Revista Musical Catalana. Núm. 24 Octubre 1986
Editorial: L'altra banda del túnel / FIGURES I TEMPS L'Associació de Música «da Camera» (1913-1936). Marta Muntada / Ferran i Josep Ardèvol: dos compositors catalans en el present. Maria Isabel Ardèvol / Julliard School, la referència americana de la pedagogia musical. Comellas / Mikrokosmos: Montserrat, símbol. Pere Artís / El món de Roland Petit al Liceu. Marjolijn van der Meer / TEMA CENTENARI DEL CONSERVATORI SUPERIOR MUNICIPAL DE MÚSICA DE BARCELONA. Un segle de Conservatori. Xosé Aviñoa / Totes les cordes desafinades. Joan Rendé / Història d'una crisi. Lourdes Morgades / Ensenyament musical: una problemàtica d'ampli abast. Lluís Millet / De la transició a la democràcia. Carles Marquès / Marçal Gols: uns projectes en curs de realització. Jaume Comellas / Noms i cognoms per a una història. R.R.M.C. / MÓN SONOR RETRAT: Gómez Martínez: la voluntat de crear un teatre d'òpera, sense perdre el somriure. Joaquín Turina / XI Convenció Internacional de Musicologia a Florència. Annibale Gianuario / Scherzando. Cesc / Ara, abans d'ahir, demà / Concerts, recitals, concerts, recitals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Pianos i instruments Assistència tècnica del Palau de la Música Catalana S. A. D'INSTRUMENTS MUSICALS Av. Francesc Cambó. 10 Tels. 319 60 96 - 310 69 12 08003 - BARCELONA Orgues. teclats simfònics. s intetitzadors, etc. SAD~ Via Laietana. 32-34 Tels. 319 60 96 - 310 69 12 08003 - BARCELONA Distribuïdors oficia ls de: SCHIMMEL PLEYEL GAVEAU ERARD KAWAI EDITORIAL , o -i L'ALTRA BANDA DEL TÚNEL 23 ÈPOCA ANY ITI - NúM. 24 - OCTUBRE 1986 Editor: Consorcis del Palau de la Música Catalana i del Gran Teatre del Liceu Director: Jaume Comellas Sots-director: Lluís Millet Cap de Redacció: Pere Artís Maquet.atge: Ignasi Bassó Correcció: Joan Costa Fotografia: Pau Barceló Publicitat: Publi/Tempo, S.A Amadeu Vives, 3, 3r, la B. Tels. 3013393- 3179928/82 08003 Barcelona Publicidad en Medios de Comunicación, S.A. Travessera de Gràcia, 17-21, 3r, 4a Tel. 20971 19 08021 Barcelona Impressió: Impressors de Badalona, S.A.L. Fotocomposició: El Tinter, Stat. Coop. Distribució: L'Arc dc Berà, S.A. Dipòsit Legal: B. 34.432/83 Consell Editorial: Fèlix MiiJet (President) Montserrat Albet Roger Alier Josep Casanovas Gregori Estrada Enric Gispert Joan Guinjoan Carles Guinovart Antoni Marí Oriol Martorell Xavier Montsalvatge Santi Riera Maria Ester Sala Col·laboren en aquest número: Montserrat Albet, Maria Isabel Ardèvol, Pere Artís, Xosé Aviñoa, Cesc, Jaume Comellas, Annibale Gianuario, Marjolijn Van der Meer, Lourdes Morgadcs, Marta Muntada, Joan Rendé i Joaquín Turina Gómez. REVISTA MUSICAL CATALANA Amadeu Vives, I Tel. 301 li 04 08003 Barcelona L'avenç i la precipitació en l'aplicació d'un llarg scguit de mesures en tot el que envolta la dinàmica dc I'OCB sembla que ha arribat a un punt d'i nflexió que apunta a un pendent re!.olutori imparable i, amb ell. a 1 l'inici d'una nova etapa. En aquest sentit, cal considerar les següents referències: posada en marxa d'un llarg procés de convocatòri~s dc cara al proveïment de quaranta places, la qual cosa significa una renovació en profunditat del conjunt ; establiment d'uns paràmetres qualitatius elevats per a aquestes places i també per a les dels respectius caps dc corda; afrontament amb més realisme que mai de l'aspecte retributiu, encara que aquest és un apartat sempre discutible; C!.tabliment d'unes normes de prestació laboral que potenciïn l'operativitat, eficàcia i dinamisme de l'ac!Uació de l'orquestra; recerca de formes d'ampliació de l'audiència; empresa d'iniciatives de cara a la projecció exterior del conjunt -gires i concerts fora del marc habi!Ual i quasi únic fins ara del Palau de la Música Catalana- imminència de noves iniciatives potenciadores de I 'entitat artística -cicles especials, contractació eventual de di rectors de primeríssima categoria. Finalment, i d'una manera especialment significativa, disposar a partir de la temporada 1987-88 d'un director que, ultra ser qualificat. comprometi un temps de dedicació ampli - 122 dies cada any. Totes aquestes actuacions tenen una línia de coherència indi!.cutible i es corresponen força idealment amb allò que ha de ser la manera de procedir d'un conjunt simfònic viu, ambiciós artísticament i rendible socialment. Aquestes actuacions tenen, a més. el mèrit d'haver clarificat els objectius del patró de l'Orquestra l'Ajuntament- i d'haver desvetllat els dubtes que havien arribat a sorgir sobre la seva voluntat potenciadora de l'agrupació simfònica. Tanmateix. queda molt camí a recórrer abans que hom pugui parlar de resultats fefaents. Un carni no gens fàcil, per altra part. Però això tampoc no ha de sorprendre, car la tasca de donar el tomb a una inèrcia que portava molts anys d'existència i aconseguir reciclar una formació i fer que s'adapti a les exigències d'uns temp~ nous -que són molt diferents dels anteriors- no és cosa fàcil. r comporta la seva dimensió traumàtica ine~itable·, més d'un esquinçament de vestidures, no pocs sacrificis i algun sacrificat. Oblidar-ho, resultaria imperdonable; i no posar tots els mitjans possibles per alleujar-ho. també. Des d'aquesta perspectiva obligadament preocupant contemplem però. amb el mínim d'optimisme indispensable, aquesta altra banda del túnel. darrera de la qual confiem que aparegui la vall riallera d'una nova època de I'OCB. Una nova època que. si no gloriosa. sí que, almenys, compleixi amb les exigències pròpies d'un cos social culturalment ,-iu. ambiciós i dignament exigent. Tanmateix, resta encara un niveU de consideració fonamental. El del paper que. com a única orquestra simfònica nacional. ha de desenvolupar a la nova etapa. La manca de planificació musica) del país comporta aquesta mancança. a Ja qual. a les envistes de l'esmentada nova època que s'albira per a l'OCB, convindria fer front amb decisió i de fonna resolutòria. (1001) 3 SUMARI EDITORIAL FIGURES I TEMPS L'altra banda del túnel . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . L'Associació de Música «da Carnera» (1913-1936) (Marta Muntada) 3 ........ 5 Ferran i Josep Ardèvol: dos compositors catalans en el present (Maria Isabel Ardèvol) ................ . ................. . .. . ........ 10 Ju lliard School, la referència americana de la pedagogia musical (Comellas) . . 13 Mikrokosmos: Montserrat, símbol (Pere Artís) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 14 El món de Roland Petit al Liceu (Marjolijn van der Meer) . ....... . ....... 15 CENTENARI DEL CONSERVATORI SUPERIOR MUNICIPAL DE MÚSICA DE BARCELONA Un segle de Conservatori (Xosé A viñoa) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 17 Totes les cordes desafinades (Joan Rendé) ..................... . ........ 21 Història d'una crisi (Lourdes Morgades) .................. . ............. 23 r Ensenyament musical: una problemàtica d'ampli abast (L.M.) ..... . ........ 25 De la transició a la democràcia (Carles Marquès) ................ . ....... 26 Marçal Gols: uns projectes en curs de realització (J.C.) ........ ... ........ 27 Noms i cognoms per a una història (R.R.M.C.) . . ....... . .. . ........... . . 33 RETRAT: Gómez Martínez: la voluntat de crear un teatre d'òpera, sense perdre el somriure (Joaquín Turina) ................ .. .. . . . . ........... 37 XI Convenció Internacional de Musicologia a Florència (Annibale Gianuario) . 40 Scherzando (Cesc) ........................................ . . ........ 42 Ara. abans d'ahir, demà .......................... . .................. 43 Concerts. recitals, concerts, recitals ................................... 48 Preu de la subscripció anual: 2.500 pessetes Subscripció anual Europa: 3.500 pessetes Subscripció anual Amèrica: 30 dòlars Preu d'aquest número solt: 325 pessetes 4 (1002) H 8' FIGURES I TEMPS L'Associació de Música «da Carnera» (1913-1936) 13 14 15 17 21 23 25 26 27 . 33 37 40 42 43 48 HomellaiJ,(I! a Pw1 Cu.mls el 193-1. /:.iure ell a.uiltellls hi ha Joan Ba/cell.\, l:.duard To/dni. Fnmcesc Co.llil, Rma 8alcell.1, l:.i1ric Ca\l//.1. Rll}úd Mora gues - «Moraguetes>>-, Miquel L/obet. Ma11ue/ Clausells -secretari de lllssociaci6-, Blai Net, Gaspar Cussac/6. Vemum Casso/ i Concepció &ulia «La manca en la nostra ciutat de Barcelona d'una entitat exclusivament dedicada al conreu i propaganda de la nuísica «da Camera», ha determinar a w1 agrupamem d'amics i aficionats a constituir l'Associació de Música «da Camera»'. Amb aquestes paraules, el 14 d'abril del 191 3 es presentava, a Barcelona, I' Associació dc Mú- sica «da Carnera... Els qu\ signaven aquest manifest - imprès acuradament en el primer programa de mà de l'entitat - eren, entre d'altres: Josep Bartomeu, Eusebi Bertrand i Serra, Jaume Bofill i Ferro, Josep M. Bonet i Garí, Joaquim Cabot, Josep Carner, Ignasi Folch i Torres, Adolf Florensa, Francesc Galí, AJexandre Galí i Coll, Antoni Gallardo. Vicenç M. de Giben, Lluís Guarro. Joan Lamote dc Grig- non, Josep Llimona, Frederic Lliurat, Joan Llonguercs, Frank Marsha!J , Francesc Matheu , Lluís Mi~ ct, Joan Miró, Jeroni de Moragas, Blai Net, Joaquim Pena, Antoni Puig GairaJt, Jacint Raventós, Ramon Reventós, Joan Salvat. etc. Ràpidament, hom s'adona de la presència d'homes provinents dels diferents àmbits professionals dc l'època: aixi. hi són presents no solament músics, sinó també arquitectes, enginyers, escriptors, pintors, escultors, etc. Només en comptades ocasions l'activitat musical del nostre pafs havia gaudit d' un auditori tan ampli , bàsican1ent al marge dels seus protagonistes habituals. El desvetllament musical del país era un fet evident des de miljan segle XIX. La consolidació d'entitats musicals havia estat per- seguida pels nostres melòmans. En aque!>t sentit, diferents iniciatives havien intentat prendre cos per solucionar la irregular activitat l.imfònica i cambrística. Veien, però. que gairebé tots aquests projectes. tard o d'hora. després d'un o do!> anys dc dificultats econòmiques, desapareixien sense albirar un futu r més esperançador. Un dels principals objectius de Ics moltes associacions i entitats que sorgiren en el darrer terç del s. XIX i començament del XX era, doncs. aconseguir una estabilitat i especialment una continuïtat en els projectes. Música «da Carnera" ho aconseguí, i molt satisfactòriament durant els seus 23 anys d'ininterrompuda activitat, organitzant un total de 347 concerts. Contràriament a la majoria d'entitats, la seva fi i desapari(1003) 5 FIGURES I TEMPS---------------------- --------------------ció, no fou donada per una determinant econòmica, sinó per l'esclat dc la Guerra Civil. Música «da Camcra" , com hem di t, es teu conèixer l'any 19 13. L'Associació sorgí de la unió de músics professionals i joves afeccionats. Són els joves na~cuts a I 'albada del Nou-cents, que persegueixen un nou ideal de vida i dc país. La cultura n'és un punt cabdal i, en conseqüència, també la música. Alguns d'ells aprenen a tocar un instrument o bé forml.!n part d'una orquestra amateur. Uns i altres senten la necessitat d'escollar amb més assiduïtat Ics simfonies de Beethoven i els motets dc Bach. El Ued, la cançó, el trio. el quartet. .. els deleixen tant com la gran orquestra simfònica. L'ànima dc I' Associació, els primers anys. juntament amb un grup dc joves instrumentistes i melòmans, fou el mestre Josep Rabcn· tós. acollia amb afany noves propostes. Efectivament, Música «da Camera» incidia en la premsa, tant sociològicament («. . .perquè es 1racta d'una nol'a enlital, d'una agrupació de joves que ve a dir-nos, per fi, que l'acILla/ generació l'Ol imeressar-se, wmbé, en quelcom més que en «le1111iS» o •ifoOIballs»), com musicalment. ...Ja era hora, car l'afició 110 ha1•ia pas prosper01 gaire. Entre el j01·emactual hi l'èiem ben poques iniciatives que enfilessin el camí de l'an .. . Així s'expressava el crític dc .. La Veu dc Catalunya» en la crònica del primer concert. Ben segur que alguns pressentien la inauguració d'una nova etapa musical per a la ciutat. En aquests primers anys, Música «da Camera» es distingí ben aviat del tanmn~t habitual de Ics associacions anteriors i dc Ics del moment. Si bé les possibilitats i els mit- pt Ql C( P R O G R A ~I A < OJf O C IXTA r ,\ .• 1 Cn 'D. I D fJE .WII'JE.I!BfU:.' ,t \'()171!.11/IRE ~ti\ ¡, a1nCM.t dc: GQn:t.lb, I::,., ot._·. "'"" rilhanr"t P~JCU. • F I!OHRICO G.\RCJ,\ LORC.\ La ¡ort 1.•~ r•Jrtt ms~ •W '!<''!"à attUU•b JM:I prqpl F. (iARt1 ~ W RG.\ "'"'•'rk.f, P"'tfl't,.illt~. ,.~,.,. t.~U~ ·~i;,,,, l/fl111tr. J.• l.r ~114 1 d Ü UI(OCI-t C•f.• 4•• o-/Ji llfl.,. ,-,nl'fl.,·. • ; h.-j.u . .t.·l nij111u d' l•~fifl,. "" ,.,_.,¡,•• LAs frU R"~II.U .u,.,. 1'1'ubn r~~('~~'\lt.!.mt<tni\~rl~ l'Iq at 11 r ••n a dr(d(oiKf:¡ o \l hli'II\V.f I "''Tf\11..'1. l'emòllt'nt IIUI•Ir •Iu "Dl.&.! .dr ~n.u,u·t:- ('(ln,ptmr:i M~ ·~·~(· l) Í~U l~rJ: rnu;~, d«' 1:. ~ ilJiiiN: (Ol·~ ~lot. i~1ta t"I"K''Ir.l, D IWA"'\ l,)f.l T\)1.\.IUT 11.fH'NlN dl' (Íra.aè4 11• ~ STEl!\"\ .'\ "1", ct<Gt ptt la ~;:~a l ~Mt. iU r ,·fr'llt Jt' , ;..,..,.;., Lro.trt~. q•r ,,.,tl/!c'tlt. tu¡wr$1 pN~gffJNQ ;#ri fit41'"' } r.g:l' ~I.. IWCI'. i' ta p: i, CI ti ri IT d• Mes d'octubrt': Inauguració del con '9?13'3+ GRAN FESTIVAL STRAWINSK Y sot• I e cl\l'eCció -del propi m.. cre IGOR STRAW I NSKY que vindri. a Ja nonn ciutat e.xclurh-amen1 prr I'ASSOCIAClÓ DE MúSICA "DA CA:'vfE.RA" Diriçirà ~ <k In ~n~n mh lfTtDU cr<DJ:ion•, <71trC /n qwt}s ~ obru nD COIILp¡W t:nc.ara o Barulona El fet de poder comptar amb el marc incomparable del Palau dc la Música Catalana com a seu dels actes suposà per a Música «da Camera• have r resolt un dels punts que neguitejaren sovint les associacions musicals de la fi del s. XIX. El Palau fou bàsicament, amb la Sala Mozart, de primer, i el Casal del Metge. després, la seu dels actes organitzats per I'entitat. El concert inaugural dc Música «da Camera», a càrrec dc I' orquestra de l' Associació, presentà un programa variat que incloïa obres dc Mozart, Bach , Saint-Saens, Gricg, Brahms i Bocchcrini. La tònica regnant en la prog ramació d 'aquests primers anys era, dc fet, un mosaic d'èpoques i estils variats, tot cercant l'inte rès d'un auditori encara minoritari , i d 'una premsa que 6 (1004) jans eren limitats. no dubtà a fer noves propostes. com el cas del concert de Maria Freund. La cantant dc Breslau. una de les principals intèrprets dels joves compositors alemanys, i especialment d'Arnold Schonberg, fou qui, amb un programa integrat per obres de Brahms, Saint-Saens i altres, desvetllà l'entusiasme d'un públic «que tan poc temps abans, i per manca d'imerès. havia alhmya1 dels escenaris de la ciutal la canfalli Maria Gay»1 • Si bé Música «da Camera» es distingí pel fet de potenciar i ampliar els horitzons dc la música al nostre país, aquesta activitat no la desenvolupà mai al marge de la nostra música i dels nostres intèrprets. N'és una prova evident que, ben aviat, a Ics seves llistes dc socis comptà amb la presència i la col·laboració de molts d'ells. Pre- cisament e n el seu marc d'activitats debutà la jove liederista Mercè Plantada. Anys més tard, en celebrar Música «da Camera" el XX:è aniversari, la cantant recordaria nova· ment i amb agraïment aquell concert. En el primer any de vida, Música «da Camera» programà un concert a càrrec de la «Société des Concerts d'Autrefois». Assenyalem l'actuació d ' aquesta entitat estran· gera, car, anys a venir, la presè nc ia internac ional seria molt important en la seva programació. Malgrat 1'entusiame dels inicis, I' Associació tampoc no defugí el «mal endèmic» de la major part d'associacions musicals del moment, és a dir, l'econòmic. Per superar aquesta situació, l'entitat treballà intensa· ment per obtenir nous socis, la quota dels quals permetés de continuar endavant. (Pensem que el terna de les subvencions i les aportacions institucionals era estrany per a aquesta Associació, que comptà exclusivament amb e l suport de cada un dels seus socis, i d'un selecte Patronat de personalitats.) Llavors. com avui, l'interès del g ran pú· blic responia a la presència de músics de renom, i a la programació de les grans obres de repertori. En el segon any de vi· da, doncs, era objectiu prioritari aconseguir la col·laboració d'una personalitat. En la figura d'Enric Granados recaigué el primer càrrec de director artístic de Mú· sica «da Carnera»; era poc abans d 'embar· car cap a Amèrica per assistí r a l'estrena dc la seva òpera Goyescas. En el concert dc presentació ( 14 de novembre de 19 15) els socis de l'entitat -el nombre dels quals s'havia incrementat recentment- ompliren el Palau i aglutinaren un auditori, que, amb afany, es disposava a escoltar el conceti que, tristament, seria el darrer de Granados a Barcelona. Entre d ' altres obres es v n q n p c• si tr ri c. e lt r. -------------- -------------- -------------- - FIGURES I TEMPS •utà nés , el •Va· ~ Ca· la ;se· ·anter· eva ! ;so· 1ÍC• del !rar 1sa· jels programà el Concen en la, dc Gricg, obra que, pocs anys abans. Granados havia fet conèixer per primera vegada a Barcelona. La tràgica desaparició del compositor i pianista feia difícil la seva