicle habitua l de f 'Orquestra al Palau. Com a afegitó, Maluqu er diu: - La Generalitat 110 està en co11dicions de compar tir respo11sabilitats econòmiques amb l'orque stra. Pel que fa a la possibilitat de posar en marxa una via de rendibilització superio r de l'orque stra del Liceu, Ics dificultats són d'un altre tipus. - El problem a de I 'orquestra del Liceu rau en el fet que tota la casa s'ha de rees- truclllrar, en jimció que es concretin i es nonnafit<.in les aportacions del Ministeri de Cultura. Mentre això no es produex i, no es pode11 reforma r els estatws . Cal dir que e l tema segue ix tan mancat dc sortida com sempre , malgrat que, de tant en tam, aparegu in rumors i notícies (sempre desmentides per la realitat) segons Ics quals, a la fi, els tantes vegades esment ats 500 milions anuals es concretaran . Abans ja s'ha apuntat e l tema de les mancances que té el país pel que fa a la infrastruc tura d'audito ris i dc locals aptes per aJ gran concert isme. Maluqu er ho veu aixf: - Aquí tenim/a infrastructura de certes esglésie s i de/teat res de La Passió, si bé, és clar, no és una es/ructura genuliw . Al País Basc, en fer from a aque~1 problem a, es l'all adonar que u11 dels millors llocs de què disposen, pel que fa a la sonorit at, és el pavelló esportiu de Zarauz, i el govern basc afai'Oreix que els nous pavellons tinguin unes característiques senÚJlants. A casa nostra, ha passat w1 cas sembla nt amb el pavelló polisportiu de Puig-re ig, que té Ulles característiques acústiques idònies. La 11ova política dels Ajuntamems, a I 'hora de project ar equipam ems culturals, és la de cercar-11e la pofivalè11cia. Amb poc més de 500 mi lions dc pessetes de pressupostos -costo s salarials i burocràtics a part- la capacitat d'incidè ncia de la ConseUeria de Cultura de la Genera litat acusa, en última instància, unes òbvies limitacions. (817) 31 OCB: una proposta amb el Pacte Cultural al fons L ·Ajuntament de Barcelona és, amb tota seguretat, el més «musical» de tot l'Estat espanyol. Damunt les seves espatlles reposa la responsabilitat de nogensmenys tres formacions estables - Orquestra de la Ciutat dc Barcelona, Banda Municipal i Cobla Ciutat de Barcelona-, el principal Conservatori Superior de Música de Catalunya, el Festival Internacional dc Música de Barcelona, el cicle de I'OCB i un llarg etcètera d'iniciatives pròpies o en les quals col·labora, que' ra que el pressupost musical barceloní dobli el del govern autònom, ja que assoleix la xifra de 1.064 milions de pessetes. La regidora dc Cultura de l'Ajuntament, Maria Aurèlia Capmany, en mostrar un resum dc partides pressupostàries de Ics activitats musicals, pot afirmar, amb raó: - L 'Ajumamenr fa molt per a la nnísica a la ciutat; molt més del que fan molts altres Ajuntaments. No dic que tot ho faci el més bé possible - per això tenim tants problemes-; però sf, que fa el que pot. Quasi la meitat dc I' esmentat pressupost correspon a activitats d'aquesta Orquestra dc la Ciutat que tants maldecaps i preocupacions està provocant a l'equip municipal que n'és el responsable. Quan, asseguda al seu despatx de la rcgiduria de Cultura, li pregunto quina ha de ser, segons ella, la funció social de l'orquestra, assenyala: - En w1 mamem derenninar, vam creure que molts dels problemes de casa nostra es resoldrien a través del Pacte Cultural. Aleshores vaig parlar amb I 'antic conseller de Cultura, Joan Rigol, sobre el fimcionamenr de I 'orquestra. Em re els elements a tenir en compte hi havia no sols I 'aportació patrimonial a fons perdut, sinó també la utilització de l'Orquestra arreu del país, i també a fora. En aquest sentit, vaig proposar-li l'ampliació , amb la presència de la Generalitat, la qual hi hauria d'aportar 110 sols diners sinó tC1111bé organítzació. La meva tesi és que, mentre la divisió territorial sigui la que és, Barcelona és Catahmya; i que el pafs es pot fer seva una orquestra que porti el 11om de la ciutat. El títol 110 por ofendre ningú. Amb això, hom aconseguiria tres coses: un control de l'Orquesu·a per part de les institucions; una creixent professionalització de la mateixa; i una projecció internacional... EnRigol em va dir, de fomw sensata, que tot depenia del fimcionamelll del Pacte Cultural i del nous pressupostos i que aquests estaven en fimció del pacte. A la pràctica, l'anorreamem del Pacte, és clar, Ja inviable aquell pla. Això vol dir que I 'Ajuntament s 'ha d'ocupar de resoldre el problema. I és a partir d'aquí que Maria Aurèlia Capmany situa el punt dc partença del procés de reforma interna de l'Orquestra que està en marxa i que és objecte de no poca polèmica: 32 (8 18) -Si l'Ajuntamem ha de fer-se càrrec rotalment de l'orquestra, aleshores el Patronat n'exigeix un ordenament. O sigui, que funcioni de fo rma ordenada. 1 en aquest moment, creiem que el Patronal està conduint el tema de forma idònia. El gere/11 està fent de gerent; i s 'hi ha reclamar la col·laboració d'un expert en temes laborals del mateix Ajuntamem. Per a Maria Aurèlia Capmany, la finalitat última és: millorar el niveJJ de qualitat. Diu que no cerca un rendiment econòmic, però sí social; i es dol perquè la forma amb què s'estan portant les coses des de la part dels components de l'orquestra. mena cap al suïcidi de la mateixa. I esmenta, com a referència, el colpidor final d'una famosa pel·lícula de Fellini. Accepta que hi ha molts problemes a resoldre, però assenyala que tots eUs es poden solventar per la via del diàleg, però no per la de l'assembleisme. -No por ser -diu- que l'orquestra es passi més hores discwint de problemes de fimcionament que no pas tocant. També creu que eaJ canviar els estatuts dc funcionament i que no pot passar com ara, que l'orquestra no es pugui utilitzar quan calgui, o bé que surti més cara Ja seva utilització que fer-ne venir una de fora. Pel que fa al pla artístic, tot apunta que el pròxim curs no s'hi nomenarà cap director titular, encara que l'alemany Franz-Paul Decker, amb quatre concerts i una dedicació de supervisió general, exercirà un protagonisme especial que el podria conduir a la titularitat definitiva, a partir del ~urs 1987-1988. Cap a la fi de la pluriocupació En aquest context, tot sembla indicar que l'esmentat Dccker serà el braç executor d' una pretesa reforma de llarg abast que podria originar canvis profunds a la capçalera d'algunes cordes - és previst de fer proves de selecció- i també un canvi radical en el sistema de trebalL Es creu que aquesta tasca no pot dur-la a terme un di rector del país, perquè hi ha el problema dc I 'excessiva familiaritat; i hom valora l'experiència de Decker, qui realitzà una reforma semblant a la Simfonica de Montreal. S'insisteix en la necessitat de disposar d'un instrument àgil i a punt, per a disposar-ne com calgui. Això vol dir una dedicació exclusiva a la mateixa, cosa que, segons sc' ns assenyala, ja està establerta a la reglamentació actual. Hom establirà un sol cap de corda, responsable de la mateixa i gaudint d'una retribució satisfactòria, que comptarà, si cal, amb dos ajuts. El règim de trebaJJ seria un total de vuit serveis setmanals, que trencarien amb la rigidesa actual dels cinc assaigs i dos concerts, i que podrien repartir-se segons les conveniències. Sis assaigs i dos concerts, o bé al revés si fes falta. L'actual limitació reglamentària de deu músics estrangers es contempla com quelcom que caJdria revisar, ja que pot malmetre el proveïment de places amb instrumentistes d'un nivell adequat. I, amb això, hom vol deixar ben clar que, en igualtat dc condicions, tindran preferència els músics de casa. Maria A11rèlia Campmany JC :lr o- e- O· al la 1a ui .J. :i- ~ 11, ir 5a a- S· le S· JS Je lb n- ~s s, !U :I· e- n· • Cobla Ciwat de Barcelona m J- Ie • • El tema de Ics incompatibilitats dc la tasca a I'OCB amb una altra de característi ques semblants -referència inevitable a l'Orquestra del Liceu- es contempla de forma estricta. Si fins ara no s'ha complert el reglament, no hi ha cap raó perquè, a partir d'ara, continuï deixant-se de complir. Sorgeix el problema dc la retribució per damunt de les reglamenta cions, que afecta els funcionaris. Aquest fet provocà la proposta incial del Patronat, segons la qual. per percebre uns emoluments elevats que permetessin prescindir d ' una activitat addicional, caUa deixar de ser funcionari . Se cercarà algun tipus de fórmula retributiva que permeti obviar aquest obstacle legal, sense haver d'acudir a demanar l'excedència. Aquest és un dels punts claus de la negociació en curs entre els .components de l'Orquestra i l' Ajuntamen t, ja que afecta quelcom tan important com la mobilitat de la formació o la flexibilitat de la seva composició, cosa que es considera molt important de cara a assolir un superior nivell qualitatiu de l'o rquestra. S'hi adverteix que ~ngú no té la plaça de solista en propietat, 1 s'és conscient que cal retribuir d'acord amb allò que és normal actualment al mercat de treball musical. En un altre ordre de coses. es vol aconseguir de millorar la projecció social, de cara a trobar nous públics i també a sortir