substitució en el càrrec. Finalment, les esperances dc la junta recaigueren en la figura de Pau Casals, la presència del qual creien que havia de suposar un nou atractiu per al soci i, alhora, un bon conseUer artístic per a I'entitat. Ben segur que aquestes circumstàncies foren Ics que vincularen Casals amb la deficitària situació musical del país i, per tam. van fer que el músic es plantegés la creació d'una orquestra (l'Orquestra Pau Casals) l'any 1920, i d'una entitat (l'Associació Obrera dc Concerts) l'any 1926. Era un fet tan essencial la creació d'una agrupació simfònica estable que, immediatament, I'Orquestra Pau Casals adquirí el paper de principal entitat simfònica del país i, per tant. protagonista d'innombrables concerts. Al caire internacional adquirit per I'entitat pocs anys després. també hi contribuiria el nom i la presència de Casals. Oc fet, molts dels intèrprets i compositors que hi desfilaren eren amics i companys del violoncel·lista. És impossible, en aquest article, ressenyar punt per punt cada un dels concerts que preparà curosament Música «da Camera». De veritables esdeveniments culturals podem qualificar aquests actes que tenien, com a tarja de presentació, uns acuradíssims programes de mà, il·lustrats pels nostres dibuixants i pintors\ comentats pels riostres poetes. escriptors i crítics musicals' i impresos amb la qualitat que durnnt els anys vint i trenta distingí la labor de la lmprenta Oliva, de Vilanova. Durant aquests anys, Música «da Camera» reuní els principals solistes vocals i ins- trumentals, així com Ics més distingides entitats simfòniques. cambrístiques i corals. Hem de dir que el renom d'un imèrpret determinava sovint la seva contractació per damunt d'una determinada programació. Entre molts d'altres. recordem el violinistes Joseph Szigeti, Adolf Busch. George Encsco i Fritz Kreislcr, el recentment desaparegut violonccHista Picrre Foumier, la clavicembal·lista Wanda Landowska, Ics cantants Elisabcth Schumann, Genoveva Vix, Jadwiga Lahoska, Ninon Vallin. An· geles Onein i Maria Anderson. i també els directors Enriquc FermíndeL Arbós, Otto Kemplerer, Hermann Scherchen i Georges Georgesco. D'entre els grups internacionals. desfilaren per l'entitat el Trio Cortot, Thibaud i Casals, el Quartet Rosé dc Viena, el Trio Francès (del qual formava part Ricard Viñcs), el London String Quartet, el Quartet Rebner dc Frankfurt (amb Paul Hindemith com a viola), I'Orchestre Lamoureux. els Petits Cantors de Viena. la Société des Instruments Anciens, etc. Finalment, ressenyem la presència de Prokofievs, Ravel, Falla, SchOnberg, Turina, Rcspighi, Honegger, Pizzetti, Bartók, Milhaud. Webem i Stravinsky. ja sigui com a intèrprets ja sigui com a compositors. Encara un incís per recordar el recital de poemes i cançons harmonitzades pel poeta Federico García Lorca, acompanyant-se ell mateix al piano. A aquests noms internacionals. cal afegir. evidentment, els dels nostres músics que. d'una forma viva i constant, hi col·laboraren molt sovint; així, Eduard Toldrà, Francesc Costa, Robert Gerhard, Conxita Badia, Gaspar Cassadó, Josep Trotta. Blanca Selva, Joan Massià, etc. i també els grups Quartet dc Barcelona, Orfeó Català, Orfeó Gracienc, Orfeó dc Sants, etc. Malgrat la importància dels noms i de les figure!>, crec que Música <-da Camcnw intentà fer prevaler i respectar un criteri prccfs. Oc!> dels inicis, l'Associació assenyalà clarament quines havien d'ésser Ics línies, Ics directrius dc la programació: donar un paper protagonista a la música d'avantguarda. Música «da Camcra» fou sempre conscient dc la dificultat que comportava l'audiciü d'aqucstn música. Malgrat tot, i sense desdir-sc del propòsit, començà a plantcjar:.e i a preparar curosament cada un dels Festivals i Sessions de música contemporània. Constatem. així, que féu tots els po~siblcs perquè es publiquessin treballs i estudis en els programes de mà dels concerts. i tumbé perquè la premsa se'n fes ressò. Resseguint el fil de la història dc l' Associació, hem d'assenyalar que Músic<• «da Camcra» ati1mà i reconegué la transcendència dc pcr··onalitats com Schonberg, Falla, Stravinsky, Gerhard ... , en la música universal contemporània; i. per aquest motiu, els cridà en el marc dels seu:. concerts. Veiem, així, com Barcelona, amb l'esperit i la voluntat d'esdevenir capital europea, acull la prc!)ència de la música d'avantguarda. Aquesta, com sempre i arreu. suscita la polèmica d'una majoria i, a la vegada, la curiositat i l'interès d'un pet it nucli d'afeccionats. La premsa també es mostra atenta: «La música de I 'ardit compositor austríac (Arnold Schonberg) l'a fent l'ia (... ). Esperem que a Barcelona, que fllnt s 'imeressa per les nove/ats artístiques i que acull amb respecte to/a manifestació d'art, encara que no accepti ses tendències, algww de ses associacions filharmòniques, tan acti1•es, farà conèixer a no tardar quelcom de la mLísica d 'Amold Schonberg.,". Com hem dit, Música «da Camera", per a fer conèixer la mC•sica contemporàn ia, es plantejà tota una sèrie de Festivals mono- :tnt ns i ·per usi· :eus !ali· pú· ' ; de ·ans VI· guir gué vtú· )ar· ·ena cert ' 15) , uals iren 1mb cert ma· ;es ( ollllll<'lllt•r!lno ,¡,.¡ 2Ue <11111"1' 1'\1111 tll' l"r b .\tl!'ltiCÍtÍ, que prc.\ltl<'t.\ .·lugu.,¡ Pt·Sunyc·r (d tt·rn·r. 11\.\t'glll. ··omutçwu pl'r /(1 tln•IIIJ ( 1005) 7 gi P' si• la C( dl E .PUBLICITHT CC cc se ta pi H m di ti· d' GfiHn OfiQUfSTfiH se R gt ta pi UI pl la gl ta e publi ten~ po % L'empresa de publicitat general especialitzada en música Publi-Tempo és ... publicitat publicitat de la música publicitat en la música publicitat per a la música Deixeu-vos aconsellar per uns experts Deixeu-vos aconsellar per Publi-Tempo Amadeu Vives, 3, 3~' 1 ~ Tel. 301 33 93. 08003 BARCELONA c. lt 11 11 d Sl --------------------------- ---------------- HGURES ITEMPS oràfics. Per començar , i com a preàmbul, o presentà d'una manera coherent unes sessions dedicades als grans mestres i pilars de Ja música. Era evident que, sense haver escoltat almenys una vegada les obres cabdals, no es podia plantejar la «nova» música. Efectivament, l'obra dels grans compositors com Bach, Beethoven i Mozart era encara coneguda només fragmentàriament. Les sessions Beethoven, per exemple. comportaren, per primera vegada, l'audició completa dels quartets del compositor de Bonn. El 18 de maig de 1924, Musica «da Camera» presentà el primer dels Festivals dedicats a un músic contemporani. Fou el Festival Ravel, que comptà, com la majoria d'aquests esdeveniments, amb la presència sempre atractiva del compositor. Maurice Ravel, com a bon pianista, acompanyà algunes de les peces del programa: concretament, l'estrena de la versió per a cant i piano de Ronsa rd à son Ame. El concert fou un gran èxit. De fet , la figura de Ravel era prou coneguda en els ambients musicals de la ciutat, no tan sols per la programació regular d'algunes de les seves obres, sinó també per la. seva vinculació amb l'Orfeó Català. L'èxit s'assegurà de nou amb Ja celebració dels Festivals Manuel de Falla: el primer, amb l'audició de Psiquis (1925); i el segon, amb l'estrena mundial del Concerro (1929). En aquests actes es palesà, una vegada més, l'estima entre el mestre i Catalunya. Lligam d 'admiració que restà segellat amb la promesa de musicar el poema de Verdaguer L'Atlàntida. Finalment, malgrat e l propòsit, l'obra restà inacabada a causa de la desaparició del compositor. El 29 de maig de 1925 i el 22 de desembre de 1929 Música «da Carnera>• celebrà dos dels Festivals més polèmics i tempestuosos de la seva història. Es tractava, en concret, dels concerts dedicats al principal mestre de l'Escola de Viena, Arnold Schonberg, i al seu deixeble Robert Gerhard. El Festival dedicat a l'obra d'Arnold Schonberg, a qui algun crític s'havia referit com «el Lenin de I 'art»', no feia preveure un grau d'acolliment gaire favorable. Efectivament, segons testimonis, les manifestacions contràries per part d'una gran majoria foren ben evidents; tant és aixi que Schonberg abandonà la sala. Només després d'una bona estona, i davant la insistència d'un altre petit nucli que aplaudia la seva obra, accedí a finalitzar el concert. Pierror úmaire i la Simfonia de cambra integraren, conjuntament amb diverses peces per a cant i piano, el programa. La «Sessió Gerhard» fou programada, pocs anys més tard, en ocasió del retorn del compositor a Catalunya després d'haver conclòs a Viena els seus estudis. «Heus ací l 'Associació de Música en un dels moments més justificats de la seva existència. Un aut.or català , home de cultura extraordinària, personalitat interessamfssima, toma emre nosaltres portam dessota el braç una quantitat d_'obres. Aquest bagatge representa cinc o SIS anys d'estudi i treball (... ), la respon- NDICIONS INTIMES Curs l'I: 19.'15- 36 SESSIÓ SEGO,\ A FEDERlCO GARCIA LORCA sabilitat d'una Associació com la nostra, era ben evident, en aquest cas. I resolts els obstacles inicials, oferfrem, al mestre, els millors elements que teníem a les nostres mans i tores les faci/irats facribles per tal que ens volgués fer sentir aquestes obres (. .. ). El judici de les obres serà probablement contradictori... »1 • Amb aquestes paraules, l'Associació justificava la programació d 'aquest concert, i demanava lavoluntat, I' interès i el respecte del públic envers aquestes obres difícils de gaudir i comprendre, però d'indubtable valor. Contràriament al que havia succeït uns anys abans l'obra d'lgor Stravinsky gaudia d ' una àmplia acceptació i, per tant, la presentació del músic i dc la seva obra era desitjada amb anhel pel públic dc Barcelona. Per a Música <<da Carnera,, aquest concert havia esdevingut un somni perseguit i plantejat en més d'una ocasió. Aquest moment arribà la temporada 1933/1934 , i suposà la primera audició de la Sin~fonia dels Salms a càrrec de I ' Orquestra Pau Casals i I 'Orfeó Gracienc, tots ells sota la direcció d' lgor Stravinsky. Un Festival molt emotiu per a I 'entitat fou el que dedicà a Juli Garreta , desaparegut l' any 1925 a mig camí d'una carrera que prometia ser molt brillant. Pau Casals, entre d 'altres, fou un dels músics que s'interessà per l'obra del compositor empordanès fent-ne conèixer en el marc dc l'entitat, amb la seva orquestra i qualificats solistes, el Concerr en sol, per a violí. Finalment, voldria recordar l' únic concert organitzat pel grup dels «Compositors Independents de Catalunya" (C.I.C.) celebrat, en el marc de les anomenades Sessions Íntimes de I 'entitat, el 25 dc juny de I 'any 1931. L'efímera vida del grup sembla que va ser determinada pel nombre important de diferències existents entre els seus membres. Aquest grup ben segur que havia sorgit com a resposta a la recent visita dels músics que. a Madrid, configuraven «La Moderna Escola Espanyola» ( II.II. 1931 ). Davant l'afectuosa benvinguda i el bon aco- lliment, Gustavo Pittaluga, en un acte celebrat a l' Ateneu Barcelonès, prengué la paraula, en nom dels seus companys. i digué que a Madrid esperaven la visita i la presència d'una ambaixada de compositors catalans. La invitació i l'exemple madrileny sembla, però, que no foren sufic ients per animar els nostres músics. Aquestes són, a grans trets, les lfnics generals d'una entitat que tan positivament incidí en I 'àmbit musical de Barce lona, bàsicament, i també de tot Catalunya. Dc fet, com deia Música «da Carnera.. en un dels noticiaris que acompanyaven cada un dels programes de mà ( 18.fll.l932), la seva tasca no era de <<simple contracradora d 'tl r ristes, sinó com a element de positiva educació musical». Per això, inc idí mo lt activament, I 'any 1928. en la c reació de Iu «Lliga d'Associacions de Música» que agrupava viles i pobles de tot Catalunya. No és possible parlar de Música «da Camera» sense recordar la figura clau de Manuel Clausclls i Vilasaló, secretari de l'entitat. La inteHigència i la sensibilitat d'aquest home incidiren profundament en I 'orientació de I 'entitat i en tot allò que es gestà al seu entorn (conferències, homenatges, escrits, etc). El segell especial que caracteritzà els homes i dones del Noucentisme com a fautors de «l'obra ben feta,. és present en Manuel Clausells. Gràcies, doncs, a la seva constant del treball fet amb rigor i qualitat, nosaltres contemplem avui e ls 23 anys de vida de Música •da Camera». Ell va ser-ne I 'ànima. Tant és així que, després de la seva trista desaparició (fou assassinat l'octubre del 1936), ningú no instà per la continuïtat del projecte. Aquest, malgrat tot, ressona encara avui vivament en la memòria d'alguns dels seus protagonistes. 1, col-lectivament, àdhuc en la histò ria de la música catalana. Marra Muntada 'Programa de mà de l'Associació de Música •da Camera• (14.1V.I913) 2 La Veu de Catllunya (16.IV. I913) 1 Franccsc Gal i. Francesc Canyelles. Josep Aragay, Rafael Solanic, Xavier Nogués, Apa, Josep de Togores, Joan Junccda , Manuel Humben. Pere Pruna, Joan Colom, Joan Rebull, etc. •Joaquim Pena. Joan Salva4 Roben Gerhard, Vicenç M. de Gib.:rt. Adrià Gual , Jaume Marill, Rossend Llates. Lluís Millet, etc. ~scrgci Prokoficv (17.ll.l923), Mauriee Ravel ( 18.V. I924), Manuel dc Falla (9.11.1925), Arnold Sc honberg (29. V . 1925), Ou orino Res pighi ( 16. 11.1 929), Arthur Honeggcr (6. V. I929), Roben Gerhard (22.XU. 1929), Béla Banók (7 .11. 193 1}, 11debrando Pizzetú (23.1V . 193 1), Da rius Milhuud (14.!1 . 1932). Anton Wcbcrn (5. tV . I932) i lgor Stravinsky ( 16.X. I933). Les dates corresponen a la primera actuació dels músics, atès que a lgu ns d 'ells inc idiren amb més d'un concert en la programació dc Música •da Camera•. 6 Revi sta Mu sicat Catalana. núm. 156, any 1916 ' Revista Musical Catalana. núm. 160, any 1917. Notic iari des de Ro ma. gPrograma de mà de Música •da Can1cra• (22.x n . l929) (1007) 9 FIGURES I TEMPS -------------- -------------- -------------- - Ferran i Josep Ardèvol: dos compositors catalans en el present La proximitat del centenari del naixement dc Ferran Ardèvol i Miralles fa especialment interessant recordar la seva figura, aixf com la del seu fill Josep. I no sols és interessant i important, sinó que també és necessari : cal que la història dc la música catalana recuperi aquests dos valors notables, prolffics, de nivells musicals molt diversos: docent, interpretatiu, compositiu i crític; que no permeti que el temps ens els allunyi, amb el perill de perdre per sempre els valors que, en el seu moment, configuraren l'ambient musical català i cubà. respectivament. * * * Ferran Ardèvol i Miralles, nascut a Barcelona el 5 d'octu bre del 1887 (d'aquf a no gaire se'n celebrarà el centenari -moment ideal per a la revisió de la seva obra-), es vinculà des de molt petit a I 'ambient musical barceloní, en aquells moments encara a les beceroles: es parla d'un premi de l'Escola Municipal de Música, el 1892. i de la seva vinculació pedagògica amb Carles Gustau Vidiella, l'eminent pianista i pedagog. Dc 190 I a 1904 dirigí l'Orfeó Nova Cathalònia i compongué les primers partitures (el Trio per a violí, violoncel i piano, op.5, és de 1904). El 1910, després d'haver-se casat, dirigeix l'Orfeó Canigó i, poc després, la Capella de Música de Sant Josep de Calassanç. El 1917 , quan té trenta anys, inaugura l'Institut Musical Acadèmia Ardèvol i dirigeix el Trio A rdèvol, poc temps més tard convertit. en Quartet Ardèvol, amb la col·laboració dc Ferran Guerfn. Ferran Pérez Prió i Gracià Tarragó. El 1923, aconsegue ix una menció especial al Concurs Nacional dc Composició, de Madrid , amb el Quarter en so/menor, i, dos anys més tard, amb Uricas, s'hi enduu el Primer Premi. El 1929 compon una Simfonia Exposició, vinculada a l'esdeveniment internacional que tingué lloc a la ciutat l'any 1929. Aquells foren anys de gran incidència de la figura de Ferran Ardèvol ; això queda palès, entre altres, en les seves coHaboracions literàries a «luventus» (on al llarg de I 'any de 1930 publica un seguit d'articles sobre la història de la música a través dels segles) i a «Música» (on publica articles dc caràcter estètic). El 1938 fou nomenat professor de piano al Conservatori del Liceu fins que, amb I'arribada de les tropes del general FranlO (1008) Ferran Ardhu{, amb el ~1!11 llt' l, Jordi ria pa co, patí les conseqüències del canv i polític i cultural. Fou director de I' Escola de Música, de Gijón ; aconseguí, e11953. el Premi Ciutat de Barcelona amb el Trio per a violí, viola i violoncel «Ars devorissimus>>; i el 1957 repetí el premi amb la Suite simfònica, que fou interpretada el 1958 per I'Orquestra Municipal. dirigida per Toldrà. No fa gaire -2 de març- Ràdio 2, a remissió dominical dedicada al panorama musical ibero-americà, dedicà un programa monogràfic a la seva obra, i hi oferí el Quartet per a piano, vent i percussió, tres Ricercare per a orquestra de corda i la Sonata per a guitarra. * * * Del seu extens catàleg, que sobrepassa les 150 obres, tenim constància documental d'una cinquantena, i no perdem l'esperança de trobar més material, e ntre el qual hi ha d'haver l'òpera La reineta, una obra que ens indica la seva afecció al gènere líric, com ho havia palesat també en