del r~ducte barceloní. En aquest sentit, s'estu~•en fórmules que podrien comportar la realització d'un tercer concert, el trencament dc l'actual rutina dels concerts de dissabte a la tarda i diumenge al matí, i oferir-ne alguns a la meitat de la setmana. També s'ha pensat que la tasca de preparació i realització d'un concert, que ara és dilata a través d'un període setmanal. es concentri en quatre dies -si cal-, perquè hi ha directors que no disposen de tota una setmana. Hom no ha tret conclusions encara de la posada en marxa (aquesta última temporada) del doble abonament, per la qual cosa no es pot avançar si hom insistirà en aquesta fórmula o bé si se'n proposarà alguna altra . E n una altre ordre de coses, es pot anunciar que. el mes de setembre, l'Orquestra de la Ciutat fa rà una gira de concerts a la Comunitat de Castella-La Manxa, amb e l patrocini del seu govern autònom. Edmon Colomer en serà e l responsable artístic. Mentrestant, s'estudien propostes d'actuació a Leningrad i també al Berlfn de l'Est. Tota aquesta munió de dades conflueixen en una idea genèrica: aconseguir un funcionament de la nostra Orquestra radicalment diferent dc l'actual. O, cosa que ve a ser el mateix: que l'OCB tingui una dinàmica d'acord a aquella que, arreu d'Europa, correspon actualment a una formació simfònica subvencionada, amb tot el que això suposa d'increment de rendibilitat social. de millora del nivell qualitatiu i de capacitat operativa. Si els objectius pretesos (o anunciats) s·aconsegueixen, el canvi serà d'una absoluta profunditat. Com que, per descomp- tat, els objectius proposats són bàsicament desitjables, e l repte, ara, n'és justament l'assoliment. I aquest assoliment passa, indefectiblement, per un procés dilatat i no gens còmode que exigeix molta intcl·ligència, coneixeme nt de causa, tacte i també fermesa. No estem descobrint res de nou. r exigirà, també, que totes les parts afectades sàpiguen estar a l'altura de les circumstàncies i tinguin, si cal - que caldrà!- prou amplitud de criteris per posposar interessos immediats, i potser de curta volada , a aquest objectiu que és trencar amb la inèrcia de tants anys de «DO passar res». I d'aconsegu ir, a ixi, que el pafs compti, a la fi, amb una formació simfònica dc prestigi i socialment rendible. Cal insistir en la importància fonamental que té la forma, la precisió i la idoneïtat en què es condueix aquest procés de transformació. La possible bondat i la força dels objectius i la seva enorme dificultat obliguen molt, en aquest sentit , a tots els implicats en una à rea de tanta transcendè ncia. Com es pot veure, a tots els nivells hi ha quelcom que, si més no, es mou. Si aquesta afirmació es bàsicament satisfactòri a, no podem oblidar que el consens és inevitable, atès el greu estat en què es troba a casa nostra e l camp del concertism e simfònic, aquesta situació límit en què vivim, la qual obliga a una inajornable presa de consciència i de decisions. Com ellas (8 19) 33 MÓN SONOR------------- --------- ----• Versions singulars La dona scnhe ombra, en l'escenografia del U ceu L'actualitat musical ha estat darrerament presidida per un sentit de singularitat en les distintes versions que s'han fet. Volem significar, una vegada més, Ja importància que continua assolint el fet concertant en viu i la representació teatral de les produccions operístiques. Una d'aquestes actuacions musicals que ajuden a justificar permanentment I 'atractiu del concert en viu pot ésser, per exemple, la Passió segons sam Mateu que estigué inclosa en la IX Setmana de Música Religiosa. Tal com és actualmem de tota vigència, tornàrem a ésser testimonis d'una versió de la més alta musicalitat i sense concessions a cap mena d'efectismes. Sense poder referir-nos a una pràctica severament arqueològica, l'Orquestra i la Capella Vocal de París, amb Ja col·laboració del CoHegium Vocal de Gant i del Cor Infantil del Conservatori de Vila-seca i Salou, tots dirigits per Philippe Herreweghe, retornaren la Passió, de Bach, al marc original que en l'aspecte humà degué tenir: és a dir, el dels petits conjunts de fort regust cambrístic. ln34 {820) sistim que resulta difícil de dir quin punt de rigor històric s'arribà a assolir. però allò que més interessava era, concretament, aquest clima d'intimitat eclesial que en les versions romàmiques resultava totalment evaporat. La música sorgeix Uavors pura en el seu context original i en una intenció expressiva directa, tot mostrant la gran importància del text i del drama evangèlic. Adés sorprès el públic per la presència dels contratenors, que hem vist materialment implantar a la nostra ciutat. ara es tracta d'una corda vocal que ha pres carta de naturalesa i de la qual, sobretot, es reconeixen notòriament les qualitats tímbriques i les possibilitats remarcables quan dels conjunts es tracta. Rcné Jacobs era aquest contratenor del cas, que, amb el tenor Howard Crook, va fer-sc remarcar especialment, juntament amb una especial menció òbvia per als nens de Vila-seca i Salou. Les dues breus formacions vocals de cambra esmentades forniren bàsicament l'esmentat am. bient litúrgic. Ibercàmera va dur al seu torn un bonic concert amb l'Orquestra de St. John's Smith Square londinenca dirigida per un mestre de sòbria musicalitat: John Lubbock. Heus ací un altre exemple de com a Anglaterra també es fa música amb un altre criteri de severitat ben aliena a qualsevol sentit d'exportació. Cap caire d'exhibició va presidir el concert, però les versions de la suite del Somni d'una nit d'estiu i dc Pulcinella, de Mendelssohn i Stravinsky, respectivament, sorgiren impecables i serenes. P'erò la nostra anècdota més important del concert residia en la partici- )o pació solista de la pianista catalana Eulàlia Solé en el Primer Concen de Mendelssohn. Aquesta partitura tenia un atractiu especial pel fet de representar una sensible novetat en el repertori habitual de I' esmentada pianista, tan especialitzada en I' obra contemporània i. en tot cas, en les estructures més denses de la composidó. Mendelssohn representava, amb tots els respectes, un toc de superficialitat -si se' m permet de direnfront d'altres partitures de major profunditat en el repertori pianístic, i per això teníem una especial i personal curiositat per aquesta audició, per la forma amb què la pianista s'hi enfrontaria. Efectivament, podem afirmar que fon un altre exemple d'aprofundiment personal de l'obra, de la qual Eulàlia Solé va destacar amb gran avidesa dos aspectes substancials del compositor: la delicada sensibilitat dels moviments i passatges lents i el caràcter alat i feèric dels vius. Fou una recreació de gran regust > romàntic, i no precisament per les vies més habituals de la dialèctica pianística convencional d 'aquest període de Ja història de la música. Els esmentats moviments i passatges vius assoliren una funció estètica pràcticament inèdita pel que hem dit, amb connotacions instrumentals, d'una juvenil eufòt:ia, ensems que d'iridiscències premonitòries d'u n impressionisme encara llunyà en aquell temps. L 'expressió, lenta, refinadíssima, cercant -per altra banda- una significació essencial. Al Liceu vam poder escoltar i presenciar, per fi, la nova versió dc La dona sense ombra, dc Richard Strauss. N'hem fem comentaris previs amb una certa extensió; ara ens cal ressaltar exclusivament Ja perfec- ci< pr d'• sn pe m: va sa: la de de di; m tn aq as na pr fo aq te1 m or ne pa ne di al ne elt ca af ur gt tit ac cc ci tr; MÓN SONOR ... lll's un .ub- ma al- 1sedl i1er'estra!camés tic i.àlia lhn. :ci al ·etat piaemmés 1retoc irfun· ) teper .è la Don Giovanni, a l'escenttri liceísric ) po- ople le la avi- JpO· 1ents ~èric .gust més veoje la ssat· ,ràccon:uforutò·à en adíssig· ciar, om- 1 co; ara rfec· ~ ció, d'autèntica producció, de I'actual representació i la nova constatació del senrit d'especial fita que té aquesta producció straussiana. Resta encara viva la sorpresa per l'estranya aparença d'una escena que mai no pot arribar a endevinar-se en la seva identitat. S'ha tomat a comentar intensament el caràcter simbolista germànic de la narració i dc l'escena, efecte no solament dc diverses lectures, sinó fins i tot - diriade difícil lectura. Perquè tampoc no es pot dir que estiguem en aquest cas enfront d'un mite pregon de clar substrat metafísic o antropològic. Però no és menys cert que aquesta narració i l'escena que se· n desprèn assoleixen al teatre un intens clima emocional que denota la presència d ' un liderat de primera magnitud. La realització escènica fou totalment reeixida, produint sempre aquest impacte de llegenda intemporal i intercspacial. Christof Perick va fer el quasi miracle de preparar I'orquestra, la difícil orquestra, en tota profunditat, fins i tot atenent l'esperit singular que mostra aquesta partitura, amb connotacions tan wagnerianes com també modemíssimes. 