els arranjaments que féu de Canigó, de Massana . Tendència al cromatisme, riquesa rítmica i desenvolupament contrapuntístic són algunes de les constants de la seva obra, sintetitzades especialment en la Suite, de 1957. abans esmentada. Per a Rafael Ferrer, Ar· dèvol cerca i troba en la seva música una sòlida construcció i una inquietud per a integrar-se en les sempre variants formes del llenguatge musical. Des de la perspectiva de la docència, féu una tasca extensa que comprèn tots els àm· bits del pensament i de la pedagogia; escrivf tractats de tècnica musical, una Història dt la música i un Diccionari tenninològic, del qual poca cosa se sap a l'actualitat. Avançat al seu temps com a conferenciant que exemplificava les explicacions amb il·lustracions al piano, el seu centre peda· gògic, l'Acadèmia Ardèvol, fou un nucli pedagògic dels més importants, com ho dei· xa entreveure Alexandre Galí a la seva his· tòria dc Ics institucions catalanes. Al capdavant de les formacions cambrís· tiques que dirigí, aconseguí un prestigi que li serví dc plataforma per a difondre obres inèdites d'autors novells i del seu propi re· pcrtori. Pich Santasusana, Rafael Ferrer i Lluís Bencjam feren les primeres armes al costat de Ferran Ardèvol. El 1928 , oferien en primera audició a Espanya el cicle com· plet dels Con cens de Brandenburg, de J.S.Bach: el1933, a l'estudi Masriera, seu de tantes estrenes, entre elles les de les pri· meres cançons d'Apel-les Mestres, s'ofe· lC na li a m¡ re. tò1 la el co sa: se. po au Ira Al a~ diJ d': C¿ 19 Ci< i; d'. tar Cc la --------------------------- ---------------- FIGURES I TEMPS Actiu membre del grup «Renovación Musical», amb el triomf de la Revoluc ió castrista passa a ocupar el càrrec de Director Nacional dc Música, i és el catalitzador dels nous plantejaments culturals que sc singularitzen en la creació de la «Orquesta Sinfónica Nacional», la «Escuela Nacional de Música.. . el ..cuarteto Nacional.. , etc. En virtut del seu càrrec, formà pari del Comitè del «Cuban American Music Group.. , dc la «Pan-american Association of Camposers» i escriví dues obres interessants: Jntroducción a Cuba: la nuísica i Mtísica y Revolución. Premi Nacional de Música dc cambra dc Cuba ( 1938), Premi simfònic Ricordi ( 1949), Premi Chamber Music Guild dc Washington (1941 ), és considerat una figura indiscutible de la música hispano-americana . t Alejo Cmpentier elogia Josep Ardèvol La seva música és més austera que la del seu pare; experimentador de l'atonalismc (Quartet mim. 1). del neoclassicisme (el ballet Forma). del neonacionalisme (Dos trípticos sinfónicos) i, fins i tot, de l'aleatorismc (Vicroria, P/aya Girón, Che Comandan te), va assimilar molt aviat els caràcters exòtics cubans i els introduí sovint en Ics seves composicions, treballant de valent per a establir una síntesi entre e ls valors clàssics, els autòctons i la pròpia manera de veure la música. Sens dubte, la seva participació en el «Grupo dc Renovación Musical" amb el caràcter de dirigent és un dels trets més significatius de la seva tasca; moviment parió al de Juan Carlos Paz, a l'Argentina, col·locà Cuba en un nivell d'importància musieaJ que mai no havia tingut, ni tan sols g ràcies a I'exotisme culturalitzat d'un Ernesto Lecuona . El grup es constituí en avantguarda musical agressiva que estripà molts defectes de la tradició, que mantingué estret contacte amb els intel-lectuals i els artistes més importants del moment, i que incor.porà les novetats tècniques i estètiques europees al discurs musical cubà. Alejo Carpentier escriu: ..Et pape/ desempeliado en Cuba por José Ardévol fite tan considerable que, de hec:lw, ha venido et encabeztlr movimiemos y a principiar tendencias que caracterizan por ei momento la vida artística de la is ta ... Ferran Ardè1•ol al Casal del Metge Ar· una er a ·mes , féu àm· criví ·a de , del ::iam amb eda· 1ucli ·dei· . his· brís· i que 1bres >i re· -reri es al ~rien :om· , de , seu ; pri· 'ofe· ria, també en primícia espanyola, les Set paraules de Crist a la creu, de H.Schütz; i el 1934, al Teatre de Cambra de Barcelona, es donava la primícia operística hiindeliana, el Tamerlano, en versió arranjada pel mateix Ardèvol. * * * Josep Ardèvol, a diferència del seu pare, compta ja amb un distingit Uoc en la història de Ja música com a figura rellevant de la música cubana del present segle. Nascut ell9Ll a Barcelona (ocasió que propicià la composició d'una Missa en si, dedicada a sant Josep, per part de Ferran), molt aviat seguí el procés musical del seu pare. Compongué obres de joventut i participà en les audicions que aquell muntava. El 1930 es trasllada a Cuba, estableix contacte amb Amadeo Roldan ( 1900-1939) i Alcjandro García Caturla ( 1906- 1940) amb els quals dirigí la renovació de la música del seu pais d'adopció . El 1934, fundà la «Orquesta de Camara de l...a Habamt», que dirigí fins el 1952, exercí la crítica musical al diari «Ac~ión» i a la coneguda revista «Musicalia» , 1 aquell mateix any accedí a la càtedra d'Història de la Música i Estètica -i més tard a la d'Harmonia i Composició- del Conservatori Municipal de L'Havana, en la revista del qual col-laborà assíduament. * * * Només cal que ens hi posem tots per tal que aquestes dues figures exerceixin el seu innux a casa nostra i no quedin arraconades a l'índex d'un diccionari. Jmep Ardèl'lJI Maria Isabel Ardèvol (1009) li LAVAN GUARDlA ql té te d; n; lT p e; s. d E C• --------------------------- --------------- FIGURES I TEMPS Julliard School, una referència nord-americana de la pedagogia musical Molt sovint -cada vegada més sovintapareixen en els nostres auditoris instrumentistes, cantants, directors d'orquestra que inclouen en el seu currículum la condició d'ex-alumne de la Julliard School. Com si es tractés d' un preat distintiu, la referència al pas - més o menys dilatat, més o menys decisiu- per la famosa escola novaiorquesa apareix de forma destacada en els historials, com a garantia solvent destacada. Àlvar Bertrand i Vergés és un barceloní que coneix molt bé aquesta institució, ja que té el privilegi d'estudiar-hi des de fa força temps, i de gaudir-ne de la concepció pedagògica, i d'allò que constitueix una mena de món a part en el camp de l'ensenyament musicaL Amb una vocació en principi dispersa, estudià --piano, flauta, música de cambra i harmonia- a Barcelona fins que, en un moment donat, decidí trencar amb allò que podia considerar-se una inèrcia i se n'anà als Estats Units. - En principi vaig ana r a la Julliard School per estudiar piano; però, al/ f vaig sofrir una conversió. Em va venir la vena d'escriure i, així, vaig presenta r-me a l'examen de composició, que és molt fo rt. De trenta candidats només n'escullen quatre; i fan tres con vocatòries cada any. Totes les proves, les vaig passar al primer cop. S'havien de presentar sis composicions no orquestrals, a més de l'examen de contrapum i hannonia. Allí hi ha dos períodes: el bachelor de quatre anys de durada i el master. Àlvar Bertrand ha acabat ja el màster, després de superar uns exàmens fortíssims. Entusiasta de la forma de fer d'aquesta escola, entra en detalls. -Com a compositor, tens la garantia d'estudiar amb un dels cinc millors compositors d'&tats Units i, a més, tens una hora de classe panicular a la setmana amb el/. Un altre atractiu és que les obres s 'estrenen. Hi ha concerts públics per als compositors de la Julliard. Són uns concen s que s 'anuncien als mitjans d'info rmació i tot. Això, pel que fa a obres de cambra. Pel que fa a les orquestrals, hi ha les sessions de lectura. L 'escola té tres orquestres, d'un nivell molt elevat, formades per alumnes, les quals actuen públicament a sales de concert de Nova York. Això representa un gran aprenentatge per al compositor, ja que té l'oportunitat d'escoltar la seva obra. Treballes amb el director que ha de dirigir l'obra. Tot això forma pan del sistema pedagògic. Aquí, i a la mateixa Alemanya també, és inconcebible una forma de treball com aquesta. La Julliard School és una institució privada, no lucrativa. amb una base de tretze propietaris i un capital de cent milions dc dòlars. Es va crear l'any 1905 i, originalment, va ser escola de música, encara que avui s'hi cursa també teatre i dansa. Es troba situada en el complex del Lincoln Center, del qual forma part, un edifici fet· nou els anys 1968-1969, que va costar trentavuit milions de dòlars. És un edifici de deu plantes, i acull un miler d'alumnes entre música, teatre i dansa. Per a l' instrumentista, segons Bertrand, el trebàll també és molt atractiu ja que hi estud ia amb un professorat de g ran categoria i, a més, se li ofereixen moltes oportunitats per actuar en públic. Des de la perspectiva metodològica, subratlla aquests aspectes: - Allà, /'Hannonia i el Comrapunt els han refós en una sola matèria, que es diu Literatura i Materials, i que els inclou. És menys estricta que aquí. Aquí tens qumre anys d'Harmonia i quatre de Contrapunt per separat. Allà tot es fa en quatre anys, jum. També has d'estudiar obligatòriament -pel que fa a composició- dos anys de direcció orquestral i dos de direcció coral, i has de cantar dos anys amb el cor de l'escola, dos dies cada setmana, i això és molt comrolat. Si no ho fas, no e1 donen el títol. El concepte és que tu els pagues perquè er facinw1 bon professional. I ells es fan càrrec d'aquesta responsabilitat. Jo he après molta música, camam en el cor. Àlvar Bertrand no creu que sigui una escola elitista. des del punt de vista econòmic. - La mateixa escola arorga beques. Els estudis poden costar uns 6. 000 dòlars anuals. Les beques s 'atorguen segons els mèrits. En el curs 1984-1985, en vaig aconseguir una per la totalitat, i ara n'he aconseguit una del Comité Conjum Hispano-Nord-americà: són un tipus de beques molt bones. En tens pels estudis i per viure. Des de la perspectiva de la concepció estètica, l'escola és, segons Bertrand: ... moderna, clàssica. No és avançat/a en w1 sentit estricte. Sí, hi ha un laboratori d'electroacústica, però és molt petit i limitat. Només s'hi treballa en els màsters. La idea de l'escola és la del conservatori de tipus modem. Sí, sí: el pemagrama e11cara és la base de tot. Altres aspectes, que subratlla Bertrand Vergés, conflueixen en aquesta dimensió dc treball intens i de varietat dc matèries, de cara a aconseguir una visió integral i completa. - A part de l'orquestració, que és una matèria molt fona, hi ha la composició que, és clar, és la principal. Has de portar nuísica escrita cada setmana, peti qui peti. El ritme de treball és intensíssim. Jo només fine temps de compondre els caps de setmalla. Treballes des de les nou del matí a dos quarts de sis de la tarda, amb una hora o hora i mitja, a migdia, de repòs. També hi lza matèries 110 estrictament musicals com el Barroc i el Renaixement a Europa o d'altres. Aquestes matèries es donen perquè els estudis assoleixin La mateixa categoria que els universitaris. S'ha de complir amb Ull mínim de nuuèries 110 musicals. Al màster hi ha semi11aris del ripus de La música dc Bach, L'anell dels Nibelungs. Els quartets (101 1) 13 FIGURES I TEMPS----- ---------- ---------- ---------- ---------dc Beethoven, Les simfonies de Mahler. S 'han de fer tres seminaris oblígaroris, més un d'elecció 1/íure. També tenim matèries com Història dc Ics civilitzacions. Un dia cada setmana, hi ha conferències i es disposa també d'un bon equipament tècnic pel que fa a enregistrament i reproducció. També hi ha una matèria, tJ la qual donen molta importància: el «Car training» - edumció de l'oïda- ; o bé treballs sobre identificacions instantànies d'intervals, progressions d'acords, dictats rftmics, lecfllra a vista de partifllres atonals, etc. Tot aquest detall dc matèries va acompanyat P.er un marc dc possibilitats excepcional. Àlvar Bertrand parla amb entusiasme del Festival dc Música Contemporània, en el qual e.ls estudiants dc composició tenen I 'oportunitat dc veure escollida la seva obra. - Imagina 't que puguin inte1pretar la tel'CI obra en Ull festil•al de rama categoria com aquest, on acudeixen compositors d'arreu del món- diu. En un altre ordre dc coses, les oportunitats arriben de la possibilitat d'exercir la docència dins de la mateixa escola. - Hi ha una matèria (és «Pedagogia dc l'ensenyament») que és per afonnar els qui vole11 dedicar-se a la docència. En w1 moment donat, et fan fer classes i, aleshores (una cosa molt americana). els alumnes escriuen l'opinió que els mereixes, i aquestes opinions van al claustre. on es renen en compte. Si els con1•ences, passes a ser ajudam de professor, que és 1m període de dos anys, el primer dels quals el passes junt amb el professor tirular. O. més ben dir, el passes amb tres professors diferent.\·. Tm això et permer em rar dins I 'engranarge de l'escola i. de fet, t'ajuda econòmicament. Tol el món dc detalls que ha ofert Àlvar Bertrand cal situar-lo, per arrodonir la imatge, en el context d'una ciutat com Nova York, per on. com diu el nostre interlocutor: - ... passa tot. La quamirar d 'informació que s 'hi rep arriba a marejar. Una ciutat oberta a mil oportunitats, amb concerts importants al Lincoln Ccntcr, amb localitats gairebé gratuïtes, amb una ràdio poderosa que inunda de bona música, amb una activitat operística vitaL Hom pot escollir entre tres emissores radiofòniques que otereixen música clàssica durant les vint-iquatre hores del dia. Una ciutat que ofereix als joves instrumentistes possibilitats innombrables d'actuar, i encàrrecs d'obres a joves compositors. The juilliard School LINCOLN CENTER NEW YORK. N. Y. 1002.3 Una ciutat receptiva d'allò que hi arriba de fora, com en poden donar fe artistes estimats fins a límits d'idolatria. És el cas d'Alícia de Larrocha, de Montserrat Caballé, de Victòria dels Àngels, de Josep Carreras ... Tot passa per Nova York, i tot pot passar a Nova York. Comellas Cadena La Ràdio Comercial en Català RADIO AVUI - CADENA 13 100 F. M. Diagonal, 612- 08021 BARCELONA Telèf. 201 42 44 MIKRO KOSMOS Montserrat, símbol Ocs dc les èpoques més reculades. la humanitat ha utilitzat la formulació simbòlica per a expressar allò més íntim dc l'ésser humà. I quan els símbols responen a una vivència col·lectiva, assumida comunitàriament de forma generalitzada, esdevenen signes definidors que conciten una identificació plural. Montserrat, símbol; ningú no gosarà negar I'asserció. La història del nostre país ve configurada (i el fet és comprovable, màximament, en els moments transcendents) per la influència global i decisiva (religiosa, cívica, cultural, política) del santuari nacional. Més enllà de criteris, de creences o d'opcions diverses, Montserrat ha estat tothora un focus on han convergit les aspiracions de tot un poble que s'ha retrobat en les seves arrels ancestrals. I és en les grans sotragades quan aquest paper fonamental de Montserrat es torna a fer evident en la consciència col-lectiva. Un repàs sumari a la història moderna de Catalunya verificaria la validesa de l'afirmació. La· sotragada d'aquest darrer estiu, amb la tragèdia del foc, ha posat novament en primer terme el paper essencial de Montserrat; i, en aquest paper essencial, hi té una importància preponderam l'aspecte cultural i l'específicament musical. Des del Llibre Vermell fins a Ics darreres aportacions als cants de la litúrgia, tot passant per les grans obres de l'època barroca, Montserrat ha contribuït a afaiçonar decisivament el tremp musical de Catalunya i ha projectat universalment la imatge i la vàlua del nostre país. Montserrat, símbol; i, també, exemple. Exemple de capteniment davant les adversitats, novament demostrat (per si calgués!) amb l'actitud de l'abat Cassià i de tota la Comunitat arran del drama viscut. Exemple que, en l'àrea musical, s'explicita (entre molts altres aspectes) en l'obertura estètica, en e l rigor docent, en els contactes nacionals i internacionals, en el trebaU exercit amb seriositat. en els enregistraments, en el servei litúrgic quotidià. etc. Sí. Tal com va dir, al seu dia, l'abat Escarré: «Montserrat és nostre». Per això ens és imprescindjblc: religiosament, culturalment, polfticament. .. i musicalment. n; la ri el la bl g< re ci S( m CONCERT: Dissabte de 24 a l hores R Pere Artís 14 (10 12) CI or sa FIGURES I TEMPS a 1- .e El món de Roland Petit al Liceu J- :n ·à ·e )- ts al J, o s- ~s e- lD at ja )- la u, a- o- er na- Roland Perir anúJ Bori.vlmikov .r- r- je ~i­ lp :ú- •S- n- es si tS- ·a- .x- en lt, o- ;; i•ei 1at ·er ;a- tís Per segona vegada consecutiva, cal que centrem la nostra atenció sobre una personalitat del món de la dansa que, per si sola, ja justifica I 'existència del grup que dirigeix. El mes passat, la nostra figura era el ballarí i coreògraf Antonio Gades; ara és la de Roland Petit. Roland Petit constitueix tota una institució en el món coreogràfic de la postguerra europea: particularment a França, el seu país d'origen, on sense cap dubte destaca com una de les figures més rellevants del món coreogràfic d'aquest segle. Nascut el 1924, a Villemomble, de mare italiana i pare francès, presenta les seves primeres actuacions públiques enmig de les taules del