1 això. ho diem sense cap insinuació de demèrit per a l'Orquestra del Liceu que. en aquesta avinentesa, va respondre amb un rendiment elevat, tal com darrerament està fent. Voc~lment, hi hagueren algunes parts menys afortunades que altres, però això no té ara una especial importància, sinó que Ja singularitat resideix en I'esdeveniment col-lectiu d'una producció adés impensable en aquesta dimensió artística. Utc Vinzing va c?mençar les representacions amb limüaCtons físiques que no feren més que mostrar encara la seva vàlua, però les succes- sivcs Ja demostraren plenament. Una anàlisi completa de l'extens elenc resta fora de l'abast del present comentari. La premsa, i especialment un atinadíssim comentari d'Agustí Fancelli, ha destacat l'especial significació de la reposició darrera de Don Joan, dc Mozart, sempre en el marc general de la present referència crítica a l 'actualitat musical barcclonjna. De Don Joan, se' n poden muntar difícilment no més de dues menes a Barcelona. Una, la que vingui avalada per un conjunt estable. prèviament preparat, d'algun teatre alemany. L 'altra, la que enguany està vigent, la que es basa en una o més figures importants protagonistes. completades amb una resta d'elenc més o menys ocasional. La tercera possibilitat és ja la llegendària, que només es pot trobar en les grans producc ions de discs o cinema. És per això sempre present el risc notable, quant a Mozart, de rebre de la representació viva una certa impressió dc frustració. Frustració que pot derivar tant de l'aspecte musical com, sobretot. igualment, d'una escena no excessivament acurada. Tenim sempre la sensació que els directors d'escena no saben ben bé com resoldre l'escenificació del d rama de Da Ponte. Sovint es cau, com crec que és ara el cas present, en un excés de tintes g rotesques, mentre que els aspectes autènticament dramàtics de l'obra són resolts amb fórmules que voregen els pastorets. Però. efectivament, Don Joan exigeix l'escena per destacar igualment el seu caire dc drama sacraIitzat. Fa ja molts anys que, en un altre comentari al Don Joan de LOm, excessivament esquematitzat d'escena, preconitzava una possible versió concertant (en els instants de major glòria de Pro Música), però és ben cert que l'escena mozartiana té un encant que difícilment arribarà a suplir l'audició asèptica de butaca , copa i havà que més d'una persona comentava a la sortida de la representació. Potser l'encant i la darrera expressió del tcat re d ' òpera reside ix en aquest factor d 'atzar que hi ha sempre al darrera. Com, per exemple, el protagonista actual de Renato Bruson, musicalment important, d'un contingut sensiblement italianitzant que no sembla encaixar massa amb versions discogràfiques més popularitzades, àdhuc la dc Raimondi ; en canvi, un Don Octavio de Gosta Winbergh sorprenia agradablement tothom, amb Hnia germànica. Varietat gran e n les representants femen ines, destacant-hi l'espanyola - o almenys hispànica- M .Àngcls Pete rs . Enric Serra féu un Masseuo que pot ésser una fita en la seva carrera, i el Leporcllo dc Staflord Dean, un exemple de representació acadèmica i funcional, sense un excés dc personalitat interpretativa. A això, cal unir una escena amb pretensions, però freda i sense gaire definició e n el sentit abans apuntat. i la direcció musical, en la qual no arribàrem a constatar la fama de Gustav Kuhn, probablement limitat per la magnitud de la tasca que representa el muntatge musicaJ. Però, com dèiem , aquest és el veritable encant d' una representació normal dc tot teatre d 'òpera, fora d 'ocasions dc gran solemnitat, aquella que comporta sempre la convenció d ' una escena i la dimensió humana dc l'anècdota contingent. J. Casanovas (82 1) 35 RETRAT'-- - - - - - - - - - - - - - - MÓN SONOR i t• Philippe Herreweghe: una dimensió fonamental de la investigació de la música antiga ,. Ht O! sa • li so fia ie d' mt /¿(j /111 en lw de si< al en )u ac M i( ve d¿ qt bc te. di 111 pl Sé tr si pe f(j m Sl Cl re d a c. IT Sc Sl Des que Fèlix Mendelshonn interpretà la Passió segons Sant Mateu, l'any 1829. iniciant la via de recuperació i revalorització de la fi gura i obra de Bach, la música barroca i renaixentista ha viscut moltes vicissituds pel que fa al seu protagonisme. La història d'un tal protagonisme s'ha manifestat especialment viva en el curs dels últims decennis, en desvetllar-se uns corrents d'interès que, de primer , van centrar algunes figures avui indiscutibles - Leonhardt. Deli er- i que posteriorment s 'ha estès arreu, fin s a constituir un dels fenòmens més vitals i significatius del quefer musical dels nostres dies. Figures com Nikolaus Harnoncourt, Christopher Hogwood, Ton Koopman, He lmut Rilling , el nostre Jo rdi Savall, entre d'altres, han obert vies d 'investigació que malden per il·luminar, des de llurs respectives concepcions, un món estètic llunyà. no sols en el temps -i per això subjecte a un vast camp d'especulació teòrica i formal ben suggestiu. 36 (822) L ïnterès que ofereix aquest panorama és prou palès arreu, amb les respostes tan eloqüents que reben Ics mani fes tac ions que s'inscriuen en aquest món i, en defmitiva, en el pes que ocupa la música pre-clàssica en l'existència i e l quefer dels centres musicals més importants d'Europa. Perquè cal remarcar el fet que aquest «moviment» -d 'alguna manera eaJ anomenar-lo- és sobretot europeu. P hilippe Herrcweghe constitueix una de les referències més significatives, juntament amb les esmentades, d'aquesta inquietud per cercar, des de pressupòsits rigorosos. la veritat exacta i més autè ntica d'aquest tipus de música. La seva vinguda a Barcelona, en el marc de la IX Setmana de Música Religiosa, constituïa una oportunitat exccl·lent per endinsar-nos en aquest món, des d'una posició tan solvent. Dissortadament, els imperatius dels seus horaris, extraordinàriament atapeïts, obligaren a una conversa d'una total austeritat, circumscrita del tol a la més estricta concisió, en la qual cada pregunta i cada resposta havien de conden· sar uns continguts que haurien hagut de comptar amb un temps ampli i amb un re· laxament de què ens fou impossible de gau· dir. Per acabar-ho d'adobar, He rrcweghe )o acusava l'estat d 'ànim inevitablement pertorbat pel fet que, poques hores abans de l'entrevista, havia sofert les conseqüències d'aquest esport tan «nac ional» del robatori de la documentació i diners a mans d'un professional de l'estrebada, dissortadament eficaç. Tanmateix la seva amabilitat exquisida ho superà tot. I el seu rigor i la precisió en les explicacions, així com la generositat a allar· gar el temps acordat en principi, aconse· 'guircn dc rendibilitzar (molt més del que hauria estat normal) els escassos minuts de la conversa. Partim d'allò que es pot considerar l'aportació més personal dels principis d·articulació instrumentals al tractament vocal e n s ) \ ... I 1da ~n- de reau- ~he erde :ies ori 'un ent ho les lar- .se~u e :de :rar 'ar- !Cal ~ .. i tot el que això comporta. A la resposta, Herreweghe ja apunta un nivell totalitzador presidirà tota la conve r0 globalitzador que ' una concepció del fet d fruit és que sa, i .música antiga• - terme que ell emprarà sovint- com un fenomen. com una ftlosotia, com un món univoc per bé que variat, i que exigeix per tant una forma concreta d'propar-s'h i. O d'endinsar -s'hi. -Aquesta és una llarga història -comença assenyalan t- . Se'n podria parlar llores. No es pot parlar genèricament de la música antiga. Cal distingir per exemple entre Bach i Momeverdi ; entre tots ells hi lla grans diferències. La pràctica que faig de la mrísica antiga, per exemple a la Passió segons sant Mateu que escoltareu ara al Palau, es basa sobretot en els efectius, en la distribució dels components dels conjunts vocals i instrumentals. Estem molt acostumats a semir la Passió segons Sant Mateu amb ww gran orquestra simfònica i u1z cor amateur de cent o cent cinquanta veus. El facror numèric constitueix una gran diferència. Partim d'un desiderata de Bach, que ho explica molt bé i parla d 'ww distribució de tres sopranos, du es contralts, dos tenors i dos baixos per a cada cor. És la distribució de què va disposar Bach, normalment. Pel que fa a I 'orquestra, la disposició és: tres primers violins, dos o tres segons violins, dues violes, violoncel i contrabaix. Això ha tingur una gran repercussió. Aquesta disposició, en conjunts petits, permet donar una dimensió com d'estereofonia, per dir-ho aü:í, amb una expressió moderna. l això no ho pot donar una massa coral enorme, i una orquestra simfònica moderna. A l'època de Bach, els cors estaven distribuns, a l 'esglèsia, de manera que podia donar aquesta sensació com d 'estereofonia que he diL. Per altra pw1·, aquesta disposició que fem nosaltres, en cors petits, formats per professiona ls, permet donar una articulació rnolt més precisa que no pas els cors massius amateurs. La llarga i, per altra part, concisa i essencial peroració, s 'estén ara, s'amplia, i ensems aprofundeix amb I' aportació de nous elements que completara n la seva visió del fet «música antiga». -A l'hora d'estudiar la rmísica antiga m '!te basat en els tractats antics que descriuen el sistema d'articulació basant-se fonamemalment en la Retòrica. A la nostra investigació, hem observat que el nucli de la qüestió no rau. en l 'articulació instrumental, sinó en la vocal. L'articulac ió instrumental lza de calcar-se de la vocal; I'essència rau en què, a l'època de Bach, la funció de la música era transmetre un missatge, ben altrament del que esdevenia en el Romamicis me que el que es pretenia era transmetre unes imatges, de tipus gairebé màgic. A la música barroca, es volen transmetre uns afectes; i no hi ha millor manera de fer-ho que a través dels esquemes retòrics. En el discurs barroc, cada paraula és il·lustrada per w1 procedimen t reròric. -¿N'eren conscients. els músics bar- rocs, d'aquesta essència retòrica de la construcció de la seva música? -No es poc pas generalir<.ar. Però cal recordar que, a I 'època de Bach, la Retòrica era un estudi molt generalitzat. Bach era 1111 gran organista. però també era 1111 sari en el domini de la Retòrica. Nosaltres treballem en aquest sentit. lla Passió segons sant Mateu que creem queda més a prop d'un discurs i també d'un cert semit de I 'òpera. I en això hi té w1 paper important rant la distribució dels cors con1la dels conjunts instrumentals. El concert, que tingué lloc l'endemà d ' aquesta entrevista. correspong ué amb gran fidelitat a això que descriu ara qui el dirigí. La disposició de dos cors i de dos conjunts instrumentals -aquests. reforçats per sengles orgues de reduïda envergadura- sorprengué un públic que, almenys en una certa mesura, anava a gaudir d'una Passió amb la monumentalitat habitual dc Ics versions de configurac ió romàft~ca. Un públic que, sorpresa rera sor- presa, comprovà tot seguit que aquella trentena escassa de veus, distribuïda en dos cors, aquells reduïts conjunts instrumentals, més la col·laboració en unes petites parts del cor infantil del Conservato ri de Vila-Seca i Salou, oferien una sensació de plenitud i, sobretot d 'autenticitat. no fàcilment esperable. Resulta colpidor, a primera vista, observar que aquest profund estudiós de la música antiga. és, així mateix, un gran amant i intèrpret de la música dels nostres dies . Quan li preguntem si això de fer front a aquests dos móns, tan aparentment contraposats, representa d'alguna manera una idèntica forma d 'acarar-se amb el fet musical, ens confirma la hipòtesi: -He estudiat de forma con vencional al consen•atori; tinc, per tam, una fo n nació 011odoxa. És evident que, posar-te a tre- ballar/a miÍsica antigt1, obliga a de.\'lwllar l'esperit d ïnquietud i això desvetlla també 1111 cert semit de la investigaci ó que, per descomptat, seneix per aferj;·om oia IIIIÍsica moderna. Per a Herrcwcgh e, l'evolució dc l'estudi dc la música antiga contempla dos moments importants: uns primers anys en què tot depenia dc pcrsonalit.n ts molt fortes. que van marcar una gran empremta (com és e l cas dc Gustav Lconhardt) i que donaven una mena de marca; i, després, uns anys e n què «el paisatge s 'ha eixal)lpftu» -segons la seva pròpia expressió- , en què cadascú treballa diversos aspectes i s'entra en el camp dc Ics especialitza cions - música fnmcesa. determinats autors. etc. Herrcwegh c observa que. actualment, hi ha molta gent que treballa la música antiga. Li preguntem si, en aq uest creixent estat d 'ànim a favor dcla puresa i fidelitat dc Ics versions, s'arribarà a interpretar de forma habitual la música dc Mozart amb pianoforte. - Aquesla és una qüestió molt delicada. tlr-/M77- Però penso que, potser, la música zart no està. tall fntimame/11 lligadtl a I ïnstrumelll com la de Froberger o la de Sc/nn-'1/inck, per exemple. Però, tanmateix, preferiria sentiria música de Froberger interpretada per Cien Gould que no pas p er un mal clavecinista. Una confessió plena d'una sinceritat que pot arribar a sorprendre es produeix tot seguit quan afirma que: - Nosaltres, tots sóm autodidactes. No hi ha cap orquestra barroca subvencion ada. No es pot comparar la qualitat tècnica d'una orquestra així, amb la de l'Orquestra de París. Però tenim més puresa i més emusiasme . I, encara, reblarà aquesta argumenta ció aixf: -Crec que la pròxima etapa del movi(823) 37 ment sercl aconseguir tma superior consistència i depuració en I 'aspecte tècnic. - ¿La m(tsica antiga, ha servit també perquè s 'hi refugiessin alguns mediocres, aprofitant la moda i aquest context d'autodidactisme que vós mateix heu esmentat? - Sf, aü:à ha estm possible. Però aquests grups han wwt desapttreLrelll ... En 1111 moment donat, a Holanda hi ha1•ia trema-cinc conjullls, o més,fomwts per un clavecinisw i alguns instrumemistes més. Però han desaparegut molts d'ells, i només queden els que tenen una emitat concreta. -¿Es podria parlar d'una línia o un tipus d'escola que presideixi tol el moviment de recuperació dc la música antiga? - Abmts hi havia més unitat estilística. Es pot dir que Leonlwrdt estava sol. Després es van començar a moure grups a Anglaterra, a 1((/lia, a Fmnça. A Ewanya, comenceu ara. Cada personalitat inj7ueix i aporta les seves idees i concepcions. Qui a I 'època de Bach; però això no és el més imporwm; allà que impona és que soni el més bé possible. I. tot seguit, una afirmació feta amb una certa insistència o amb una convicció especial. - Per a mi -diu Herreweghe- allà essencial en el moviment de la mtísica amiga no és tant la recerca d'unes formes d'interpretar, sinó el fet d '/¡{ll·er descobert ww sèrie de compositors, de la 101/a de Mo:cm, que eren desconegUis per al gran públic. Hi ha moltes obres de polifonia que, imerpretades només per conjunts amateurs, no donaren la mateixa wlla que si eren ofertes per conjunts professionals. Si no les intelpretessin grups altamelll qualificats, és com si Malt/er només fos coneglll a través d'orquestres wtiversitàríes. - Per què el moviment va començar a Holanda i no a AJemanya? -Una de les raons va ser que, després quasi en el terreny del tòpic i que. per tant sc I'ha plantejada o li han plantejada mé~ d'una vegada.} - Crec que una gran part de la música amiga conté un ele1•at grau d'espirimalitat i> que, justamenr, manca a la música comemporània. I aquesta espiritualitat és wt complemem a quelcom que manca als joves i que els (I(reu. Els joves busquen Lma cena espiritualiwt, que també troben d 'alguna manera en el rock. Tota la música romà11• tica es basa en ww mena de relacions /¡11• manes de tipus jeràrquic - el director sempre numa un conjwu. La imatge de la nuísica barroca és més solidària, és més de treball en equip, emre tots. Al mateix 9o temps, els insrruments antics són més purs, més <<ecològics>>. Sí, jo diria que són instruments ecològics! La música barroca tam· poc no fa mai e.xhibició ni de força, ni d'acrobàcia, ni de velocitat com ho fa la música romàntica ... és clavecinista, incideix més en la qüestió instrumelllal; i qui és especialista en veu , en la vocal ... Quan citem el terme arqueològic, hi ha com una certa sensació dc rebuig. No sembla agrair que sorgeixi el tcm1e, per bé que. amb Ja pregunta, pretenem aclarir, tan sols, si la via de I'arqucologisme -no I'arqueologisme com a finalitat- és útil per a mostrar una imatge moderna i renovada de la música antiga. -Per a mi, modem vol dir ser autèntic; vol dir ten i r fo rçct per trencar una tradició. El sentit arqueològic 110 és tan importam; allò qué importa és fer sonaria mtísica de la millor manera que es pugui fer sonar avui. Sf; és cert que la nostra Passió segons sant Mateu sona més pròxima a com es feia de la Segona Guerra Mundial, Alemanya es va refugiar molt en la seva tradició; i això donà una forma d'actuar més conservadora. Memre que, a Holanda i Bèlgica, aquest moviment, no diré que fos quasi hippy, però tampoc no era burgès. A França, el tractament de la mtísica antiga té una dimensió monàrquica o reialista. Mira llU/Ssa cap a Lluís XIV i a Versal/es. Això sf que és arqueologia. A Gran Bretanya, els grups hi tenen una gran qualitat, però la tradició anglesa és molt peculiar. A mi, Purce/1 em sembla més victorià que barroc. -¿Per què la música antiga ha tingut tanta acceptació. sobretot en el públic jove? (La pregunta no sembla sorprendre-li, i de fet, no ha de rumiar gaire la resposta. Hom diria que, per a eU, Ja qüestió entra Amb constants mirades als respectius re- ,. llmges, amb algun membre del grup que es deixa veure a través de la porta entreober· ta de la sala on ens trobem, encara primfi· Iem tot allò que es pot afinar en una pregunta al peu de l'estrep. -¿Heu canviat molt, vós. des que vau fundar la Chapelle Royale i el Collegium Vocale de Gant? - Sf, és clar; en primer tenne he progressat tècnicament. Per exemple, tinc més habilitat, dirigint. De::.prés, el coneixement ge- ._ neral de la música antiga és més ampli. El paisatge de la nuís ica antiga s '!ta eixamplm. Fa quinze anys -conclou- jo era més exagerat, més radical en els meus planrejamems. J. Comellas 38 (824) FUNDACIÓ CAIXA DE PENSIONS TEMPORADA MUSICAL'85 nt, lés ica ·wt ;r, ·m- 'lli- IX FESTIVAL DE MVSICA ANTIG A BARCELONA, del 13 al 27 de maig de 1986 ·s i CONCERTS rta !na ?n'u¡- Dia 14 de maig de 1986, a les 21 h. PALAU DE LA MÚSICA CATALANA PAUL BADURA-SK ODA, '111- planotort.e Obres de: Haydn, Mozart i Beethoven 