bistro familiar. Als nou anys ja entra a I 'escola de dansa de l 'Opéra, de París, i, als ~etze, ja hi debuta en el cos dc ball. Però r' ~eu caràcter dominant i autoritari semble¡, predisposar-lo cap a un futur al marge de la rígida i antiquada disciplïna que regna a I 'Opéra. . Amb una joventut marcada per l'ocupaCió alemanya, la intcl· ligcnt i inquieta personalitat dc Petit no triga a involucrar-lo als moviments culturals parisencs de l 'època. R~land , com tants altres joves artistes, onenta el seu interès cap a la cultura anglosaxona, reforçada ara també per la inf1uèn- cia del cinema americà. Cada dia que passa sembla allunyar més la rutinària vidn de l'Opera -amb les seves denses obres dc repertori- de la realitat cultural del moment. La inquietud creativa creix en el jove ballarí; i l'oportunitat se li presenta quan una ex-ballarina de I'Opéra el sol-licita com a panenaire en els seus recitals. Serà la primera ocasió per a l'experimentació corcogràfica, i per a ser descobert per la famosa crítica i especialista en temes dc dansa, lrène Lidova, que li proposa de formar paretia amb la ja molt coneguda Janine Charrat. És en ocasió d'aquests recitals que Roland Petit despertarà l'interès de la millor intel·lectualitat parisenca del moment, formada per noms com Jean Coctcau, Marie Laurencin, Christian Bérard, tots ells antics col·laboradors de Sergei Diaghilev i els seus «Ballets Russes>>. L'èxit fa que Roland vagi ignorant cada vegada més Ics seves obligacions envers I 'Opéra. Malgrat que Serge Lifar. li ofereix un paper dc solista, Petit deixa definitivament l 'Opéra el 1944, tot just acabada la guerra a França. Coreògraf i director artístic Les famoses «Soirées de Danse>>, organitzades per lrène Lidova, permeten el descobriment dc tota una nova gene ració dc joves talents francesos: Jean Babilée, Nina Vyrobova i d'altres. D'aquí sortirà la primera companyia de Petit: «Les Ballets des Champs Elysées». L'aportació financera dc Roger Eudes i del propi parc de Rol a nd, així com la valuosa col·laboració de la Lidova i de Boris Kochno, però, sobretot, el gran talent de Petit i els seus ballarins, garanteixen l'enorme èxit del petit nou grup. El 1945 estrena Le déjeuner sur l'herbe, amb escenografia de Marie Laurencin; i, un any més tard, la que serà la primera gran obra de Petit: Le jeune hom me el la mort. Amb argument de Jean Cocteau i música dc Bach, aquest baUet encara conserva, quaranta anys després de I' estrena, tot el seu poder d'impactació. Diversos grans ballarins han volgut interpretar un dia el Jeune homme, com darrerament hem pogut comprovar-ho a la pel·lícula Noches de sol, interpretada per Michael Barishnikov. Malgrat l'èx it, però, el 1948 , per causa de dissensions entre alguns ballarins, la companyia es destà. Torna a renéixer, però, poc després, com a «Les Ballets de Paris>>. El nou grup compta amb la col·laboració de Jean Anouilh, Edouard Derain, (1013) 15 FIGURES I TEMPS ---------------------------- ----------------Antoni Clavé i Leonor Fini. Roland Pelit ja no és un desconegut a Europa, i alguns grans ballarins ja comencen a interpretarne les coreografies. És el cas de Margot Fonteyn que, amb Demoiselles de la nuit, tindrà l'ocasió dc revelar un nou aspecte de la seva personalitat. Ara bé, és amb l'escandalosa versió dc Carmen ( 1949) quan la fama de Petit ja desbordarà el Continent. Gràcies en part a la inspirada i original escenografia del nostre Antoni Clavé, i a l'audaç i atractiva interpretació de Renée (Zizi) Jeanmuirc, la Carmen, dc Petit, obre una nova època per a la dansa. El conjunt dels diversos elements ajuden a verificar un canvi d'imatge del qualla ballarina estava molt necessitada: a partir d':tra, ja és una dona dc carn i ossos, i queda enrera aquella figureta etèria i irreal que ja no correspon a l'època present. La Carmen, de Petit, és una dona «cmwille», una «jemmefatale»; però, en definitiva, és una dona emancipada i responsable de la seva vida. El Music-Hali a la trajectòria de Roland Perit Dos anys després, i amb quatre noves coreografies sobre les espatlles, Roland Petit se'n va a Hollywood per tal de fer-se càrrec dc la coreografia del film Hans Christian Andersen, amb Danny Kaye i Zizi Jeanmaire. Mentre que la Jeanmaire s'inicia en la seva carrera cinematogràfica, Petit torna a París, a formar-hi una nova companyia, amb la qual col- labora, entre altres, amb Orson Wcllcs. Una vegada més, és reclamat per Hollywood, ara per tal de ferhi Daddy Long Legs, amb Fred Astaire i Leslie Caron com a ballarins. El 1954, Roland Petit es casa amb Zizi Jeanmaire, a qui, estimulada pel seu marit, espera una fructífera carrera en el món del music-hali. Els èxits del matrimoni en el camp del music-hali -al qual saben donar espectacularitat i qualitat a la vegadaculminen, el 1970, amb la direcció del Casino, de París. Però, independentment de les seves coreografies per a la •revue• . Roland Petit continua la tasca crealiva dins del món del ballet. I , en aquest terreny, és temptat per a assumir la direcció artística de /'Opé- Dues escenes del film ..Han.\ Chrtlflllll Anderlell». amb Zt:.i Jt•wmwire i coreus rafia de Rufaml Petit ra. Finalment, però, serà Gaston Deferre, l'alcalde de Marsella, qui el convencerà per a enfrontar-se al repte de crear una nova companyia de dansa a la capital mediterrània. Quan, el I 972, Petit crea la «Com- ACADÈMIA DE MÚSICA ... TICIA RIERA Solfeig • Flauta de bec Piano • Guitarra Acú stica • Harmonia Robrenyo, 20-22, planta baixa (tocant a la plaça del Centre) Tels. S22 34 38 i 229 96 09 Metros: Sants-Estació i Plaça del Centre Ro/all(/ l'l'lli 16 (1014) pagnie des Ballets de Marseille» (l'actual «Ballet National de Marseille Roland Petit»}, el versàtil creador ja porta realitzades no gens menys de 86 coreografies per a ballet, music-hall i cinema. En el transcurs del catorze anys de vida d'aquesta companyia, Petit ha aconseguit de conjuntar un grup de baJJarins extraordinaris, un repertori extens de noves creacions i la col·laboració, gairebé permanent, dels millors ballarins del món en qualitat d'estrelles convidades. Però, al marge de la seva responsabilitat al davant de la direcció artística de la companyia, Roland Petit continua muntant coreografies per a nombroses companyies d'arreu del món. Des dels Ballets de la Scala de Milà fins als Ballets Clàssics de Moscou, passant pel de I'Opéra de Paris, tots han tingut l'ocasió de penetrar en l'esperit creatiu de Petit, qui, d'altra banda, sembla incansable. No cal insistir en el fet que, amb la seva vida tan plena d'aportacions a la dansa, Roland Petit constitueix una autèntica institució en el món de la dansa. Des del seu prometedor començament, quan la seva obra era l'única mostra de creativitat coreogràfica europea de la postguerra, fins a les seves darreres creacions, de les quals esperem gaudir al Liceu. Roland Petit ha demostrat uns profunds coneixements dc l'art escènic i una inqüestionable professionalitat. Marjolijn Van der Meer u d. CI IT la Vt rr v h. v lc (I CENTENARI DEL CONSERVATORI SUPERIOR MUNICIPAL DE MÚSICA DE BARCELONA Un segle de Conservatori 'eIii -ual Pe- des baida ~uit tor·ea- ~nt, .itat : de diPe- r a .ón. . als I de lS iÓ :¡ui, eva Ro- jtu- )(Q- Jbra ~rà­ . se;pede' art tali- feer El setembre de 1886 iniciava les tasques una Escola Municipal de Música localitzada al carrer de Lledó, núm. 7, de primer, en un pis; l' any següent a dos pisos, en el mateix indret, on assajava la Banda, sota la responsabilitat de Josep Rodoreda, a la vegada director de la Banda Municipal, una institució de vent que a·quell mateix any havia estat reorganitzada i que, el darrer juny, havia fet e l primer concert. Segons ha deixat escrit mossèn Francesc Baldelló•, aquesta entitat novella no era pas la primera que intentava sistematitzar els estudis musicals a la ciutat comtal; si més no, hi havia hagut dues propostes: la d'Antoni Balaguer, <<profesor de mtísica alemana», i la de Llucià Molist , deixeble del Conservatori de París. Ambdues no anaren més enllà de l'anècdota, perquè les circumstàncies sòcio-culturals no hi ajudaven, tot i que, per aquells mateixos anys, tots els centres de pedagogia musical europeus havien sofert reformes definitives. . La pedagogia musical barcelonina no haVta esperat la fundació de I'E.M.M. Certament, a més del Conservatori del Liceu (1838), eren molt nombroses les acadèmics i institucions que es preocupaven d'aquest àmbit, per tal de treure profit d'una de les necessitats culturals accentuades per I 'esperit del Romanticisme: la del perfeccionament tècnic. La vida d'aquestes entitats (que, segons Josep M 3 Poblet: , rondaven la cinquantena) anava dirigida a cobrir amb escreix I 'afecció pianística dels burgesos barcelonins, mentre que altres àmbits musicals quedaven pràcticament a la penombra. El consistori barceloní de 1886 no pretenia racionalitzar l'ensenyament musical de la ciutat, sinó que tenia un objectiu més pragmàtic: dotar de músics la formació de vent municipal; per això la direcció d'ambdues institucions requeia en la mateixa persona, i l'E.M.M. nasqué amb un sostre poc ambiciós, que reflectia a la perfecció les escasses llums culturals dels músics del moment (en part, aquell tòpic de la incultura dels mú-sics municipals, només interessats per la nòmina i els drets adquirits, rau en aquesta mena de pecat original). De fet, el canvi de direcció de 1896, a favor de la figura d'Antoni Nicolau, era la carta que jugava l'Ajuntament per tal de posar remei en aquell mal, accentuat pel creixent desprestigi de Josep Rodoreda, el qual , des- prés dc personificar, a la Barcelona vuitcentista, el paper obert i wagnerià (segons ha palesat Joan Bassegoda i Noncll), va ser objecte de dures diatribes per part de certes revistes satíriques que evidenciaven e l desori general en què es trobava la Banda per ell dirigida, popularment coneguda per «la cobla d'en Llànties» . * * * No crec que sigui cosa dc la casualitat e l fet que el nom d'Escola Municipal de Música coincideixi amb el de l'entitat pedagògica dc Brusscl·les. En tot cas, els vents que bufaven a la Barcelona modernista en què I'E.M.M. es desenvolupà fins a fer-se adulta, eren vents belgues; recordem que Morera havia estudiat amb Fiévez, professor dc l'École Municipale de Musique de Bruxclles, i que eren belgues Y sayc i Angenot, Miry, Gi llet i Matthieu Crickboom, els integrants del Quartet de Brussel-les que arribà a Barcelona el 1896 i que prengué interessants iniciatives pedagògiques; i, finalment, que era belga Gevaert, el director de I'E.M.M. de BrusseHes, els tractats del qual foren aviat presos com a llibre de text a la institució barcelonina. Hem de par( 1015) 17 TEMA --------------------------- ----------------------lar, en conseqü~ncia, d'una institució pedagògica que, a les tradicionals influències parisenques (D' Indy i la Schola Cantorum de París foren també a Barcelona en aquests anys) sumava Ics propostes didàctiques emanades dc la capital belga, la qual cosa suposava determinats afectes: J.S.Bach, C.Franck, Beethoven, Wagner, Schumann, etc., i unes propostes metodològiques que es dirigien a cultivar en tots els sentits els futurs músics. Dels projectes a les realitats hi ha, malauradament, força distància. Si bé és cert que, amb l'arribada de Nicolau, I'~.M.M. sofrí canvis substancials, tant pel que fa al local (traslladat al Restaurant dels Tres Dragons, del Parc) com a la utilitat darrera dels ensenyaments que s'hi oferien Ua no dirigits a nodrir la Banda Municipal , sinó a formar membres de futures orquestres simfòniques), el millor ensenyament dc piano i de violí continuà fora dc Ics parets dc la institució. Ni els Granados, Vidiella, Ainaud, Crickboom, etc., impartiren classes a I' E.M.M., ni foren admeses certes propostes encaminades a millorar el servei pedagògic que s'hi impartia'. Sociològicament, l'E.M.M. apuntava a un públic pròxim al dc les altres institucions pedagògiques municipals, com l'escola de cecs o les escoles del Districte Segon, la qual cosa fa suposar que, per a llurs fill s, les famílies amb possibilitats preferien pagar els ensenyaments dels professors consagrats, més que fer-los assistir en una institució que no acabava de fer el pes. Això no vol dir que I 'equip de professors amb què s'envoltà Nicolau fos inepte; Nicolau sabé trobar homes valuosos que marcaren la institució: Lluís Millet, Joan Lamolc de Grignon (anys més tard, obligat a deixar el càJTCC per incompatibilitat amb la seva tasca directorial pel mateix Nicolau), Joan Baptista Pcllicer, Joaquim Canals, Josep Sabater o Enric Morera. Però cito general de la seva incidència ciutadana fou baix; tinguem en compte que, per obtenir el perfeccionament com a virtuós, l'alumne encara havia d'anar a París; de poc serveix, doncs, aquella afirmació, feta en L'eufòria de la inauguració de la nova seu•, segons la qual «su nombre -el de l'E.M.M. - esta rodeado desde hace aiios pur 1111 prestigio extraordi11ario y cuando, por ejemplo, se presenta en el Conservatorio de Bruselas (... )ut! alumna procedente de la E. M. M. de Barcelona, provisto de un certificada de estudios, es admitido a ingresa sin examen (... ) .. ,perquè en realitat, I 'E.M.M. mantingué durant molts dels primers anys una palesa mediocritat que, per altra banda, no podia ser diferent, atesa la pobra situació musical catalana. En certa manera està carregada de raó aquella opinió d'Alexandre Galí', segons la qual Nicolau havia • inventat» la pedagogia del conservatori, perquè a ell i als seus immediats col·laboradors cal atribuir la forma definitiva que prengué la institució, tant per a bé com per a mal; el rigor acadèmic que envoltà els exàmens. la normativa a seIS (1016) f f I guir, la distribució d'espais i dc temps o el caràcter anodí que tingué durant els trentaquatre anys en què l'E.M.M. fou regida per Nicolau, es deuen a ell. * * * Aquest no ha estat. tanmateix, el caràcter general de Ja institució; a poc a poc. i gràcies a la tenacitat de molts, l'E.M.M. anà creixent en prestigi i seriositat, incidí amb més caràcter en la vida musical de la ciutat i, curiosament, les passes encaminades en aquesta direcció es van fer sempre amb sotracs i tensions. Quan Enric Morera ocupà el càrrec de sots-director, el 1911, gràcies als bons oficis d'Ignasi lglésias (en aquells moments regidor del consistori), l'oposició de què féu gala el compositor provocà un trasbals en els diferents estaments de l'Escola, tant a nivell de professorat com d'alumnat. que foren positius. L'ensenyament que Morera ocupà -el d'harmonia i contrapunt-, servit fins aleshores per mètodes tan anacrònics com el d'Eslava, es veié modificat per l'introduït per ell; la seva classe fou sempre un focus d'irreverència, la qual cosa no estava gens malament en uns anys en què Ja reverència decidia massa coses. ~ Un dels episodis més significatiu en aquest procès de vibració de I'E.M.M. sobrevingué amb el canvi de seu; la planta baixa de l'edifici del parc era insuficient, des de tots els punts de vista; un edifici, pri· merament destinat a escola de cecs, sords· muts i anormals, reformat per Antoni de Falguera, acollí a partir del 1928 la insti· tució; com que, en aquells moments del canvi, Antoni Nicolau estava convalescent d'un accident, fou Morera qui menà tota la tasca dc trasllat i de condicionament de l'edifici del carrer Bruc; tot i això, en el moment de la jubilació de Nicolau, dos anys més tard, el càrrec anà a parar a Millet, tol saltant-se la jerarquia. Els anys de la Re· pública foren especialment significatius per a l'Escola, tant per la virulència que hi prc· nien IOtes les tasques culturals com per la ---------------------------- -------------------------- TEMA presència d'un estol d'alumnes decidits a fer costat a Morera, al preu que fos, davant l'oposició de la nova autoritat de l' E.M.M. Per començar, una decisió equivocada de MílJet pel que fa a un alumne, Josep Guinart (qui reclamava, en nom dels seus cornpanys, un dret adquirit -el de disposar d'entrades per anar al Liceu- i que per això fou expulsat), féu saltar I'espurna. De la classe de Morera sortí la iniciativa de la primera vaga de no assistència a classe. i de fundar la primera Associació d'Estudiants, agrupació que, per cert, menà una vida concertística de gran categoria fora de les parets de l'Escola, per incomprensió de la direcció (amb la participació de gent com Jaume Llobct , Pura Gómez, el mateix Guinart i tants d 'altres), i oferí primícies de l'estil dc la Sonata per a viola sola, de Hindemith, o e l Trio en sol, de Pahissa. * * * La guerra civil trasbalsà tant com pogué la vida musical de la ciutat; però, paradoxalment, la primera postguerra no fou tan nefasta com sempre s'ha cregut. La intervenció decidida del regidor Tomàs Carreras i Artau, per una banda, en incorporar el Museu d'Instruments a l'Escola i donarli tota mena dc facilitats, i els decrets de 1942 i 1944 , que regien els ensenyaments musicals a tot Espanya i afavoriren la creació del Conservatori Superior de Barcelo- oduït )CUS ~ens ncia . en . soanta .en t. prird si de asti- del cent ta la t de :n el anys :, tot Re- ; per prela ~r ~ na (suma hipotètica de I'E.M.M., del Conservatori del Liceu i dc l'Institut del Teatre), per !"altra, posaren les bascs d'una nova època d 'esplendor que es completà amb la presència del nou director, Joaquim Zamacois, un home significatiu en la trajectòria de l'E.M .M. Si bé eaJ tenir en compte que el període entre els anys de 1945 a 1964 no fou precisament el dels anys més ideals per a la participació de l'alumnat, i que aquest havia de mantenir envers Ics autoritats una devoció i un respecte que ara ens semblen servils, aquells anys veieren un seguit d'actes (com conferències, visites, intercanvis sobretot amb els primers premis del Conservatori de París-, etc.) que no havien tingut Uoc abans. Per altra banda, els deixebles comptaren, a partir d'aleshores, amb un repertori dc mètodes didàctics, sorgits dc la mà dc Zamacois - el L.A.Z. (Larnbcrt-AlfonsoZamacois) i els tractats d'harmonia- que, en la seva concepció catecismal, foren d'ajut inestimable. És precisament en aquests anys quan , veritablement , el Conservatori de Barcelona aconsegueix solidificar un prestigi que el col·loca en un nivell digne. * * * Sociològicament, les coses en el Conservatori no havien canviat tant com en la so- cietat que li donava acolliment; al marge del rigor en els exàmens, dc la seriositat en els ensenyaments i de l'exigència en els nivells. el C.S.M. continuava essent una gran família. Les cares dels professors eren o Ics mateixes o les hereves d'aquelles; als Alfonso (Frederic Alfonso. Margarida Alfonso i Tudurf, Margarida Alfonso i Orfila, Carme Alfonso i Orfila, Josep Poch i Garriga, Carme Poch i Alfonso o Carles Guinovart) feien costat els Millct (Lluís Millct, Lluís Ma Millet, Isabel Loras) o els Canals, els Nicolau, etc. L'alumne es trobava en aquells anys en un ambient rigorós, però cordial; Ics classes es feien en català si la intimitat ho permetia; mentre al carrer la burgesia catalana es trobava envoltada d'hostilitats, sobrevingudes pels poders dominants - eminentment castellans, immigrats i fatxendes- , el C.S.M., lent honor al seu nom , «Conservava.. un clima reclòs, elitista però artcstl. Malauradament, la música continuava essent la ventafocs de la cultura, perquè, a desgrat de 1'estabilitat aconseguida en els anys de la postguerra i del caràcter d'estudi superior atorgat pels poders centrals, l'alumne del C.S.M. continuava mirant els condeixebles universitaris amb una certa recança, que no podia ser diluïda per la proposta, tantes vegades somiada, i mai aconseguida, dc convertir els darrers nivells del C.S.M. en universitaris. harmonia mundi SELECCIÓ DE NOVETATS TARDOR- 86 -IBÈRICA VIVALDI L'INCORONAZIONE Dl OARIO (OPERA EN TRES ACTESI H LEOROIT, G LESNE, O VISSE. A MELLON, I ~ENARO. EN SEMBLE BAROOUE 0E NICE OIR GilBERT BEZZINA lP HMC 1235 37 CD HMC 901235.37 SHOSTAKOVITCH SINFONIA N° 1 EN FA OP. 10 SINFONIA N° 6 EN Sl MENOR OP ~ SCOTTISH NATIONAL ORCHESTRA. DIR NEEME JAIM lP ABRO 1148 CO harmonia mundi J_S BACH ELS MOTETS LA CHAPEllE ROYAI.E OE PARIS COllEGIIJM VOCALE OE GANT OIR: PHiliPPE HERREWEGHE. lP HMC 1231.23 CD 901231 MUSIQUES JUIVES OU 20" SIECI.E SHOSTAKOVITCH. ONZE CANTS POPULARS HEBREUS OP 79 PROKOFIEV: OBERTURA SOBRE TEMES JUEUS OP 34 SlONIMSKI - CANTATA "CANTIC OEI.S CANTICS" • LP LOX 78808 CO 278808 J S BACH L'ART 0E LA FUGA. HESPERION XX DIR JORDI SAVAll LP E 201 CD E2001 TOMAS LUIS DE VICTORIA O MAGNUM MISTERIUM ASCENDENS CHRISTUS IN AlTUM COR OE LA CATEDRAL OE WESTMINSTER OIR DAVID HILL lP A66190 Els enregistraments d 'HARMONIA MUNDI es distingeixen per la seva gran quahtat sonora í mterpretativa, i es per això que en ampliar la nostra tasca amb la d•slribuciO d'altres cases d•scogràfioues. les hem escollit de presligi ben conegut: . I BÈRICA DISTRIBUCIÓ ASTREE VALOIS CHANDOS - H YPERI ON HARMONIA M UNOI - CHANT DU MONDE RODOLPHE PRODUCfi ONS ETCETERA - TUDOR - OCORA - ALIENOR ACANTA - UNICORN SOUL NOTE - BLACK SAINT I Ja cos:• no era fàcil, atesa la barreja d'edats i de .ituacions. De sempre, l'ingrés a l'Escola es podia fer a partir d'una edat molt jove; només s'exigien al candidat els coneixements propis de la seva edat i, a partir d'aleshores, només s'examinaven els coneixements tècnics segons els mètodes progressius de l'Escola. Però, els coneixements humanistes, es donaven per sabuts. Naturalment, un bon virtuós dc violí que hagués descurat la pròpia formació humana o científica no podia pretendre un niveJJ universitari. I així estem encara, entre l'artesanat seriós i progressiu dels ensenyaments del Conservatori, i l'anhel dels alumnes més desperts per a transformar en culta la música que se'ls ha ensenyat; però, mentre assignatures com Estè~ica o Història de la Música gaudeixin de la consideració de «maries», tant pels alumnes com pels professors que no les imparteixen, el llistó universitari continuarà inabastable. * * * A partir del 1975, amb l'inici del procés democràtic, s'hi han succeït diversos períodes directorials: Joan Pich, Xavier Tu rull, Maria Cateura i Marçal Gols. Tots ells han viscut en profunditat la problemàtica derivada d'aquesta situació. L'han complicada tets com la disbauxa dels primers anys (que polititzà fora mida els actes ciutadans) o certes ineptituds a !~hora d'estar a l'altura de la modemitzacio que la institució està exigint a crits. Després del considerable buit de participació dels anys dc Zamacois, en els anys de Joan Pich i Santasusana -i promogut des de dalt (el S.E. U., tan denostat)-, es va intentar la creació artificial d'una associació d'estudiants, que animà relativament poc la vida del Conservatori. En canvi. 1'ocasió fou aprofitada per gent com Carles Guinovart, Carme Poch, Jordi Alcaraz, Albert Argudo, Salvador Mas, etc., per a reiniciar els concerts del Conservatori, ara a la sala d'actes, i a la Sala Eduard Toldrà, quan aquesta fou inaugurada. Això animà la creació dc I 'Orquestra del Conservatori, en temps de Xavier Turull, sota la direcció d'Edmon Colomer. Aquesta entitat menà una curta però cficientíssima vida concertística, fins que els pressupostos l'estroncaren. En el moment present, els conflictes ofeguen tota possibilitat de conducció de la vida del Conservatori. Ni la possibilitat de mantenir una vida associativa, ni la de participar en alguna de les orquestres, ni la d'intervenir en els concerts a la sala de baix, ni tantes altres possibilitats, com els intercanvis internacionals, motiven de foro1a suficient el cos de l'alumnat. [, en canvi, mai com ara I 'equip dc professorat ha estat més competent, i mai com ara la situació sòciopolítica és més oberta i positiva. Al meu entendre, s'hi està collint el fruit dc cent anys d'institució, i s'hi ha de sembrar per als propers cent anys, amb visió dc futur. En això ens hem de comprometre tots els interessats. Xo~;é A1·itïoa NOTES ' Veure F.Baldelló a •Revista Musical Catalana• X- 1932. 1 Veure J.M" Poblet, Ln Barcelona hi.wòrira i pintoresca del~· dies de SerafT Piwrra; Oopcsa. p.34. ' M.Crickboom. en una dc Ics tenaces lluites per a imposar els seus mètodes. va :.uggcrir que l'E. M. M. funcionés com a conservatori elemental i que la seva Acadèmia dc la Societat Filharmònica de Barcelona exercfs de conservatori superior. Naturalment, es féu cas omís d'aquesta propoMa. 4 Veure •Barcelona Atracción,. dc juny dc 1928. 1 Veure A. Galí, Obra comptem. vol Xli . p. 'lJ. Totes les cordes desafinades S'acaba aquest any del primer centenari del Conservdtori Superior Municipal de Música de Barcelona amb una simfonia bastant naufragant, de la qual, l'instrument que en resulta més desafinat és la pròpia institució. Diguem-ho de bon començament: el panorama musical barceloní ha arribat enguany al desplegament més espectacular d'una crisi que ve de molt Uuny i que ningú no ha encertat a encaminar cap a una solució positiva i definitiva. Tot plegat fa caure el Conservatori en una crisi d'identitat, d'estructura i d'eficàcia, amb un matx de tennis polític ·com a teló de fons, i sobre l'argument i cant de l'obra d'una més que probable apocalipsi de sistema acadèmic que ningú no acaba de saber interpretar en cap ~els bàndols de la partida, ni (potser) fins I ~ot entre els qui en som espectadors, o paCients, més o menys directes. L'única èosa que resulta bastant nova, en aquest marasme musical ja crònic i massa típic de la nostm ciutat -ara molt concentrat en la font mestra que hauria de ser el Consevatori Superior-, és que els músics es veuen obligats a fer política. I els mú-sics mai no s'han manifestat gaire dotats per a aquesta feina. No caldria sinó! Tots n'esperem una altra tasca, més pròpia del seu ofici, més harmoniosa, i que necessita una serenitat més segura. Mentrestant, l'ensenyament musical, la formació dels bons músics que necessita una ciutat com Ja nostra, i que necessita Catalunya, va patint, cada vegada amb més gravetat, els efectes d'aquesta erosió que ja sembla imparable. Els primers compassos d'aquesta mena d'apoteosi del naufragi es van produir amb el famós afer de l'augment molt considerable del preu de les matrfcules. Aquest fet deixava traslluir una certa actitud de l'enti- tat patrocinadora, que és l'Ajuntament, en el sentit d'aplicar-hi una mena dc concepte dc rendibilitat immediata, potser poc acor~ dada amb la matèria a què s'aplicava; però també posava fre a aquell abús carrinclonet que consistia que, algunes famílies, matriculaven els nens al Conservatori perquè n'aprofitessin la calefacció central durant unes quantes hores aJ dia. A part d'aquest fet. el Conservatori havia aconseguit un principi d'organització democràtica que beneficiava professors i aJumnes, i que havia possibilitat l'elecció dels seus directors. Però aquest guany no va ser suficient per acabar els problemes que arrossegava el centre, i el neguit va ser intervingut per l'Ajuntament amb la nominació digital del director Marçal Gols, el 1983. Aquest nomenament va agreujar la situació, perquè, aJeshores, el Claustre. per comptes de sentir-se representat pel seu Di(1019) 21 TEMA -------------- -------------- ------------------------rector, hi veia una representació fiscalitzadora per part dc l'Ajuntament. Potser, aquí, el problema no es manifestava netament especffic del Conservatori, sinó afectat pel ncguit que provenia de l'Orquestra Ciutat dc Barcelona, a la qual pertanyien no pocs professors del centre. El pes dc la nova Llei d'Incompatibilitats dels funcionaris podia afegir - qui sap- una certa llenya al foc en tot aquest embolic. De fet, deu o dotze bons instrumentistes de l'OCS, que eren professors del Conservatori, preferiren abandonar el seu càrrec a l'orquestra. El not. Director portava sota el braç un projecte de canvi, una idea renovadora i necessària, investida d'un cerL aire populista: la descentralització dels estudis elementals del Conservatori Superior. És ben clar que hi ha una antinòmia evident entre el Conservatori «Superior» i els estudis elementals; i que. per una banda, era i és recomanable d'habilitar un centre específic per H estudis superiors de música, i que. per l'altra, resulta necessari d'escampar la iniciació als estudis musicals al màxim d'indrets dc la ciutat. Però també és cert que aquesta és una empresa cara, perquè només pot resultar eficaç si cada centre descentralitzat compta amb el material i el professorat convcn icnts. El claustre dc professors es va oposar a aquesta transformació, perquè va considerar que no es tractava de la implantació de Conservatoris elementals als barris, amb tota l'estructum que reclamarien, sinó d'un trasllat de professors i d'alumnes a diverses aules escampades per Barcelona. de manera que es perdrien hores en els trasllats dels professors i, d'altra banda, molts alumnes haurien de cursar assignatures a dos o més d'aquests centres, amb la qual cosa la pèrdua dc temps o la incompatibilitat d'hores dels matriculats seria un obstacle insalvable. Es veu que els mitjans que l'Ajuntament preveia de dedicar a aquesta operació consistien a comprar dues dotzenes de pianos verticals i poca cosa més; de manera que deixava penjat el problema d'instrumentació diversa, i no es proposava de resoldre el d'escassetat que pateix el Conservatori Superior. Cal suposar, també. que el professorat estava acostumat a un rendiment per una retribució, i que s'exclamava també per aquesta banda, d'una manera més o menys implfcita. Hi ha qui malfia que es vulgui anar cap a una privatització del Conservatori; i també hi ha qui tem que pateixi una paralització progres~;va a mans d'un patronat. Potser, darrera de tot això, hi ha la por a la pèrdua o al deteriorament dels llocs de treball. Les darreres eleccions feren d'aquest garbuix de problemes un instrument polític dels partits que s'hi enfrontaven, i la cosa anà prenent un aire cada cop més confús i més excitat. S'arriba a posar en dubte la titulació acadèmica del director i dels professors: alumnes i parcs d'alumnes en demanen la dimissió; i, fins i tot, se li arriba a posar una querella criminal. 22 (1020) p e e s l' e n 11 p a v p p «. f¡ 11 e La manca de resultats de sortida del problema fa pensar que en aquell moment no es tractava tant d'un problema de concepció política de la cultura musical, com de contraposició política electoral. Han passat les eleccions i la qüestió no sembla dur camí de ser resolta. És cert que l'Ajuntament de Barcelona té un pressupost musical -sense comptar-hi el del Conserv&tori- dc prop dc mil milions de pessetes, molt superior al que hi dedica el Govern de Catalunya. Aquesta xifra podria fer, de Barcelona, la ciutat més musical d'Europa, molt probablement. Però els resultats no permeten de considerar-ho així. I, és clar. costa d'entendre que, amb un pressupost semblant, el Conservatori Municipal hagi de fer les coses amb estreteses econòmiques. De tota manera, no sembla raonable de carregar tota la responsabilitat dels fets a l'Ajuntament. La Generalitat no ha demostrat fer-se càrrec que la inestabilitat i Ja ineficàcia del Conservatori de Barcelona és una rerida greu a la cultura musical de tot el país, i que pot afectar la seva salut musical en el present i per alguns anys. Més aviat es pot dir que ha deixat podrir la poma, sense aplicar-hi Ja seva autoritat d'una manera resolta. Les lleis per les quals s'ha anat enfocant la crisi fins ara eren del 1966, és a dir, anteriors a l'actual règim constitucional. La Generalitat hauria de tenir plenes competències sobre aquesta matèria, i administrar-hi una llei realment actual i previsora d'un futu r pròsper i segur. S'ha limitat, gairebé només, a dictaminar que els Conservatoris de Catalunya han d'engegar el procés per a les eleccions de Consells escolars i de Directors dels centres. No crec que el públic musical català i els pos~ibles futurs estudiants de música de Catalunya estiguin en condicions de poder determinar qui té la culpa d'aquesta degradació; ni crec que això sigui la cosa que al capdavall els interessa. Però, mentrestant, es van nerdent anys de formació musical ·orrec!<. • es va cremant l'oportunitat que Barcelona i Catalunya arribin a ser ulguna cosa més d'allò que són actualment en el panorama musical del món. I ho podrien ser! Joan Rendé i Masdéu ¡ l I [ ---------------------------- ------------------------- TEMA Història d'una crisi En els darrers temps s 'ha establert un cert paral·lelisme entre la crisi de l'Orquestra Ciutat de Barcelona (OCB) i la que pateix el Conservatori Superior Municipal de Música, ambdós organismes dependents de l'Ajuntament de Barcelona. En el primer cas, és ja un fet la desbandada d' un bon nombre de músics cap a d'altres formacions instrumentals i cap a la docència, inclòs el propi Conservatori Munic ipal. Pel que fa a aquest centre, d ' un temps ençà és re lativament fàcil trobar un professor que, tot parlant del tema dc la descentra! ització i la problemàtica del Conservatori, et digui: •Amb aquesres condicions no es pot fl·eba1/ar. Tors. en general, esrem buscam alternaTives de rrebalf,.. Aquestes alternatives, per a uns són les escoles privades de música, de Ics quals en els darrers anys hi ha hagut una florida; tanmateix, deixar Ja plaça de professor al Conservatori per una escola és encara una aventura molt arriscada per a un professor-funcionari. D'altres, han adoptat les vies de la insinuació i han fet alguna que altra visita de cortesia a la Direcció del Conservatori Superior de Música del Liceu. Una cortesia, sens dubte sos- pitosa, és la de més d'una dotzena dc professors que, amablement i educada. han anat a saludar al Director d'un conservatori de música que se suposa, d'entrada, rival. El desencadenament dc la crisi que afecta el Conservatori Municipal de Música des de fa més d'un any ha estat, paradoxalment, una de les aspiracions històriques del centre: la descentralització. L'experiència d 'anys ha demostrat que l'edifici del carrer del Bruc no únicament és insuficient per la cada dia major demanda de places per estudiar Mús ica, sinó que resulta il·lògic, i fins i tot contraproduent, que en el mateix edifici estudiïn nens de 8 anys un preparatori de solfeig i, alhora, joves de 25 el virtuosisme de qualsevol instrument. El projecte de descentralització del Conservatori Municipal de Música , plantejat per I' Ajuntament de Barcelona com una opció irrenunciable , té com a finalitat la separació dels ensenyaments elemental, mitjà i superior. Aquesta separació d'ensenyaments, que avui ja és un fet, no és contrària a l'opinió majoritària del professorat. «No esrem comra la descenrralirzació», diu Carles Marquès, portaveu dc la comis- ma 'ha 66, tu- •lei.