'IIÍ- de eit ~ ·rs, Dia 16 de maig de 1986, a les 21 h. SALÓ DEL TINELL CAPILLA DEL SEMIIYARIO DE ESTUDIOS DE LA MÚSICA ANTIGUA ns- un- ni · la •Música a la València del duc de Calabría•. Dia 19 de maig de 1986, a les 21 h. SALÓ DEL TINELL GOTHIC VOICES. Dir. Cluistopber Page •L'Ars Antiqua a Anglaterra• Dia 2 1 de maig de 1986, a les 21 h. SALÓ DEL TINELL JOSE MIGUEL MORENO, wola de m• 1 guitarra blUToca Obres de: Pisador. Valderr~ano, Fuenllana, NaMez, Mila. Mudarra. Giuliani i Sors. Dia 23 de maig de 1986, a les 21 h. SALÓ DEL TINELL LONDON BAROQUE Obres de: Corelli, Vivaldi, Couperin. Boyce, Erskine i Haendel. Dia 27 de maig de 1986, a les 21 h. SALÓ DEL TINELL THE CONSORT OP MUSICKE. Director A.otbony Rooley Obres de: Sc:hutz, Monteverdi, Ward i Lawes. Dia 28 de maig de 1986, a les 21 h. PALAU DE LA MÚSICA CATALANA ACADEMY OP AJYCIEJYT MUSIC. CHOIR OP THE ACADEMY OP AJYCIEJYT MUSIC. Sollstes vocals. A.otbony Pay, clarinet. Cluistopber Hogwood, dlrector. MOZART: Concert per a clarinet, K 622 i Requiem, K 626 ACTIVITATS: Centre Cultural de la Caixa de Pensions. Passeig de Sant Joan. 108 VÍDEOS: LA DANSA re· es 'er· ! nfi· Ja ~ Oferim la reposició de les gravacions ~n video d~ les representacions de dansa prognunades ~ ~ls nostr~ F estMtls d~ Música Antiga N. Vi VI: Oruppo di Danza Rinasciment.ale ~ Nmonia Antiqua de Roma. ·Danses I música d 'alT\()(, festeig i ~ucòO· London Baroque Dance Theau~. ·Espect.ac:~ de dansa barroca•. The RenatSsance banc~ Company ol London. The Cily Wait~. ·Dan~s i tonades populars de rAnglaterra sisc~tist.a·. CONVERSES amb... El desig de poder of~rir un míllor coneixement dels artistes convidats al pr~~nt fe$1Ï\1111, 11urs programes lll'llrs vívtncies, ens ha suggerit la idea de convidar-los a compartir una estona de la seva estada a Barcelona amb els Interessats ~ llurs lraje<:tòri~ ar1tstiques, Instruments o programes oferts en els concerts; i, aild. han estat conf~gurades les nostres r~unions amb: Paul Badura·Skoda; Juan Jost Rey; Jost Migu~l Moreno i Charles Medlam. LA CAIXA A LES ESCOLES: vau um Dia 16 de maig a les 16 h. Palau de la Músoca Catalana. Capilla Musocal del Semanano de Estudios de la Mú5K:a Antigua. •Música espan)'Oia del RenaiXement •. ·es· Informació: Servei d'informació de la Fundació Caixa de Pensions. Tel. 3 17 57 57 ha· ge· El 7/11• 11éS eus l[as SCHERUWDO - - - -- -- - - - - - - -- - - -- i ./ \ tJ e [\ S( e q x u p p lc - [ J -lO (826) --------------------------- --------------------MÓN SONOR ARA • ABANS D'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS BENET CASA BLANCAS I RAMON PORTER PREMIATS ALS EST ATS UNITS DE NORD-AMÈRICA CICLE DE CONCERTS DE MÚSICA DEL SEGLE XX La discoteca barcelonina KGB serà l'insòlit marc dc l'intitulat •I Cicle dc Músicu del Segle XX», que té lloc des del 7 cl'<lbril al pròxim 9 dc juny. amb l'organització dc l'Associació Catalana dc Compositors. el patrocini del Centro para la Difusión dc la Música Contemporanea. del Ministcrio dc Gabriel Bmdc Cultura, i la col.laboració del Servei dc Música del Departament de Cultura de la Generalitat, i dc l'Ajuntament dc Barcelona. El primer concert -7 d'abri lfou protagonitzat per la mezzosoprano Anoa Ricci. Jordi Russinyol - guitarra- i Andrés LewinRichter -electrònica- amb obres dels mateixos protagonistes i dc J. M. Berenguer. Barce, Brncic, Balsach i Polonio. El segon concert - 21 d'a bri Ianà a cura del Trio Bartók - Serra. Poch i Gasa- amb obres de Cervelló. Guinovart, Stravinsky. Marco i Bartók. El tercer concert tindrà lloc el12 dc maig. amb l'actuació del Quartet Sonor -Francesc. Serrat. Vila i Busquets- i obres d'Homs, Taverna Bcch, Sardà, Alonso. Webern. El quart concert - 26 de maig- serà protagonitzat pel pianista Josep Maria Escribano. amb obres d'Oimos. Rodríguez Picó, Moraleda, Mompou i Schonberg. Finalment. clourà el cicle el Grup Instrumental •Barcelona 216». dirigit per Ernest Martínez Jzquierdo, que interpretarà un programa format per obres dc Llanas, Araci!, Balboa. Martínez. Bernaola. Guiojoan i Soler. El preu de la localitat serà de 300 pessetes. Els compositor~ catalan' Benet Casablancas i Bernat Porter han estat guardonats per la fundació nord-americana .. M usicians Award». L'obrn per la qual ha estal di~tingit Benet Ca~abl:tnca~ és el MOI'imem pt•r arrio. i la que h<J merescut l'atenció. pel que f;a a Bernat Porter, és 'fi·io per c1 ela riner. fagot i piano. Aquest concurs s' inscriu en el marc dc la cooperació cultural i educativa establerta entre Espanya i els EUA, i té per objecte fer co- nèixer la música espanyola als EstatS Units. El premi comporto Iu interpretació de Ics obres guardo· nades en un concert que tindrà lloc al Carncgic Hali. aquest mes dc maig. aJ qual han estat invitms els guanyadors. Cal assenyalar que aquest premi també ha cstnl fitorgat al madrileny Pérez Masscrn. Entre el 13 i el 20 dc maig, els esmentats compositors seran nis EUA per tal d'assistir u l'estrenu dc llurs obres i intervenir, per tnnt , en la supe rvisió de les cxccuci()ns. VIl CURS D'INTERPRETACIÓ DE MÚSICA lBÈRlCA ANTIGA PER A ORGUE Del 14 al 26 dc juliol sc celebrarà a Torredembarra i a Montblanc el VIl Curs d'interpretació de música ibèrica amiga per a orgue. professat per Josep M. Mas i Bonet. El programa comprèn obres dc Cabczón i Cabanilles: els participants que ho desitgin. poden presentar obres d'altres compositOrs ibèrics. El Curs - que és patrocinat per l'Obra Cultural dc l'Orgue Barroc dc Torredembarra. pel Departamcm dc Cultura dc la General itat. per la Diputació de Tarragona i pels Ajumamcnts dc Torredembarra i Montblanc· tindrà lloc els dics 14- 19 a Torredembarra, i els dics 21 -26 a Momblanc. Són previstes també altres activitats complemcmàries. entre Ics quals destaquen la visita a orgues històrics dc la regió i a un taller d'orguener. Els interessatS a posseir la informació completa del Curs poden adreçar-se a: M. Ma:., Aparlat de Correus. 531, Reus (Tarragona). tel. 977-30 57 65 . Curs Internacional d'I nterpretació LA CORAL LAVÍNIA A ALEMANY A I HOLANDA Dels dies 22 a 26 del proppassat mes de març, la Coral Lavínia va viatjar a Alemanya, convidada pel Jungc Chor Aachen, amb l'objectiu dc realitzar diversos concerts a Aquisgrà i Hccrlcn (Holanda). La ftnalit<lt d'aquests concerts era fer conèixer la polifonia catalana i espanyola dc tots els temps. El repertori interpretat comprenia obres de J. del Encina, M. Rivanecha, C. dc Moralcs, T. L. de Victoria, J. Bmdicu. J. Cererols, C. Taltabull, i un important capítol de cançons populars catalanes harmonitzades per remarcables composirors (Pérez Moya, Mompou. Esplà. Morera. etc...). El nucli dels diversos concerts. el constituïa la música de Brudieu. dc qui la Coral L<~vínia va interpretar els Goigs de Nostra Dona, i alguns madrigals amb text d'Ausiàs March. A més de les actuacions. que assoliren un gran èxit, cal esmentar la recepció a l'ajuntament d' Aquisgrà, oferta per l'alcalde Sr. Unden, i l'obsequi d'un recull de composicions que el compositor holandès Jan Seevcns féu al director. Miquel Saladrigues, en acabar l'últim concert. VEREDICTE DEL VI CONCURS DE JOVES COMPOSITORS, L985, DE JOVENTUTS MUSICALS DE BARCELONA El passat mes de març foren concedits els premis del VI CONCURS DE JOVES COMPOSITORS. 1985, convocat per Joventuts Musical!> dc Barcelona. i adjudicats per un Jurat compost per Manuel Cabero. Salvador Pucyo, Josep Casanovas, Jo rdi Codina, Manuel Garcia Morante i Albert Sardà, i amb Miquel Ma. Badal, com a secretari. El primer premi fou concedit. per unanimitat, a Josep M. Pladevall per l'obra Cinc cançons de la lluna al barret, per a soprano i piano, sobre textos de Miquel Desclot. El segon premi s'atorgà, per majoria, a Miquel Franco, per La infància recuperada, sobre textos dc Juan Manuel Chumilla. El jurat recomanà l'estrena, en alguns dels concerts organitzats per Joventuts Musicals, de les obres presentades per Feliu Gasull i Jep Nuix, intitulades. respectivan1ent, Tres cançons i lmercanvi. (827) ~I MÓN SONOR- - - - -- - - - -- - - - - - -- -- - - -- D'AHIR • DEMA' • ARA • ABANS D'AHIR • DEMA' BEQUES DE LA FUNDACIÓ GÜELL La Fundació Güell, dc Barcelona, ha fet pública la convocatòria de ducs beques per al curs 1986-87. La primera és destinada a estudis de musicologia. composició, folklore o aspectes específics d'investigació musical. Pcxlran optar-hi els llicenciats uni versitaris en Filosofia i Història dc l'Art que acreditin un currículum acadèmic musical, i els titulats o diplom!lts en alguna especialitat dels Conservatoris dc Música. La titulació presentada haurà dc ser expedida per centres dc terres catalanes. L' import dc ta beca serà dc 500.000 pessetes i la documentació haurà dc prcscnt:lr-sc abans del 3 1 de juliol dc 1986. La segona és destinada a l'ampliació d'estudis d'interpretació musical. Podran optar-hi tots els titulats o diplomats pels Conservatoris de terres catalanes. L'import de la beca serà igualment de 500.000 pessetes. Les dades personals del candidat, i les seves titulació. estudis, expedient acadèmic i activitats professionals es faran constar en I'imprès de sol. licitud, amb la conformitat escrita del professor amb el qual desitja estudiar. La documentació haurà de presentar-se abans del 3 1 dc j uliol de 1986. Per a més aclariments hom ha d'ad reçar-sc a la Fundació Güell (Passeig d'Isabel U, I. Casa Llotja. tel. 3 19 24 32. 08003 Barcelona). pròpia tradició dc l'Orfeó Català; la feliç circumstància de la col.laboració amb agrupacions i personalitats estrangeres de relleu i de projecció internacional notables: i. finalment, el just reconeixement de l'actitud bàsica que possibilita aquestes realitats: la identificació, per part dels components de cor, amb les pròpies fites artístiques de l'entitat. com a condició necessària per tal que I'activitat d'un grup vocacional generi l'impuls i l'energia necessaris per a protagonitzar una evolució ascendent. Al marge de qualsevol connotació circumstancial , la real itat d'aquesta audició assolí, objectivament, uns resultats rellevants, visiblement rubricats per la càlida i entusiasta reacció del públic, per la unanimitat que s'hi copsà en polsar opinions provinents dels més diversos sectors dels nostres mitjans musicals i, finalment, per la positiva opinió de la crítica mu. sical barcelonina. Reproduïm. com a mostra, un fragment de la que signà Jordi Llovet, publicada a «La Vanguardia» el passat 20de març: •La massa coral de l'Orfeó ha viscut uns canvis estructurals molt grans. en els darrers mesos ... La formen un centenar de cantai· res, d'una mitjana d'edat de 25 anys, en els quals l'entusiasme SC· ria la principal virtut, si no fos que, a I'entusiasme, el supera en· cara la capacitat d'aprendre i dc millorar. Els resultats que ha acon· seguit Simon Johnson - natural· ment, a base d'aquesta remodelació quasi total- són espectaculars i dignes, ja no d'elogi, sinó del més fonamentat optimisme. Les veus són encara tendres, inexper· tes biològicament: però l'esperit musical és sorprenent ... • PREMI PER AL COMPOSITOR ALBERT LLANAS El jove compositor català Albert Llanas (Barcelona, 1957) ha estat premiat al .,y ¡ Concurs de Composició• organitzat per l' Institut dc la Joventut, depenent del Ministeri de Cultu ra de Madrid. L'obra premiada, I es va fer la llum, és escrita per a doble cor a cappe/la, presenta una textura vocal molt diferenciada i, en prescindir del text, treballa exhausti vament diversos efectes t(mbrics, u partir de vocals o de fonemes característics. Diverses obres d'Albert Llanas han estat, igualment, presents en diverses audicions a Barcelona i altres poblacions catalanes, com, per exemple. BXR 2, estrenada a Girona i repetida a Barcelona pel guitarrista Jaume Olivé. Recentment, el «Taller de Compositors Catalans" de l'Orquestra de la Ciutat de Barcelona li ha estrenat Seqüències per a orquestra f , una obra que obtingué «Honorable Mention• a la «European Youth Competition 1985,., organitzada per la Fundació Cultural Europea i celebrada a Holanda, la primavera passada. NOTICIARI DE L'ORFEÓ CÀTALÀ IMPORTANT ACTUACIÓ DEL COR A LA CREACIÓ, DE HA YDN El passat divuit de març, tingué lloe al Palau dc la Música Catalana el novè concert del cicle barceloní d' lbercàmera, en el qual l'Orfeó Català, conjuntament amb l'Orquestra dc St.-John's-SmithSquare, de Londres, amb la col.laboraeió dels solistes vocals Montserrat Alavedra, Manuel Cid i David Gwesyn, i sota la direcció de John Lubbock, interpretà Ics parts corals d'una de Ics obres més valuoses i difoses del repertori clàssic, en el gènere vocal-instrumental de l'oratori: La Creaci6, de Jo42 (828} seph Haydn . Moltes circumstàncies centraren la importà ncia d'aquest concert en la trajectòria recent de l'Orfeó Català: el fet d'un nou pas en la legítima incorporació del cor als circuits més relleva oL<; de les manifestacions musicals públiques de Barcelona, com una resposta al repte de les aspiracions artístiques actuals de l'entitat, que ha d'assohr amb caràcter de normalitat, i paral.lelament a la participació als esdeveniments directament lligats al context específic del nostre món coral i a la CERTAMEN DE MASSES CORALS A TOLOSA El Centre d'Jniciativcs Turístiques de Tolosa ha convocat la divuitena edició del certamen internacional dc masses corals (30 d'octubre-2 de novembre) que constarà dels següents concursos: XVID Certamen de masses corals i XV Concurs de composició. El certamen de masses abraça les modalitats de cançó basca i folklo re, polifonia i cant gregorià; el de composició, cançó folklòrica basca i polifonia. Les bases completes del certamen -la inscripció al qual es clourà el d.ia .1 de junyseran facilitades a qui les sol.liciti pel «Centro de Iniciat ivas Turísti· cas, el San Juan, s/n. Tolosa, Gui· púzcoa, tel. 943-67 40 19". ACCIONS DE LA FUNDACIÓ MARCH A FAVOR DE LA M ÚSICA CONTEMPORÀNIA El dia 19 de març es presentà a la Fundació March, de Madrid, el catàleg d'obres del Centre de Documentació per a la música espanyola contemporània. corresponent a l'any 1986; en total, 3. 728 obres, emrc partitures i enregistraments, de 46 1 compositors. És aquest el tercer catàleg que publica aquell Centre de Documentació, que es creà a la Biblioteca de la Fundació, el j uny del 1983, d'acord amb la lfnia d'aquesta institució per a ajudar la música contemporània produïda a l'Estat espanyol; un propòsit que també es materialitza en beques, organització de cicles i convocatòria de la Tribuna per a Joves Compositors. Al catàleg del l986 es recullen 2.909 partirures i 1.078 enregistra- ments, que corresponen a 461 autors. També inclou una relació d'editors (83, de partitures, i 86, de fonogràfics), així com un direc· tori de 135 compositors. El catà· leg està ordenat per autors. reia· cianats amb les obres, partirureso enregistraments que el Centre posseeix. Totes les obres, i els mate· rials bibliogràfics i documentals existents, són a la disposició del públic. El Centre dc Documentació fa· cilita la investigació, consulta i audició a musicòlegs, composi· tors, intèrprets, crítics o estudiosos, respon a les consultes fonnulades sobre aquestes obres, i intercanvia informació amb les institucions de l'Estat espanyol o dc l'estranger dedicades a la documentació musical. 4' per llU- im, ela ada )de :feó rals lS •.. ttai25 :sefos en- i de :on•ral.elallars del Les per- :>erit ENCICLOPEDIA Y GUIA DE LA MUSICA CLASICA Musicalia és un extraordinari festival de m úsica. La claredat i el rigor de la part enciclopèdica i la brillantor del component sonor fan de Musica/la una creació única en el seu gènere. Musicalia és una gran enciclopèdia musical. Ordenada alfabèticament, escrita en estil àgil i entenedor i amb un sòlid rigor en el contingut. Musica/la és una obra de consulta indispensable, alhora que proporciono una lectura entretinguda. Musicalia és una gran antologia sonora dels moments m és genials de la música. Coda disc o cassette és un brillant carrussel dels míllors i més coneguts fragments de les principals creacions musicals. Sense cop dubte, constitueix una extraordinària discoteca. Musicalia és una obra de gran qualitat El contingut, el repertori i els intèrprets hi resten sòlidament refermats per Salvat en l'edició i per Deutsche Grammophon, Philips i Decca en les gravacions. ~---- 100 discos o cassettes 100 fascicles setmanals 1.400 pàgines 2.000 dibuixos, fotos i esquemes 4 volums de diccionari musical 1 guia de l'oient I de bas- lpleió al ny- liciti rfstiGui- 461 Iació j 86. .irec- catàreiares o posnate.mals 5 del 6 fallta i posiudio- ·rmuinter- sritu. l'es.enta- Salvat MÓN SONOR-- ------- ------- -------- ------- -------- ------- -- ARA • ABANS D'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS e II PREMI INTERNACIO NAL DE GUITARRA <<S.A.R. LA INFANTA Da CRISTINA» PROBLEMES FINANCERS PER A UNA GIRA SOVIÈTICA DE L'ORQUESTRA DE FILADÈLFIA Al' La Fundació •Jacinto e Inocencio Guerrero• ha convocat un Premi Internacional de Guitarra al qual poden concórrer guitarristes dc qualsevol nacionalitat i e.dat. El Premi -únic i indivisible- és dotat amb un milió dc pessetes i podrà ser declarat desert; si, a criteri del jurat, algun concursant reuneix mèrits suficients, podrà ser atorgat un segon premi dc cinc- L'Orquestra de Filadèlfia. que ha estat convidad a fer, aquesta primavera, una gira per la Unió Soviètica, probablement haurà de renunciar-hi si no troba ràpidament entre 500.000 i 800.000 dòlars, segons ban informat fonts de l'esmentada formació simfònica. El director, Ricardo Mutti, ha manifestat: «Personalment, crec que seria un error greu si no hi anem•. L'Orquestra de Filadèlfia és la primera formació nord-americana que ha estat invitada a fer una gira a la Unió Soviètica d'ençà de la signatura dels acords sovièticanord-americans sobre intercanvis cul turals, que tingué lloc a Ginebra el mes de novembre últim. Les autoritats soviètiques van demanar a aquesta orquestra, a principis de gener, que fes un gira de 10 dies per la Unió Soviètica, amb actuacions a Moscou i Leningrad a finals de maig i principis de juny centes mil pessetes. Les proves se celebraran a Madrid. començaran el 5 dc novembre d'enguany i constaran dc