Ï •reliels gar es- ==~~ ¡¡¡ busquen s Vells problemes d\recc\~ \ ~e canv\ en \a . deJAúSl~ Conser~a l[1J oblernàtica Noves ;dees pe Neg8cla la matricüla a qui té rebuts pendents Ahir es 1>a produir Ull nou incident en el llarg afer de les noves taxes acadèmiques. que els alumnes i els pares d'alumnes es neguen a pagar. Ahir, primer dia de matrícula, no es deixà matricular Cllp alumne que ungués rebuts pendenTS del curs passat corespanents a les noves ra-ces ra una pr dedaap- déu «fan imporTant com el de la descellfralitza- Conservatori Municipal de Música els es L'Ajuntament va desti nar el curs passat cinc escoles d'EGB per dur a terme la primera fase de Ja descentralització del Conservatori; és a dir, treure el grau elemental. Aquest curs s'hi han afegit dos locals més i, a partir del curs que ve, es pensa ja posar en marxa tres locals habilitats que faran de conservatoris elementals i que eliminaran progressivament les escoles on ara s'imparteixen classes de música. Els professors han denunciat fins ara Ics condicions d'inferioritat d'aquestes escoles respecte els locals del Conservatori del carrer Bruc: els barris triats, que consideren que «IlO són representaTius de la cillfaf»; els instruments musicals comprats per fer-hi classes, que diuen que són de baixa qualitat: i el no augment de la plantilla docent. Però, a pan dè tot això, allò que més ha molestat el professorat ha estat el fet dc no ser consultat. El fet que I' Ajuntament i la Direcció oo els fes partícips d'un projecte AVUI. ditll8tiS, 8dc !AC~embredcl 1981 :::a- ·or:arcopa- sembla, a rots els pressuposTOS». ESPECTACLES ...........~==--~ JO- sió dc professors del Conservatori Municipal: «però volem que aquesra sigui participatil'll i esrigui ben fera. Això escapa, El Conservatorio quiere dejar se ser ~'guarderia" Debate en Barcelona sobre los estudios de música TEMA---- --------- --------- --------- --------- --------- ció,, assegura Carles Marquès. -.Tora La informació que se 'ns va donar 1·an ser 1111s horaris nous i uns llocs de treball nous penjats al wulell d'anuncis, el primer dia de juliol de l'any passat,.. Bl professorat, urgentment, va convocar un Claustre, avui ja històric, en el qual es va aprovar un vot de censura contra el director del centre, Marçal Gols; un fet insòlit en els cent anys d'història del Conservatori . D'aquell claustre va sorgir una Comissió de Professors que, segons el se.u portaveu, «té la representativitat del ConservatorÍ>•, i es va culpar l'Ajuntament i la direcció del centre d'haver planejat la descentralització d'amagat dels profeSsors. Diu un dels informes de la comissió: ''· .. no s 'ha tingw en comple ni la col·laboració del professorat ni la seva opinió, i s 'ha amagat la informació sempre que aquesta ha estat demanada». Carles Marquès afegeix: «Se 'ns 1•a presentaria descemralització com a w1 fet irreversible. Fins aleshores, la direcció ens havia mantingw enganyats. En els claustres. que nosaltres havíem de sol· licitar perquè el director no en convocam, se 'ns va assegurar que aquest era un tema llunyà, i que únicament s 'havien malllingur algunes converses telefòniques al respecte"'. Marquès creu que el motiu pel qual va amagar-se el projecte de descentralització és perquè «suposa1·en que hi hauria una reacció contrària. No es pot fer cap tipus de descentralirzació seriosa amb 1111 pressupost de sis milions de pessetes». I van haver-hi reaccions contràries: la creació dc la Comissió de Professors, el vot de censura, diverses manifestacions, continuats comunicats a la premsa, protestes mil i, fins i tot. una querella criminal que, presentada per 20 persones (professors, alumnes i parcs d'aquests), acusa de possible usurpació dc funcions i qualitat al director del Conservatori. Marçal Gols. Però. un dels fets més significatius d'aquesta crisi provocada pel procés de descentralització ha estat la divisió que s'ha produït al Conservatori. Sens dubte, es pot parlar d' un «abans» i d'un «després» dc la descentralització. «Aquest centre sempre ha estat una mica conflictiu», diu Carles Marquès; •però ara hem de fer una clara diferenciació entre l'abans i el després. En èpoques anreriors», continua dient, -.hi hal'ia una cerw divisió entre el professoral, entre els més progressistes i joves i els més conservadors. Era un fet que el Claustre estava dividit en d~ferents opinions, diferen ciades les unes de les altres. Amb la posada en fimcionament de la descentralització, aquesta divisió e111re els professors ha desaparegut; però, per altra banda, se 11 'ha obert una de nova entre el professorat i Ja direcció del centre, inclòs L'Ajuntame/11». Des de l'Assemblea del 3 de juliol dc l'any passat, en què es va constituir JaComissió, la divisió del Claustre va desaparèixer de sobte. Les lluites entre el professorat ja no tenien sentit, perquè es va començar a considerar que l'enemic era comú. «L'opinió del Claustre a/ llarg de l'any 24 (1022) ~ 18 l' nttl!.ucll982 Conflicte de les taxes establertes el curs passat • • pideiX El Conservatori tm ue s'examinin alumnes . ode quedar a l'escapçn q Cent quatre estudiants P n LA VANGUARDIA e 15 Malestar en el Conservatorio Murucipal de Música Los alumnos rechazan las tesis d e la d irecci6n y Ayuntamiento passat ha estat unànime: les persones discrepants són una minoria», 'diu Marquès.. traient importància als vots contraris sortits en les diferents propostes. D'aquest enfrontament va sorgir des dels primers dies I 'anomenada Comissió de Professors. La seva constitució és qualificada per Carles Marquès, el seu portaveu, com a «singular, ja que assoleix la represenrarivitat del Conservatori», i creu que la seva existència és ja de per si un fet meritori en un claustre de funcionaris que ha rebut «una herència de por, amenaces i represàlies». La funció d'aquesta Comissió no ha estat. fins ara, específica: «és més aviat general,. , diu el seu portaveu . .. va constituirse per tractar tots els problemes que hi havien i hi ha al Consen•atori; així ho especificava el pum de l'ordre del dia del Clausfre en què va sorgir». La Comissió no té cap tipus dc poder i totes les decisions han dc ser consultades i aprovades per I' Assemblea de professors. "Tenim, però,., diu Marquès, «la represemarivitat rant dels professors com dels alumnes i els pares d'aquesr~. cosa que mai no ha tingltf la Direcció, perquè ningú no l'ha votada». Bl temps de durada de la Comissió del claustre de professors és indefinida. «Ja portem 1111 any, però tenim la responsabilitat de continuar en aquesta tasca fin s que la situació es normalilzi», assegura Carles Marquès. Aquesta Comissió no ha estat mai reconeguda per la Direcció i no hi ha diàleg entre ambdues parts. Tot això semblava que podia tenir una solució quan es va intentar aplicar la Llei Orgànica del Dret a l'Educació (LODE) i, per tant, convocar eleccions a Consell Escolar. Però l'ordre que la Conselleria d'Ensenya- ment de la Generalitat havia dictat per convocar les eleccions va ser impugnada per I' Ajuntament de Barcelona, per considerarla "poc precisa». «Aquestes eleccions eren vistes com l'elemem pacificador en tot aquest conflicte. ÚJ Comissió de Professors, els alumnes i els pares d'alumnes hi estaven a ja l'Or, i tots crèiem que eren una esperança de solució», diu Carles Marquès . Aquestes eleccions a Consell Escolar comporten l'elecció d'una nova Direcció que ha de ser votada pel Consell. Quan l'edició d'aquest número era a punt de ser tancada. vam poder saber que la normativa que la Regidoria d'Ensenyament de l'Ajuntament havia promès al professorat pel passat mes de juny, i que seria una alternativa a I' ordre dictada per la Generalitat (posteriorment impugnada ), s'esperava que podria ser aprovada per la Comissió de Govern Municipal durant e l present mes d'octubre. D'aquesta manera, les cleccions d'allò que seria una mena de Consell Escolar es realitzarien el mes dc novembre. Això vol dir que, posteriorment, hauria d'haver-hi l'elecció d'un nou equip directiu . Tot això, si no hi ha recursos mentrestant. Aquest procés electoral, si és ben acceptat pel professorat, podria arribar a ser el punt i final d'aquesta crisi que podríem dirne puntual, perquè l'ensenyament de la música, no únicament al Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona, sinó a tots els Conservatoris espanyols, és en cns• per una manca de legislació acwal adient. L.M. l ~ r Ensenyament musical: una problemàtica d'ampli abast La problemàtica de fons del Conservatori Superior Murúcipal de Barcelona i d'altres conservatoris de la resta dc l'Estat espanyol, al marge de processos dc descentralització i nomenaments dc directors, és la manca d'una legislació actual en matèria d'ensenyaments musicals. Per a Eulàlia Vintró, regidora d'Ensenyament de I' Ajuntament de Barcelona, del qual depèn el Conservatori, el problema més greu que té aquest centre és Ja «inadequació d'una estructura acadèmica que data del 1966... Tots els nivells educatius s 'han anat adaptant als temps. a través de diversos processos de reforma i de l'elaboració de legislació actual. Els conservatoris en són una eXcepció. El motiu és molt simple per a Eu làlia Vintró: <<El sistema educatiu a l'Estat espanyol ha estat en els darrers 15 anys en ""procés conrinu d'evolució, en el qual s 'han barrejat aspeCles diferems: acadèmics, de cominguts en els plans d'estudi, d'inserció en el món Laboral i també polírics, de disconfonnítat mnb la rea/irat. E11 aquells moments, els conservatoris 110 eren focus de conflicte. Avui Les coses han canviat, i es fa necessària una reforma del sisrema educatiu musical». )Jl- )ef ar- ~te- Ú1 els ors Ó», .s a Jna pel unt tor: dc >rat alali:ra:lis;ent Ieesell )re. Jria Aquesta possible reforma, de Ja qual actualment ja hi ha un projecte de reglamentació dels conservatoris fet pel Ministeri d'Educació, topa de front amb l'analfabetisme musical del conjunt dc l'Estat espanyol. «Això és degut», diu Ja regidora d'ensenyament. ..a/ fet que la música no ha estat inclosa com una assignatura important en el sistema educatiu obligatori; és a dir, en l'Educació General Bàsica (EGB). És arra11 d'això que els conservmoris tenen problemes greus com el de la massijicació, per exemple». r ~ec- res- :eprel dirmú!pe, sisen tu al .M. ~ En el futur, l'aplicació d 'una reforma dc continguts en el sistema educatiu - avui encara esborrany en Ja .Llei d'Ordenament del Sistema Educatiu (LOSE) que el govern central té previst de presentar a les Corts de Madrid al llarg del proper any 1987pcrmct, segons diu Eulàlia Yintró, tenir esperances que això se solucioni. -.Cal esperar que en aquesta reforma s 'imrodueixi la música com una assignatura de debò en els plans d'estudi i que, alhora. es tingui en compre la necessitat d'una adequada capacitació del professorat», diu, fent referèn- cia a la manera amb què s'està impartim actualment la música als centres d'EGB. c.Són els mateixos professors tutors els qui donen les classes amb una formació musical Eulalw Vm1ró adquirida a les escoles de mestres, del tot insuficiem per donar una formació bàsica musical i per estimular en els nens el gust i f 'afició per la música». A 1'hora dc fer lleis en matèria d ·educació, a l'actualitat tenen competència tant l'Estat central com l'autonòrrúc. encara que des del punt de vista dels continguts la competència és únicament del mirústeri d'educació. La Generalitat pot legislar en matèria de conservatoris, però fins ara no ha fet res al respecte. ~~eNo hi ha res que impedeixi que la Generalitat ringui el seu propi conservatori de música». diu Eulàlia Vintró. <<Des de l'AjuntamenT de Barcelona s 'han fet propostes a l'administració autonòmica per crear un parronat que es fes càrreè del Conservatori Municipal i que alhora aportés recursos que ajudarien a potenciar el Consen•atori. La Conselleria d'Ensenyamem únicament parla que aquest li sigui cedit, i no hi ha cap intenció per part de I'Ajumament de desfer-se del Consen·atori». Tanmateix. assegura la regidora d'En- coles de la ciutat on fer-hi per les tardes les classes de música i con1•ertir-les amb el temps en conservatoris. Tenim un projecre a mig !ermini en què es preveu que cada un dels districtes de la ciutat tingui ull edifici awònom que serà el Conseri'Otori elemental. Aquest edifici , 110 serà IÍIIicament ocupat pels estudiallfs de música. Al llarg del dia, poden ser punts de referència i d'estímul que ajudin al conjunt del sisrema educatiu, fent una rasca de cultura musica/no únicament adreçada als alumnes, sinó a rot el barri,. . La primera fase dc la descentralització. iniciada el curs passat. va suposar la inte, gració de cinc escoles d'EGB com a aules del Conservatori. • Actualment". diu la regidora d"Ensenyament. ..ja renim, a dos dels districte:; de la ciwat, edificis que esran essent habilitats de manera adient. perquè puguin conl'errir-se. en 1111 curt termini de remps, en consen·atoris elementals: i així. successimment. continuarem ... La utilització d'escoles és, per a Eulàlia Yintró. «Ull pas pre1·i per assolir un procés de senyament que difícil ment l'Ajuntament dc Barcelona podrà dedicar més recursos al Conservatori dels que actualment hi dedica, perquè ••no és la seva competència». Quant a la descentralització del Conservatori Municipal, Eulàlia Yintró ha assegurat que aquesta continuarà al llarg d'aquest curs. «Tenim un projecte que no co11solidació d'una XQI:ta de Consen·aroris elemt•ma ls en el conjunt de fa ci mm. que ti11guin. fins i tor. millors co11dicions que les existenTs alloca/ del carrer Bruc i amb 1111 amntatge afegil: separar el ni1·el/ elemental del mirjà i del superio,.,.. és únicament agafar unes deten11inades es- L.M. (IOD) 25 TEMA ---------------------------- ------------------------- De la transició a la democràcia Es curiós d'analitzar un capítol de la història del Conservatori. el desenvolupament del qual s'ha produït en el sentit invers al que se' n podia esperar amb l'adveniment dc la democràcia. Enca ra que no sigui un cas aïllat , poques institucions com el C.S. M.M.B. han experimentat tan palpablement aquest procés dc l'esperança a la decepció. La que en podríem dir etapa de transició {paral·lela a la transició política) s 'inicià pràcticament amb l'arribada a la Direcció de Xavier Turull. catedràtic de violí del cenrre. qui accedí al càrrec de Director el 1977, després d'una elecció per part del Claustre de Professors. sol-licitada per l'Ajuntament. essent-ne alcalde Josep Maria Socias Humbert . Comença aleshores un període en què hom preveu una major participació del professorat a la vida acadèmica del Centre. Hi ha freqüents reunions del Claustre: s 'organitzen les matèries en departaments i s'cligeixen representants: es fan reunions de de- partament i es comença a treballar en la revisió i canvi de programes ... En definitiva. el Conservatori comença a funcionar democràticament. cosa que il-lusiona a molts i dóna impuls dinàmic a un ensopit col·lectiu de professors. No pas sense discrepàncies ni tensions, ni sense una cena ambició de poder per part d'alguns sectors ... : però el Claustre del Conservatori comença a tenir vida pròpia. Després de Turull. Maria Cateura, catedràtica de Pedagogia Musical , passa a ocupar el càrrec de Directora en funcions, un càrrec que també és refrendat més endavant per votació del Claustre. En aquesta època. continua el procés iniciat a l'anterior: es publiquen els nous programes: s'elabora un projecte de Reglament d'Ordre Intern (que ha demanat un gran esforç) ... , però també es radicalitzen més les postures divergents i s 'accentuen les discrepàncies i lluites internes, potser potenciades. en molts casos, per la manca d'imparcialitat de la Direcció. Aquesta cir- cumstància afavoreix - i es pretén que justifiqui- la posterior acció de l'Ajuntament, amb la designació de Marçal Gols, a qui es nomena en el càrrec sense mitjançar cap mena de votació . Però. abans d'entrar en aquesta etapa, vegem alguns fets importa nts de la vida política, paral·lels als anteriors, que, òbviament, són determinants de l'actual situació. El més important és, indiscutiblement, la victòria dels socialistes a les eleccions municipals del mes d'abril del 1979, i l'accés de Narcís Serra a l'alcaldia de Barcelona. Comença en aquest temps un canvi important en la fiJosofia de l'administració · lUnicipal envers els músics. El Conserva!'Jri i I'OCB deixen de ser considerades entitats que donen prestigi al municipi , per a convertir-se en quelcom massa car, que l'Ajuntament potser no ha de finançar. És el principi de la llegenda (?) de Ics tres M (metges. músics i mestres) que afecta de ple el Conservatori. .. • Je as n-' lJ ~ f: e- lí- a- ó. la U· és la. )f- tU · Es aleshores, essent Turull encara