tres eliminatòries (per a cadascuna dc Ics quals és establerta una programació específica). La inscripció es clourà el dia l d'octubre de 1986. Informació: •Fundación Jacimo e lgnacio Guerrera, Gran Vía, 78, 280 13 Madrid». CONTINUA LA GRAN TRADICIÓ DEL FESTIVAL D'ÒPERA DE GLYNDEBOURNE Des de la seva fundació, el Festival de Glyndeboume comp¡a amb una ininterrompuda i transcendent tradició de més de mig segle. fonamentada de manera majoritària (però no exclusiva) en la gran tradició teatral i vocal anglesa, si bé amb produccions de renom internacionaL algunes de les quals han assolit una autèntka categoria històrica. Actualment, regit musicalment per Bcrnhard Haiting, i teatralment per Sir Peter Hali, compta amb la col·laboració de la London Philharmonic i dels cors del Festival. La propera edició del Festival tindrà lloc entre els propers 27 de maig i 15 d'agost. i hi programa de 10 a 15 representacions de les següents produccions: Alben Herring, de Benjamin Britten (amb Janc Glover i Peter Hali, en la direcció musical i escènica); Simon Boccanegra. de Verdi (amb Bemhard Haiting i Peter Hali); L 'incoronazione di Poppea, de Momeverdi (amb Richard Bradshaw i Peter Hali). Porgy and Bess, de Gershwin (amb Simon Rattle i Peter Hali). Com a nota significativa, hem de remarcar que aquestes produccions compten amb el suport, en tant que •sponsors,. dc les següems societats: Autobar Group Limited, Has Group Limited. Honeywell Limited, ffiM United Kingdom Limited, John Player and Sons i Citicorp Investiment Bank Limited. MARGOT FONTEYN HA TORNAT A L 'ESCENA La gran ballarina britànica Margot Fonteyn ha reprès les actuacions, després dc set anys d'absència dels escenaris, i ha interpretat , amb la companyia del Sadler's Wclls Ballet, el paper de Ja reina mare del ballet La bella adormida. Margot Fonteyn té ara 67 anys. A partir del 1935, fou balla44 (830) rina estrella del mateix Sadler's Wells Ballet , on substituí Alicia Markova. Des d'aleshores. el seu nom assolr un enorme prestigi internacional. Són especialment famoses les seves interpretacions fent parella amb el gran ballarí rus Rudolf Nureiev. MA 10, JU~ 14, BA JUl' li, BA MA 17, JU1 7, BA MP pròxims. Però aquella invitació no incloïa el pagament dels desplaça· ments. I, 2, HA MORT EL COMPOSITOR IUGOSLAU STJEPAN SULEK Acaba de morir, a Belgrad, el compositor i violinista iugoslau Stjepan Sulek, a I'edat dc setantaun anys. Encara que poc popular entre nosaltres, algunes de les se- ves obres (entre les quals cal citar set simfonies, diversos concerts i òperes) havien aconseguit una bona difusió a moltes capitals europees occidentals. PUBLICACIÓ MONOGRÀFICA DEL CONSELL D'EUROPA DEDICADA A «PATRIMONI I MÚSICA» El darrer número de Ja publicació del Consell d'Europa •Un avenir pour notre passé• és dedicat monogràficament al terna de Ja unitat de les formes musicals i arquitectòniques sota el títol genèric: •Patrimoni i músicUl>. Hi col·laboren: José Ma. García dc Paredes (Temps musicals i espai arquitectònic), Calogero Bellanca (Creació musical i desenvolupament arquitectònic a Itàlia). Philippe Avril (Un festival a la posta d'espai inaudits), Fèlix Millet (El Palau de /.a Música Catalana, de Barcelona), August Gebessler (La restau- ració de l'Òpera de Stuttgan). Audun Kayser (Troldhaugen: la casa del compositor noruec Edvard Grieg), Daniel Birouste i :Bertrand Lazernc (L'orgue, l'església, la ciutat), Herman Janse (El can/ dels carillons als Paisos Baixos), John Drury (La capella i els cors del King 's College), a més d'una completa informació de l'acció "' institucional menada pel Consell d'Europa. L·interès dels temes tractats i el prestigi dels col·laboradors confereixen a aquest monogràfic un interès excepcional. 3, 4, 5. 6 8 lS CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS ANOIA MAIG JO, dissabte 22 h. Igualada Teatre Cercle Mercantil Ballet Contemporani de Barcelona. JUNY 14, dissabte 22,30 h. Capellades Auditori dc Ja Font Cuitora Trobada de tres corals amb estrena dc les obres guanyadores del concurs dc composició, organitzat per la Coral Noves Veus. Sant Feliu dc Llobregat Església Parroquial Coral Sant Jordi. Dir.: Oriol Martorell. Joan Cus.• ls. orgue. (Homenatge a la memòria dc Jordi Alcaraz) BAIX LLOBREGAT JUNY 11 , dimecres 21 h. BAIX PENEDÈS MAIG 17, dissabte 22,30 h. El Vendrell Auditori Pau Casals Andras Keller, violí. Adriannc Hauscr. piano. JUNY 7, dissabte 22,30 h. El Vendrell Auditori Pau Casals Diatcssaron. 19 h. Barcelona Palau Cor Montserrat de Terrassa. Dir.: Joan Casals. (I Cicle dc Cant Coral) 19 h. L'Hospitalet dc Llobregat Saló de Plens de l'Ajuntament Cristian Florca, violoncel. Bach. (Pizzicato) 2, divendres 22 h. Badalona Monestir dc la Divina Providència Orfeó Badaloní. Dir.: Esther Martells. 3, dissabte 19 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal de Música Juan Mario Cuéllar. guitarra. Narvaez, Bach, Giuliani. Scarlatti, Serra, Tcdesco, Beethoven, Alard. (Joventuts Musicals de Catalunya) 4, diumenge 11 h. Barcelona Palau Coral Cantiga. Coral Sincra. El Virolet. Orquestra dc Cambra. Josep Benet, tenor. Dir.: Josep Prats. (Concert commcmoratiu del 25è aniversari de la Coral Cantiga) 18 h. Barcelona Casal del Metge Barbershop Classics Quartet. Cançons de barberia amcricanes. (Diumúsica) 18 h. Barcelona O.N.C.E. Orfeó l'Eco de Catalunya 19 h. L'Hospitalet de Llobregat Saló de Plens dc l'Ajuntament Cristian F1orca, violoncel. Bach. (Pizzicato) 21 h. Barcelona Palau Rotterdam Philharmonic Orchestra. Dir.: Ja mes Conlon. Varèse, Debussy, Brahms. (lbcrcamcra) 21 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal de Música Esther Corbella. Javicr Gonzalcz, piano. Schumann, Brabms, Chopin. Bach, Debussy. (Joventuts Musicals dc Catalunya) 20,30 h. Barcelona Liceu Don Pasquale, de Donizetti. Dir.: Roberto Abbado. 21 h. Barcelona Centre Cultural Caixa Camerata Trajccti na. «Bradero Amsteldammcr•. (Fundació Caixa de Pensions) 21.30 h. Barcelona Zeleste Quartet Eol. Hindemith, Gabriclsky, Amargós. 19 h. Barcelona Palau Coral Ars Nova dc Martorell. Dir.: Joan Asín i Prades. (I cicie de Cam Coral) 20,30 h. Barcelona Liceu Don Pasqua/e, de Donizetti. Dir.: Roberto Abbado. 21 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal de Música Grup Bartók. Milhaud, Messiaen. (Una hora dc MÚsica al Conservatori) BARCELONÈS MAIG I, dijous 6 no .aça~ ::itar rtsi .bo- u ro- 5, dilluns m), : la Ed- 6, dimarts 3er- ;sia, :mil os), ;ors una ;ció .seli i el 1fe· . in· 8, dijous (831) 45 ( 9, 11. 12, 13. 14. JILSANDER 15. 16, Uno frogoncia independencio. WOMANPURE 17 18 --------------------------- -------------------- MÓN SONOR CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS 20.30 h. Barcelona JJ.MM. Barcelona Marina Rodríguez. Joan Josep Gutiérrcz. piano. Moznn. Brahms. Hindemíth. Poulenc. (JO\'entuts Musicals dc Barcelona) 21 h. Barcelona Palau Orquestra Filhanuònica Eslovaca. Ludovit Kama. violoncel. Dir.: 7..denck Koslcr. Dvor:ík. Mendelssohn. (Euroconccn) li h. Barcelona Col·legi Jesús-Maria (Rbla. del Caçador, 6-lO) Coral Canticorum. 17 h. Barcelona Liceu Don Pasqua/e. de Donizzeli. Dir.: Robcrto Abba.do 18 h. Barcelona Casal del Metge Ghcorghc Motatu. violoncel. Caria Flinl, piano. Tclemnnn. Hindemith, Bergcr. Cassadó, Mendelssohn. (Diumúsica) 22 h. L'Hospitalet dc Llobregat Església Romànica de Santa Eu Ialia Sergi Casademunt , viola dc gamba. Albert Roman(, cluvicl!mbai. Bach. (Pizzicato) 21 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal dc Música Georgina Pujol. soprano. Mercè Sanchís, Lluís Rosclló, piano. Bach. Momrt, Albéniz, Brahms, Mahler. Schubert. (Jovcntuts Musicab de Catalunya) 21 lt. Barcelona Sala KGB (Alegre de Dalt, 55) Quanet Sonor. Homs, Taverna-Bech, Sardà, Alonso, Wcbcrn (Associació Catalana de Compositors) 13. dimans 20.30 h. Barcelona liceu Don Pasquale, dc Donizzcti. Dir.: Robcno Abbado 14. dimecres 18.30 h. Barcelona Centre Cultural Caixa •Conversa amb Paul Badura-Skoda•. Moderador: Mireia Hcrmindcz. (IX Festival dc Mú!>ica Amiga) 21 h. Barcelona Palau Paul Badura-Skoda. fonepiano. Haydn, Mozart, Beethoven. (IX Festival dc Música Antiga) 19 h. Barcelona Palau Cor Celístia. Dir.: Conxita Garcfa. (l cicle de Cant Coral) 21 h. Barcelona Palau Carles Santos, piano. (lbcrcamera) 2 1 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal dc Música Barcelona Consort. Handel, Hotletcrrc, Tclemann. Bach. (Una hora dc Mú~ica al Conservatori) 16 h. Barcelona Palau Capilla Musical del Seminario de Estudios de la Música Antigua. (La Caixa a Ics escoles) 18,30 h. Barcelona Centre Cultural Caixa •Conversa amb Juan José Rey,.. (IX Festival de Música Antiga) 20,30 h. Barcelona JJ.MM. Barcelona &ter Vila, violoncel. Carmen Ma Pérez Osorio, piano. Cccília Mas, Oauta. Haydn, Weber. (Joventuts Musicals de Barcelona) 21 h. Barcelona Tinell Capilla del Seminario de Estudios dc la MÚsica Antigua. ·Música a la València del duc de Calàbria... (IX Festival dc Música Antiga) 21 h. Barcelona Palau Orquestra de la Ciutat dc Barcelona. Dir.: Franz-Paul Dcckcr. 19 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal de Música Màgic Flautes Trio. Pladevall. Ohana. Doppler. (Joventuts Musicals dc Catalunya) 19.30 h. Barcelona Santa Maria dc Jesús dc Gràcia Cor Sant Esteve de Vila-seca i Salou. Dir.: Àngel Recasens. Brittcn: Missa Brevis MKV. 115. (lli cicle de Misses Polifòniques) 18 h. Barcelona Casal del Metge Eugcnia Sequeira. fagot. Vasil Lambrinov. violí. Michcl Millet, viola. Richard Talkowsky, violonceL «Quartets per a fagot i trio de cordes•. (Diumúsica) 22 h. L'Hospitalet de Llobregat Església Romànica de Santa Eulalia Ncstor Eidler. violí. Bach. (Pizzicato) 9. divendres Il. diumenge 12, dilluns 15, dijous 16, divendres 17, dissabte .... 18, diumenge (833) 47 ' MON SONOR CONCERTS •RECITALS • CONCERTS •RECITALS 19. dilluns 2 1 h. Barcelona Tinell G01hic Voices. Dir.: Christopher Page. • L'ars Antiqua a An· glaterra•. (IX Festival dc Música Antiga) 21 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal de Música Mana Oncins, Jofrc Dodcro. piano. Schumann. Bach, Haydn. (Joventuts Musicals dc Catalunya) I 21,30 h. Barcelona Ze1esre El Quancto Cuatro. 21, dimecres 18,30 h. Barcelona Centre Cultural Caixa «Conversa amb José Miguel Moreno~ . Moderador: Lluís Gàsser. (IX Festival dc Música Antiga) 2 1 h. Barcelona Palau Coral Càrmina. Dir.: Jordi Casas. (I cicle de Cant Coral) 2 1 h. Barcelona Tinell José Miguel Moreno, v iola de mà i guitarra barroca. Pisador. Valderrabano, Fuenllana, Narvaez, Milà, Mudarra. Giuliani, Sors. (IX Festival de Música Antiga) 20,30 h. Barcelona Liceu Edip i Jocasra, de Soler. Dir.: Maximiano Valdés. 2 1 h. Barcelona Palau Orquestra Filharmònica de Leningrad. Dir.: Mariss Jansons. Shostakovitx. (lbercamcra) 2 1 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal de Música Cor Ariadna. Isabel Aragón, soprano. Grup Instrumental. Dir.: Montserrat Bonet. Mendelssohn. Haydn, Mozart, Bach. (Una hora dc Música al Conservatori) 18.30 h. Barcelona Centre Cultural Caixa •Conversa amb Charles Medi am ... Moderador: Romà Escalas. (IX Festival de Música Antiga) 20.30 h. Barcelona JJ.MM. Barcelona Carrncn Valem. piano. Bach, Debussy. Frank. Chopin. LiSZl. (Joventuts Musicals dc Barcelona) 21 h. Barcelona Palau Orquestra Filharmònica de Leningrad. Dir. : Evgueni Mravinsky. Bruckner. (lbercamera) 21 h. Barcelona Tinell London Baroquc. Corelli, Vivaldi, Couperin, Handel , Boyce. Erskinc. (IX Festival de Música Antiga) 19 h. Barcelona Palau Orquestra dc Ja Ciutat de Barcelona. Dir.: Albert Argudo. 2 1 h. Barcelona Centre Cívic La Sedeta Coral Lavínia. Dir.: Miquel Saladrigues. 22 h. Barcelona Església de Sta. Madrona Orfeó dc Sants. 17 h. Barcelona Liceu Edip i Jocasra. de Soler. Dir.: Maxim.iano Valdés. 18 h. Barcelona Casal del Metge Quartet Quatro. • El Barroc Francès• : Boismortier, Le Clair. Coupcrin, Corrcte. (Diumúsica 19 h. L ·Hospitalet de Llobregat Saló de Plens dc l'Ajuntament Gonçal Comcllas, violí. Maria Lluïsa Conada, clave. Bach. (Pizzicato) 21 h. Barcelona Palau Josep Carreras, tenor. Vicenzo Scalcra, piano. Hahn, Dupatt. Massenet, Tosti, Puccini, Respighi, Halffter, Guastavino. (Euroconcen) 21 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal de Música Montserrat Ardèvol, guitarra. Sira Hemandez, piano. Bach, Turina, Beethoven, Bartók. (Joventuts Musicals de Catalunya) Sala KGB Josep M" Escribano, piano. Olmos, Rodríguez-Picó, Morale· da, Mompou, Schonbcrg, Roger, Pueyo. (Associació Catala03 dc Compositors) 23 . divendres 24. dissabte 25. di umenge 28. 30. 20. dimarts 22. dijous ( 31. JUI I. 2. 4. 6 8 ··¡ 9 JO 12 26, dilluns 21 h. 27, dimarts 22,30 h. Barcelona Zeleste Francesc Burrull, piano. Mario Lecaros, piano. 20,30 h. Barcelona Liceu Ec!ip i Jocasra , de Soler. Dir.: Maximiano Valdés. 21 h. Barcelona Palau Montserrat Caballé, soprano. Miguel Zanetti, piano. (X aní· vcrsari del diari «Av ui) 21 h. 48 (834) Barcelona 1~ Barcelona Tinell The Conson of Musicke. Dir.: Anthony Roolcy. Scbütz, Montcvcrdi , Ward, Lawes. (IX Festival de Música Antiga) B M I{ G M li MÓN SONOR LS CONCERTS •RECITALS • CONCERTS •RECITALS - 1 An· 28, dimecres 2 1 h. Barcelona Palau Acadcmy of Ancicnt Music. Choir of thc Acudemy of Ancien Music. Solistes vocals. Dir.: Christopher Hogwood. Mozart. (IX Festival de Música Antiga) 30, divendres 20,30 h. Barcelona JJ.MM . Barcelona 21 h. Barcelona La Sedeta Josep M" Saurct, Roser Berengucras, Viviana Salisi, Jordi Serra, piano. Mo7.art, Schumann, Milhaud, Satie, Ravel, Bartók. (Joventuts Musicals de Barcelona) Coral Lavínia. Grup mstrumcntal. Solistes vocals. Dir.: Mique! Saladrigucs. 22 h. Barcelona Caputxins dc Sarrià Cor Llevant. Dir.: M" Teresa Giménez. 19 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal dc Música Rafael Català, guitarra. De Viscé. Bach, Scarlatti. Sors, Villa-Lobos, R. Català, Barrio!>. (Joventuts Musicals dc Catalunya) 19 h. Barcelona Palau Orquestra de Ja Ciutat de Barcelona. Dir. : Francesc LlongucrC!>. 18 h. Barcelona Casal del Metge Josefina Sanmartín, nauta. Carme Talleda, piano. Blavet, Bach, Oltra. Poulcnc, Sarasatc. (Diumúsica) 18 h. Barcelona Cotxeres de Sants Orfeó de Sants. 22 h. L'Hospitalet dc Llobregat Església Romànica de Santa Eulàlia Diatcssaron. Bach. (Pizzicato) 2, dilluns 21,30 h. Barcelona Zeles te David Martí, violí. M" E. Gassull. piano. 4, dimecres 20 h. Barcelona Ucett Els Comes de Hoffinann, d'Offcnbach. Dir.: Maximiano 6, divendres 20,30 h. Barcelona JJ.MM . Barcelona Francisco Poyato, piano. Bach, Beethoven, Debussy, Brahms. (Joventuts Musicals de Catalunya) 21 h. Barcelona Palau Srudio lsadora. 17 h. Barcelona Liceu Els Contes de Hoffmann. d'Offcnbach. Dir.: Maximiano 20 h. Barcelona Parròquia de Sant Rafael Coral Canticorum. 2 1 h. Barcelona Sala KGB Grup Instrumental •Barcelona 216». Dir.: E. Martínez Izquicrdo. Llanas, Araci!, Balboa, Martínez, Bcrnaola, Guinjoan, Soler. (Associació Catalana de Compositors) 21,30 h. Barcelona Zelcste 22 h. Barcelona Uceu Joao Sextet. Orquestra de la Ciutat de Barcelona. Cors. Solistes vocals. Dir.: J . Bodmcr. Carnicer, R. L. de Grignon, Alís, Gerhard, Toldrà. 12, dijous 20 h. Barcelona Liceu Els Contes de Hoffmann, d'Offenbach. Dir. : Maximiano 15, diumenge 2 1 h. Barcelona Palau London Symphony Orchestra. Dir. : Claudio Abbado. (lbcrcamera) 20 h. La Pobla de Lillet Casal dc Cultura Coral Belles ArtS. 19 h. Vilanova i la Geltrú Teatre Principal Cesc Gelabert/Lydia Azzopardi. (Dansa a Catalunya 86) laydl) ; Gàs. J) ;ador, iani, .ons. 31. dissabte JUNY I, diumenge 1. Bach. :calas. Lisz1. raoyce, lo. 8, diumenge 1 9, dilluns Valdés. Val dés. :lair. 3Ch. LO, dimarts upa~ ). Vald~s. ach, Iu ny a :>ral e· ttalaoa BERGUEDÀ MAIG LO, dissabte ani' ga) GARRAF MAIG ll , diumenge (835) 49 MÓNSONOR--------------~--------------------------- --- CQNCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS LA GARROTXA MAIG 16, divendres 22 h. Olot Teatre Principal Metros. (Dansa a Catalunya 86) GIRONÈS ~ MAIG 3, dissabte 22 h. Amer Esgl~sia Orfeó Gracicnc. Dir.: Antoni Pérez i Simó. 22 h. Girona Catedral Coral Sant Jordi. Dir.: Oriol Martorell. MA1G 4, diumenge 18.30 h. Deià Son Marroig lrina Edelstcin, piano. (Alma Concerts) 27, di marts 18 h. Cala Ratjada Hotel Corona Hyncke Jordans, Leo van Doesclaar. piano. Rachmaninov, Ravel , Poulcnc. (Aima Concerts) 28, dimecres 18 h. Palma Alliancc Françaisc Hynckc Jordans, Leo van Docsclaar, piano. (Aima Conccns) 30, divendres 18 h. Cala D'Or Crescendo Bar Hyneke Jordans , Leo v¡m Doeselaar, piano. Rachmaninov, Ravel, Poulenc. (Aima Concerts) 3 1, dissabte 19.30 h. Manacor Teatre Municipal Hyneke Jordans, Leo van Doeselaar, piano. Rachmaninov, Ravel, Poulcnc. (Alma Concert) JUNY 1, diumenge 18,30 h. Deià Son Marroig Hyneke Jordans, Leo van Doeselaar, piano. Rachmaninov, Ravel, Poulenc. (Al ma Concerts) MAIG li , diumenge 19 h. Mataró Teatre Monumenta l Ballet Contemporani dc Barcelona. (Dansa a Catalunya 86) 16. divendres 22.30 h. Mataró Teatre Monumental Mudances. (Dansa a Catalunya 86) 25. diumenge 19 h. Mataró Teatre Monumenta l Lasiti. (Dansa a Catalunya 86) MAIG 3, dissabte 22 h. Vic Teatre Municipal L'Atlàntida Metros. (Dansa a Catalunya 86) 10, dissabte 22 h. Vic Teatre Municipal L'Atlàntida Taba. (Dansa a Catalunya 86) I 7, dissabte 22 h. Vic Teatre Municipal L'Atlàntida Cesc GelabertJLydia Azzopardi. (Dansa a Catalunya 86) 20 h. Torredembarra Església arxiprestal Corals Santa Rosalia, Espivancssa i La Canonja. MAJG 9, divendres 22 h. Tàrrega Teatre Ateneu Cesc GelabcrtJLydia Azzopardi. (Dansa a Catalunya 86) 23, divendres 22 h. Tàrrega Teatre Ateneu Taba. (Dansa a Catalunya 86) 6. dimarts Parroquial MALLORCA MARESME OSONA TARRAGONÈS MAIG I 1, diumenge L'URGELL VALLÈS OCCIDENT AL MAIG 16, divendres 22.30 h. Terrassa Centre Cultural Ballet de France. (Obra Social i Cultural dc la Caixa d'Estaivis de Terrassa) I7, dissabte 22,30 h. Terrassa Centre Cultural Ballet de France. (Segona sessió) 31. dissabte 22,30 h. Terrassa Centre Cultural Ballet Jazz de París. (Obra Social i Cultural de la Caixa d'Es· talvis de Terrassa) JUNY l , diumenge 18 h. Terrassa Centre Cultural Ballet Jazz dc Parfs. (Segona sessió) 50 (834)