Director, quan I ' Ajuntament, de la mà del tinent d'alcalde Raimon Martínez Fraile - regidor aleshores de l'àrea d 'Ensenyament- provoca la primera de les grans crisis, en imposar als alumnes el pagament de quotes mensuals. Aquesta mesura és rebutjada per unanimitat pel Claustre de Professors, i els alumnes es neguen a pagar. Després d ' un curs de forta polèmica ( 1980-1981) , que adquireix una important transcendè ncia a l'opinió pública, en el següent (1981- 1982), essent ja Directora en funcions I 'anterior Sots-directora , Maria Cateura, es prohibeix, sense previ avís, I 'examen als alumnes que no estessin al corrent de pagament, cosa que obliga els tribunals ~ excloure de· les proves, en el mateix moment de comparèixer a fer-les, els qui no acrediten d 'haver abonat les quotes. I, fins i tot, s'arriba a oferir el vergonyós espectacle d'examinar a qui les abona al 'acte. Aquesta manera d'actuar compromet i desacredita una Direcció desbordada. que no pot ni sap trobar solució al problema. Quan això s'esdevé, ja és Pasqual Maragall qui ocupa l'alcaldia, després de les eleccions generals d'octubre del 1982, que porten Narcis Serra al Ministerio de Defensa. Jri \tS a ue És M Jle ~ I és aleshores quan entrem en el període que en podríem dir de <<Consolidació de la Democràcia>>. El mes de gener del 1983 , l'Ajuntament cessa la Directora i nomena Marçal Gols . El Claustre dc Professors (encara que dividit en la seva consideració envers la Direcció anterior) manifesta unànimement la disconformitat amb aquest procediment, que representa un total retrocés en el procés democratitzador i participatiu del Centre . Es rep amb gran fredor Marçal Gols, qui no sols és aliè al Conservatori , sinó també a l'ambient musical de la ciutat. Des del començament d'aquesta etapa es van paralitzant, a poc a poc, els mecanismes participatius iniciats a les anteriors. Es convoquen poquíssimes reunions de Claustre; algunes, són convocades pels professors. -Les reunions de departament també disminueixen o desapareixen ... Tot això dóna una falsa aparença de calma. I, e ncara que s'inicien iniciatives que en principi poden semblar positives (com Ja creació d'orquestres d 'alumnes), fracassen per ]'«amateurisme» amb què són portades a terme. Cal esmentar també, en aquest temps curs 1984-1985-, l'aprovació de la Llei d'Incompatibilitats, una autèntica agressió a la Pedagogia (que confina l'ensenyament a mans de teòrics, als quals s'impedeix o s'obstaculitza l'exercici pràctic de la seva carrera) , l'aplicació estricta de la qual posa en funcionament l'Ajuntament de Barcelona amb la consegüent c reació dc buits a les places del Conservatori o de I 'Orquestra ocupades per professors, a qui, de vegades, es farà molt difícil de substituir. S'accentua l'èxode dc músics catalans a Madrid i a l'estranger. Però és en el curs 1985-1986, en complirse el centenari de la creació del Conserva- Xal'ier limt/1 tori, quan Gols i I ' Ajuntament juguen fon i fracassen estrepitosament, en ocasionar la crisi més gran que ha conegut el Centre des de la seva fundació. El desencadenant és la mal anomenada «Descentralització del Grau Elemental». Sobre ella s'ha produït una informació abundosa durant tot el curs, i la Comissió de Professors en presentarà aviat un dossier complet. No obstant. sembla oponú de resumir l'esmentat procés, per acabar de comprendre el desencís i la decepció apuntats al principi. A finals de juny del 1985, en una reunió de Claustre, en ser preguntat el senyor Gols per la «Descentralització»,ja que en corrien insistents rumors, respon en uns termes que no fan preveure gens Ja imminent aplicació d'aquella mesura, i fms i tot es com:. promet a crear una Comissió per a tractar d'aquell tema. Al cap de quatre o cinc dies, el primer de juliol , apareix al taulell d'informació per a les matrícules un organigrama de la Descentralització, en el qual els professors i els alumnes s'assabenten dels respectius nous horaris i llocs de classe per al curs següent. El 3 de juliol, a requeriment del professorat, es convoca una reunió urgent del Claustre, en la qual el senyor Gols rep el primer vot de censura de Ja història del Conservatori: el Claustre retira. doncs. la confiança en la Direcció, i elegeix unaComissió de cinc professors per a tractar dels problemes que poguessin sorgir, i per a representar el professorat en el debat sobre aquells problemes. La primera cosa que fa l'esmentada Comissió é..~ elaborar un informe sobre la Descentralització (el qual, dissortadament, resultà ser profètic) i el tramet als màxims responsables de l'Ajuntament, tot oferintse reiteradament al diàleg i a Ja coHaboració. Sense cap mena de resposta, comença el curs i es posa en marxa el pla, que ocasiona el caos anunciat. A partir d'aquest moment esclata el conflicte, cada cop més virulenr, que afecta tot'> els sectors del Conservatori. els quals manifesten amb una wral unanimitat: •No a Gols! No a Ja seva caòtica DescentralitUJció.'». Es vota, en una assamblea de professors. alumnes i parcs d'alumnes. la soHicirud dc cessament del Director i la paralització de la Descentralització, amb uns resultats gairebé unànimes. Hi ha manifestacions al carrer i al Conservatori. amb intervenció de la policia a petició de la Dírecció. Els alumnes fan vaga durant una setmana. S'incoen expedients i se sanciona diversos professors per motius fútils. Es tmmet una carta a l'Alcalde, amb 419 signatures: l'Ajuntament, ni hi respon ni dialoga amb els representants del& professors i alumnes. S'organitza una Marató musical de protesta amb tant d'èxit de participació i assistència que desborda les 24 bores previstes. Un grup de professors, alumnes i pares d"alumnes presenta al Jutjat una querella contra el senyor Gols. per suposat delicte d'intrusisme professional, la qual és admesa a tràmit i està sub-judice en aquests moments ... En aquest maremàgnum de &ensions, sorgeix una petita llum: la Generalitat publica. en el D.O.G. del9-4--1986, I"ordre perquè es portin a terme les eleccions deJs òrgans unipersonals de gov-ern i dels consens escolars previstos per la LODE. i llamet circulars a tOlS els Conservatoris de Catalunya, especificant la constiiUció per cada cas. Aquesta notícia és rebuda amb esperança en els diversos col-lectius del Conservatori de Barcelona. ja que aquestes eloocions es consideren com el primec pas per a la solució del conflicte. i aixi ho manifesten públicament. Però.. . mentre a la majoria dels Conservatoris de Calalunya es realitzen les esrnemades e1eccioos 9..--me cap problema. I"Ajuruamem de Barcelona presenta un recurs a la Generalilal i. fms ara. . . . no hi ha eleccions! On es ,·ol amòar? ¿Quina esperança pot posar el mús.ic en una Aduúnistració que no té en compte la seva opinió~ que impedeix !"exercici de la pedagogia com una conseqüència de la pdtctica; que intenta intimidar. practica la intolerància i sanciona a qui discrepa d"ella"! Carles Marquès Porta\'CU de la Comissió Permanent del Claustre de Professors del C.S.M.M.B. (1025) 27 .. ES POSIBL E RECUPE RAR LO IRREPE TIBLE COMPACf DISC SONY Marçal Gols: uns projectes en curs de realització • El mes de gener del 1983, data en principi no gens ortodoxa -meitat del curs-, Marçal Gols es feia càrrec de la direcció del Conservatori Superior Municipal de Música. Hi succeïa a Maria Cateura, qui hi havia succeït a Xavier Turull. Turull, d'altra part, havia estat el primer director en el nomenament del qual havia tingut part el Claustre, que presentà una terna a l' Ajuntament. També María Cateura hi havia accedit per aquest procediment, que obria una via de participació democràtica a la gestió del Conservatori, d'acord amb l'evolució sòcio-política del país. Marçal Gols n'assumí la direcció per decisió de la Casa Gran , i sense c.omptar amb el Claustre; per tant, trencava aquella línia suara citada. Amb la seva entrada a la seu del carrer del Bruc fmia una crisi interna que havia enfrontat de forma ben palesa l'equip de direcció amb una part significativa del Claustre. El tinent d'alcalde, senyor Martínez Fraile, justificava públicament la intervenció decidida de l'Ajuntament en l'afer, al marge de la participació claustral , en termes d'implacable, pragmàtica i primària matemàtica democràtica: <<El poble ens ha atorgat el poder i ens pertoca de decidir. I, per això, ho hem decidit. Si ho fem malament, el poble, com que estem en un sistema democràtic, ja impedirà que continuem decidint .. . En aquells moments, des de la Casa Gran es va remarcar l'historial d'organitzador de Marçal Gols, a través d'una tasca (que es va elogiar públicament) duta a terme a l'arxipèlag canari. les va dir que es considerava aquesta qualitat com a cosa i1: 1portant en el context del moment que travessava e l Conservatori barceloní. Era un argument que resultà difícil de rebatre, car la situació era preocupant i s'imposava una tasca en el sentit indicat. Malgrat la forma (si més no, anormal) del nomenament, la presència o, potser millor, les seves primeres actuacions, van crear un clima d'aquiescència força generalitzada a la casa, i - fins i tot- una, fins a cert punt, il·lusionada expectació. Ara, el cap de tres anys i mig de tasca, Marçal Gols ens acull, com sempre ho ha fet, amb una exquisida amabilitat i una calma que contrasta amb el fet que hagi acabat de viure un curs extraordinàriament conflictiu, en el qual s'han produït els incidents més sorollosos que potser hagi vis- ..... ..... ...•••... .. ...... ..... . . . ... . .. . . ..... ..... .... . . . . .. .. . ... . .... ' . cut mai el Conservatori, i en el qual tant algunes dc les actuacions de la casa com la seva pròpia figura han estat objecte d'un protagonisme negatiu, absolutament indesitjable. La conversa substitueix l'article que nosaltres hauríem preferit que ens hagués escrit. Ell preferí convertir-lo en Dn diàleg obert i franc, sense cap mena d'imposició per la seva part. Una conversa que comen- ça amb l'explicació dels objectius que es va traçar quan assumí Ja direcció del Centre. -No és fàcil d'explicar. Qu011 hi l'Dig arribar, ''aig veure que hi lrm•ia moltes coses que calia modificar. Els mecanismes administratius i acadèmics s 'lzal'ien de desenquilosar. Hi havia ganes que s 'hi renol·essin moltes coses, però calia tirar-les enda\'Ont. Gols recorre sovint a les dades numèri( 1027> 29 • ques que, amb la seva força, constitueixen de vegades arguments clarificadors. - Ens trobem que el Conservatori té una entrada massiva d'alumnes de solfeig, cosa que produeix una gran massificació pel que fa a a quesla matèria. I, per altra part, no tenim.possibilitats de fer classes d 'instrument a aquests alumnes, per manca de mitjans. Fabricàvem solfistes i no instrumentistes. Calia racionalitzar aquesta situació. Era el remps en què, a les dues o a les tres de La matinada, ja hi havia qui feia cua. Es va posar en marxa el test de selecció que, si no és una manera perfecra, com a mínim serveix. Allò que no es por fer és acceptar alumnes en un nombre tres vegades superíors a les possibilitars. Aquesta selecció ha permès anar facilitam l'accés a l'insmmwlll en el mome111 opomí. I jo penso que l'infant ha de començar a treballar l'instrument quan entra al Conservatori. Gols continua amb I'exposició del panorama que trobà: - Hi havia una gran massificació d'alumnes de piano. N 'hi havia més de cinc-cems, contra vint-i-set de violí. Si fabriquem tants pianistes, no sabrem què fer-ne!. I, en canvi, les orquestres fum de portar corda de l'estranger. S 'imposava dur a terme una tasca de potenciació dels instruments deficitaris com corda, fusta, etc. Hem aconseguit tenir-hi 150 alumnes de violí, contra 30 (1028) els 27 que hi havia aleshores. Tampoc no tenia sentit de tenir més de trenta professors de piano i només dos de violí. Aran 'hi ha villi-i-sis i set (potser m'equivoco d'un). S'hafet un procés, pel qual cada professor de piano que s 'ha jubilat ha estat substitun per un de violí. D'oboè teníem tres alumnes, i al curs segiient jan 'hi havia una trentena. Les orquestres sempre han de recórrer als oboistes del País Valencià. Era tradicional que hi hagués un sol alumne de fogor. Ara n'hi ha cinc, i_Jzi ha dos professors: abaJ1s, només w1. Es clar; els fntits no es poden veure aviat, perquè la carrera de violí consta de deu anys i la d'oboè de vuir. Gols considera lamentable la manca de visió dels pares i la seva obsessió per encarrilar els nois cap al piano. La relació ens porta ara a parlar d'un altre aspecte en el qual Gols insisteix molt. - Els gmps instntmentals dins del Conservatori constitueixen una eina cabdal. Cal que L'alumne passi per un període para/· Lel, en el qual agafi la pràctica de l'orquestra; perquè si no ho fa, quan hagi d'incorporarse en una, començarà pràcticament de zero. Això, que és normal arreu del món, a L'Estat espanyol és pràcticamenr desconegw. Els conservatoris no tenen orquestres. La finalirar d'aquestes orquesTres no és el lluiinem, sinó La d'afavorir la formació de L'alunme. Gols assenyala que s'ha hagut d'enfrontar a la inèrcia existent, que ha fet que als alumnes avançats els costi d'integrar-se en aquestes formacions per incomprensió, i també per manca de temps. - És wz procés lent. Quan l'alumne fa temps que ve al ConservaTori i no l'han obligat afonnar pat1 de cap orquestra, cosra de fer-lo entrar en la dinànúca. Una altra cosa ben diferent són els alumnes joves, que ja ho troben normal. De vegades, el grans es justifiquen diem que fan alrres coses. Ha d'haver-hi un momenr en què l'estudiamlta de decidir-se a assumir la música com una professió; i, aleshores, s 'hi ha de dedicar en cos i ànima. Era obligat parlar del tema que ha resultat especialment conflictiu. El que ha promogut protestes airades i soroUoses, manifestacions, peticions de dimissió del mateix Marçal Gols i, fins i tot, actuacions judicials. El director del Conservatori Superior Municipal de Barcelona, no sembla gens afectat en abordar el tema. - De descentralització ja se'n parlava en els Temps que n'era director en Zamacois. Se n'ha parlat a rotes les Direccions; s 'han fet intellls amb professors que treballaven a aules de fora. Quan vaig entrar, el curs 1983-84, ja van obrir el preparatori a sis escoles municipals. I el curs següent, aquesres escoles van continuar i es l'CI obrir Raimon Mart me::. I· rmle. CII 1111 primer curs de solfeig (les mateixes escoles feien preparatori i primer). /, com que això havia fu ncionat bé, es va creure conveníem, d'acord amb la regidora d'Ensenymne/11, Eulàlia Vintró, de fer 1111 tercer pas: era, 110 tan sols fer solfeig, sinó tot el grau elemental, incloent-hi instnunefll. Allò que no tenia sellfit és que, al Conservatori, hi hagués barrejats alumnes de 9 o JO anys amb joves que en tenien 20 o 21. La universitat no barreja l'EGB amb el grau universitari. Però és que, a més, aquí 110 s'hi cabia!. Gols reconeix que aquesta solució no és la ideal. Per a ell , la solució seria tenir un Conservatori a cada districte, amb tota la dotació oportuna. I que, el del carrer de Bruc, es dediqués al nivell mitjà i al superior. Rebutja matisadamcnt l'observació que la cosa s'ha fet amb una acusada manca de mitjans. - Això és relatiu. Hi ha hagut queixes per la qüestió de l'acústica, però no per això 1111 J- Js :u fa lJI s- !LS, CONCURS INTERNACIONAL DE CANT el FRANCESC VIÑAS os- :i1a Barcelona Del 6 al 16 dc novembre del 1986 Data límit d'inscripció: 13-10-86 al- O· )1- .ix lior ns en is. -:m en 'TS ;is li , rir XVI CURSOS INTERNACIONALS D'INTERPRETACIÓ MUSICAL Del 16 d 'octubre al 29 de novembre del 1986 Data límit d'inscripció: 7-10-86 Per a informació i inscripció: el del Bruc , 125 (Secretariat) 08037 - Barcelona concurs amb Amom R11.1-Mur/w s'ha de deixar d'estudiar piano. Per altra part, 110 crec que hagi de ser incòmoda la decoració d'una aula d'EGB. S 'Jw parlat també de pianos senzills i de queixes de sorolls. Mira; aquí, hi tenim el Mercat de la Concepció, i de soroll n'estem em•oltats (amb camions que carreguen i descarreguen, i XÍI'arri), i les aules no estan insonoritzades. On hi ha més pol·lució sonora: aquí, o al col·legi de Pubilla Cases? I l'avantatge és de tenir els pares satisfets, amb els fills que estudien prop de casa. Accepta que pot haver-hi un cert percentatge d'alumnes amb problemes; i, pel que fa al problema dels qui han de fer solfeig en un lloc i instrument en un altre, assenyala que el curs vinent això no es produirà, respecte a Bruc i altres centres. Rebutja totalment que, amb Ja descentralització, es pretengui eliminar el grau elemental del Conservatori: - De què ens nodriríem? -es pregunta. I insisteix que, allò que cal, és una separació entre el grau elemental i els mitjà i superior. I ho argumenta en aquests termes: - L'alumne que estudia el grau elemental no ha fet cap opció per a la Música. La ¡•eritable elecció no la farà fins que deixi el grau elememal. Mira: el 57% dels alumnes, en el període 1980-1985 l'a superar el grau elememal; e/36% el mitjà; i e/27%, el superior. No hi ha prou professionalitat. en I 'alumne. En els últims dos anys del Conservatori, només n 'Jum sortit dos ¡•iolinistes i encara 110 s 'han format totalmem . a la casa. I això és molt greu. I per això han de venir txecs, romanesos, polonesos... a les nostres orquestres. Parlem del futur; d 'un futur que passa per una iniciativa q'u e Go ls destaca. - Allò- que cal es oferir una visió diferew de les coses. Ara posarem en m01:w 1111 pla de master class. Es tracta de compwr amb alguns professors de prestigi, que vinguin a col·laborar com a invitats. Això es fa arreu, menys a Espanya. Compwr amb aquesta gent significa unano1•a visió, i sens dubte constiwirà w1 revulsiu per a nosa/- tres. Pel curs vinem. ja en tindrem alguns. I sorgeixen els noms d'Agustín León Ara 1 Eva Grauwin. que ja el curs pas!>at van rcr-se càrrec dc l'apartat de violí, arran de la malaltia que sofrí el titular. Xavier Turull. Parla també del pianista brasiler. Luiz dc Moura. i de Roberto Bravo: i assenyala que en vindran d'altres. Diu que no es tracta de muntar una «Operació de prestigi... encara que reconeix que dóna pre~tigi. perquè són gent de prestigi. - Ens ajudarà a tenir una ¡•isió més europea de com l'llia música. La gem Jw d'anar a Europa a ampliar estudis. Com•é que no els calgui sonir. La gent pensa que, en acabar/a carrera, se n 'h a d'anar a Bmssel· les ¡1er conèixer I 'escola belga de violí. Per què 110 fer-ho aquí? L 'Agustín León Ara és un representalll de l 'escola belga. Quan puguem renir professors invitars permanents en cltres branques, podrem dir que estl'lll imegrats plenament a Ew·opa. Al Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona, dels seus 2.300 alumnes oficials i 5.000 de lliures. només 137 dels primers pertanyen al grau superior. Pel que fa a alumnes lliures, només s'imparteixen 84 matèries/alumne aJ grau superior. per 1.722 a l'ele mental i 933 al mitjà. Xifres prou eloqüents que, d'alguna manera. justifiquen aquestes paraules dc Marçal Gols. - Això de l'alumne lliure 110 té selllit. Aquesta figu ra només e.xistei:c aquí. Quams d'ells es dediquen professionalment a la música? T, justament, aquests cinc mil i escaig d'alumnes lliures i també els dos mil trescents d'oficials, atorguen al Conservatori Superior Municipal de Barcelona la definició de Conservatori de Catalunya. l , pe r tant, una gran responsabilitat en un moment en què la mate ixa forma de Conservatori és objecte de qüestió, pel que fa a la seva funció e n el si del procés formatiu del músic. J.C. La mas importante cdíwrial de publícacíones española de obras musicales dc estudio y de concierto &'-:>~ \)\\0\lli\L DE Itt . ~~Os BO IL EAU 1 Ç¡ ~ Provenza, '287 . Teléfono :liS 53 34 08037 - BAR CELON A En su propi o intcrés pida siempre t IU21Jl Jl ENCICLOPEDIA Y GUIA DE LA MUSICA CLASICA Muslcalla és un extraordinari festival de música. La claredat i el rigor de la part enciclopèdica i la brillantor del component sonor fan de M usicalia una creació única en el seu gènere. Muslcalia és una gran enciclopèdia musical. Ordenada a/fabèticamen~ escrita en estil àgil i entenedor i amb un sòlid rigor en el contingut. Musica/la és una obra de consulta indispensable, alhora que proporciona una lectura entretinguda. Musicalla és una gran antologia sonora dels moments m és genials de la música. Cada disc o cassette és un brillant carrussel dels millors i més coneguts fragments de les principals creacions musicals. Sense cap dubte, constitueix una extraordinària discoteca. Musicalia és una obra de gran qualitat. El contingut, el repertori i els intèrprets hi resten sòlidament refermats per Salvat en l'edició i per Deutsche Grammophon. Philips i Decca en les gravacions. 100 discos o cassettes 100 fascicles setmanals 1.400 pàgines 2.000 dibuixos, fotos i esquemes 4 volums de diccionari musical 1 guia de l'oient Salvat ----------------------------- -------------------------TEMA Noms i cognoms per a una història I l Amoni Nicolau Amb la condició de centre oficial dedicat a l'ensenyament de la música que, des de la seva fundació, assumí l'Escola Municipal de Música de la ciutat, és lògic que una bona part de les nostres figures històriques de qualsevol branca de Ja música, en els darrers cent anys, hagin viscut una relació amb aquest centre, com a professors o com a deixebles. En I'estament directorial anterior a la guerra civil, cal esmentar els noms de Josep Rodoreda ( 1886- 1896), Antonj Nicolau (1896-1930) i Lluís Millet (1930-1939). La missió de Rodoreda restà funcionalment lligada a Ja formació d'instrumentistes per a la Banda Municipal, que ell mateix havia reorganitzat. L'amplitud dels interessos musicals de Nicolau i la seva severa - i també contestada- personalitat havien de pesar, particularment, en aspectes organitzatius i d'estructura. Millet aponà. en una gestió bàsicament continuista, el do comunicatiu del seu singular i idealista caràcter. que encara avui és recordat pels nombrosos músics que n'havien rebut ensenyances. Enric Morera, per al qual es creà el càrrec de sots-director, representà la contrapartida visceral i contestatària a I' impertorbable actitud de Nicolau i Millet, com ho testifica un copiós i inefable anecdotari. Conegut preferentment, avui, com a compositor nacionalista, fou un músic ambiciós i combatiu, inflexible en Ja defensa de les seves preferències estètiques, d'un post- wagnerisme assimilat via Pedrell i Bru~­ seHes . Fou el mestre d·una generació de compositors . alguns d'ells avui oblidat~ i d'altres força allunyats de les seves premisses estètiques. La incidència d'un altre compositor català. també representatiu del seu temps i professor de l' Escola. Jaume Pahissa, va ser més curta i circumstanciaL Del primer equip de professors d ïn truments de corda. cal destacar Josep Garcia. que fou mestre de l'autodidacte Pau Casals, el qual, en retornar de la primera estada a París, heretà temporalment la plaça del seu antic professor. a l'Escola i al Gran Teatre del Liceu. A la branca de piano s ' inicià ben a\'iat una altíssima tradició que paneix de Joan ( 1031 33 TEMA ----------------------------- ------------------------Baptista Pujol , el primer mestre de piano del centre, i arriba als nostres dies, a través dels deixebles de Granados. Pujol tingué com a deixebles a Albéniz, Granados, Carles G. Vidiella, Joaquim Malats i Ricard Viñes. qui obtingué un primer premi de piano, abans de partir cap a França. Curiosament. Maria Barrientos visità Ics aules de I· Escola no com a deixebla de cam sinó de piano, a la classe de Joan B. Pellicer. Vidiella fou també mestre de Blai Net, acompanyant habitual de Pau Casals i també. més tard, professor de piano de I' Escola, amb Joaquim Canals, el pare de Maria Remei. Després de la Guerra Civil, i apartat Millet de la direcció, fou promogut a aquest càrrec Joan Baptista Lambert ( 1939-1945), deixeble de Pedrell, de Morera i dc Malats; però I'home que, des de la seu rectora (ara ja del Conservatori Superior Municipal), dotà d'una lisonomia pròpia el centre, i àdhuc d'un justificat prestigi en relació als altres centres docents de I'Estat espanyol, fou Joaquim Zamacois (1945-1964). La insòlita capacitat de treball de Zamacois i les seves -fins i tot dotades d'un pum excessiu de rigidesa- incontestables dots organitzatives adaptaren minuciosament els plans d'estudi !l la normativa legal vigent sota el model, d'arrel tradicional i conservadora. del Conservatori de París. Zarnacois proporcionà també textos pedagògics al Conservatori amb la seva Teoria de la Música i els densos tres volums del Tractat d'Harmonia, entre altres. i contribuí de Q l- I- ), I· li :lt it, l- sa- .1- :St ;), :s; ra I), <l- li- :m òes !S- ;a- ::ls !nt ~r- 13- ics la 1C- de manera força decisiva, per exemple, a la formació teòrica i professional de músics tan reJJevants com Antoni Ros-Marbà o Salvador Pucyo, entre molts d'altres, auxiliat per un professorat directament o indirectament format a la seva escola, per Josep Poch, Josep Garcia Gago, autor d'un tractat de contrapunt, etc.; a ells s'afegí posteriorment Manuel Oltra, amb el seu domini de l'ofici, i avui encara en actiu. Joan Pich Santasusana (1964-1977), el qual, una altra vegada, simultanejà la direcció del Conservatori amb Ja de la Banda Municipal, continuà les directrius peda- gògiques de l'era Zamacois i visqué, cap a les darreries del seu mandat. Ics inevitables i incipients tensions que presagiaven l'inici d'una nova època. Xavier Turull (1977- 1982), deix.eble dc Joan Massià i també catedràtic de violí, accedí per primera vegada a la direcció com a conseqüència d'una votació del claustre dc professors. Intensificà la projecció pública dels deixebles més rellevants del centre, possibilitada per l'oportuna construcció de l'Auditori Eduard Toldrà, deguda a Ja seva personal incidència. Més enllà s'intcnsificaja una estreta relació amb la present situació del centre i, per aquesta raó, ometem, en aquest apartat primordialment històric, la continuació d'aquesta relació de directors. Fou precisament a partir dc l'època 7.amacois que un cos de catedràtics molt n.:presentatius de Ja vida musical barcelonina, i amb un entranyable sentit col·lcgial, ocuparen diverses àrees pedagògiques: Francesc Costa -el carismàtic i aplaudit concertista català-, Eduard Toldrà - per al qual l'activitat pedagògica fou una contrapartida gratificant a Ics seves activitats de director de I 'Orquestra Municipal- i Regino Sainz de la Maza professaren la càtedra de violí, de la qual Enric Ribó fou auxiliar, abans de dedicar-se al conjunt local i instrumental i a la classe dc direcció coraL L'enyorat Joan Massià, que renuncià generosament a una possible carrera ipternacional de pedagog per tal de treballar per a la música del seu país, només ensenyà el violí de manera circumstancial al Conservatori, en ser cridat per a la càtedra de Música de Cambra, per la qual passaren un nombre més que considerable dc deixebles, els quals es beneficiaren dc Ics seves qualitats humanes i pedagògiques en un àmbit musical més ample que el dc l'cspecftic món violinístic. I, encara, una darrera menció, quasi no més enumerativa, d'altres membres particularment representatius d'aquella època ja pretèrita: Joan Gibert i Camins - que s 'havia format a París amb Wanda Landowska- , Josep Canlinals, Joan Dotras Vila i, més tard, Sofia Puchc, per al piano, Josep Rican Matas -el fundador del Museu Municipal d'instruments dc músicai més tard, Josep Trotta, per al violoncel, Llufs Ma. Millet, per a assignatures teòriques, Concepció CaHao i Conxita Badia per al cant, i, naturalment, la llista no és closa. En una altra generació, cal esmentar: Xavier Montsalvatge, i més tard Josep Soler, per a la composició, que avui professa Carles Guinovart; Paul Franck, per a l'orgue que, avui, ha format vertadera escola amb Montserrat Torrent. I, finalment, citem només uns lligams amb les generacions anteriors: per exemple, Miquel Farré s'ha format inicialment amb Tomàs Buxó, Antoni Besses amb Gibert Camins, Carme Undcbarrena amb Joan Dotras; tot això sense esmentar les necessàries noves incorporacions que formen part del claustre actual i que, doncs, no incloem en aquesta brevíssima relació històrica. R.R.M.C. - - - - -- - - - MÓN SONOR Gómez Martínez, ht voluntat de crear un teatre d'òpera, sense perdre el somriure El darrer 3 de maig, al Teatro Real hi hagué un concert molt significatiu. La Orquesta Sinfónica de Madrid i el cor titular del T~atro de la Zarzuela, dirigits per Miguel Angel Gómez Martínez, hi van fer dues òperes breus en versió de concert: La cambiale di marrimonio, de Rossini, i La muerte del obispo de Brindisi, de Menotti, si bé aquest concert era inclòs, fora d'abonament, a la Temporada d'Òpera de Madrid. Representava, per tant, una mena d'ocupació simbòlica, per part dels responsables de l'òpera a Madrid, d'allò que -l'any 1990-:- haurà de convertir-se en una nova casa, el Teatro Real, quan hagi estat reconvertit. El concert, a més a més, va servir com a presentació oficial del director granadí en el seu nou càrrec de «director musical associat», cosa que significa que el Tcatro Urico Nacional vol donar a aquest lloc la importància i el relleu que té en altres teatres d'òpera del món, cosa de què els seus antecessors fins ara no havien gaudit. Per tant, era una ocasió ideal per a parlar amb Miguel Àngel Gómez Martínez, i la primera explicació que haig de demanarli és: - Per què ets un director associat, i no director titular? -Sóc director musical associat perquè, quafl em fou proposar, pel juny de l'any passat, per tal de començar per serembre, jo no tenia dates lliures per a dirigir. Després, cercam-ho més bé, vam aconseguir d'introduir aquest concert en aquesta tem_porada i una òpera a la seguem. Després, cercant-ho encara millor, s 'han converrit en dues òperes (Don Pasqualc i el Tritptico); per això no es por dir que jo sigui el director musical, perquè és molt poca cosa perquè em posi aquest tírol; ara bé, de fet, 11 'estic exercinf les funcions: vigilo l'ampliació de l'orquesrra; estic dedicantme a escoltar molts camams -86 en sis elies- per tal de crear una mena de conjunt fix que volem que tingui el futur Teatro Real. - A les temporades següents, s'incrementarà la presència de Gómez Martínez al Teatro? - Per descomptat. Si tot s 'acompleix com ha estat previs!, i tots en quedem satisfers, voldré ocupar-me com més millor del Tea tro, sense aba11donnr l'Orquesrra de RTVE. Crec que ambdues coses són molt ben com(1035) 37 patibles quan hi hagi una bona organització; és clar, amb temps. No Les hem pogw fer compatibles aquest any, perquè només ho hem sabut amb dos mesos d'anticipació; però, a partir d'ara, ho podem organitzar. Allò que no sé és si, aquesta temporada, dirigiré més d'unlítol, perquè emfarè càrrec del teatre de portes endins: no vaig a lc1 cosa espectacular, de cara a la galeria. Farè una rasca perquè els resultats es vegin en el Teatro Real. Memresram, tor serà més o menys pro1isional: 1111 temps de pas, amb la mirada posada en aquell esdeve,niment. EL Teatro Real per al 1990 -Fa molt de temps que anem dient «per u quan siguem al Real», com si es tractés d'un termini molt llarg. Però, a mi, em sembla que d'ací a l'any 1990 no manca gaire temps. Què en penses? -És cert, tenim el temps ben just. De IOta manera, 110 sóc gaire optimista, jo, pel que jà a la dma del 1990. Prefereixo pensar que serà el 1992; ara bé, si resulta que l'esdeveniment és el 1990, tot això haurem guanyar. Però ja sabem que les obres sempre s 'allarguen ... ; no es pot mai calcular que s 'acabaran a la data pre1'ista en començarles. Penso que si no estem de sort, i l'Auditoria Nacional s 'acaba més tard de la data ammciadc1, aquest fet condicionarà I 'inici de les obres en el Real. Però, fins i tot per a l'any 1990, hi ha temps. -Què cal fer, des d'ara al 1990? -La primera cosa, dic jo, és crear aquest conjulll fix de veus, cosa que no vol dir que estaran sempre cantant, sinó que són un seguit de noms als quals el Teatro podria recórrer en qualsevol mamem; tms noms, també, que serveixin per a fer molt bé els papers secundaris, però que, si calgués, poguessin encapçalar decorosamen t un elenc. 1, després, com que 1•olem ampliar el nombre de títols que s 'interpretin per cada temporada, ens caldrà una orquestra amb un nombre suficient de músics per tal de poder fer front a aquest repertori més ampli. - Fins i tot per a tenir dos conjunts: un que assagi i un altre que toqui? -Gairebé. Per a això, cal arribara 146 professors, dels quals ara ja n'hi ha 103. L 'any que ve, hem previst ampliar deu places, i, cada any, continuar augmemant-n e unes deu més, per ral d'arribar a les 146 al cap de cinc anys. Aquest darrer nombre ja és suficient: és el nombre que actualmenr en té l'Orquestra Filharmònica de Viena, i aquesta orquest.ra fa concerts, fa representacions d'òpera diàriament, i també gral'acions discogràfiques. Per tant, com que no totes les òperes demanen 100 músics (allò normal és que 11 'hi hagi una setantena), amb 146 tindrem dos conjunrs ... 1 amb 70 bons músics es poden fer, fins i ror, simfonies de Brahms! De manera que es po38 (1036) - 1 pel que fa al cor? -El cor també requereix molta de cura. Cal millorar-ne la qualitat, cal ampliar-lo. Potser, cal comprar amb un cor fix, estable, i un altre cor, també fix, però extra; és a dir, que siguin sempre les mateixes persones les que potenciïn el cor titular, quan calgui fer-ho. Però, sobre aquest punr, les idees encara no són prou clares ... , perquè, a més a més, encara no he pogw parlar amb els membres del cor. - Et fas càrrec d'un teatre que ja té una orquestra i un cor que reben constants lloances. No cal començar per ells; però, a partir d'aquest nivell , què els demanaràs? -En efecte, l'orquestra té unnivellmolt bo. Amb ella, jo només he fet un Fidelio i w1 concert, i cada vegada ha anat millor. La darrera vegada que els vaig escoltar va ser a La Salomé, i havien tomar a millorar. És e1•ide111 que no han arribat al màxim, perquè no s 'hi arriba mai. Allò que els demanaré és més acoblament, més conjunció. més afinació ... : rot això que ja Jan bé, però encara més, encara millor! Sen.zillmnem, tenir cadascun més cura d'ell mateix, escoltar-se més entre ells, perfeccionar els atacs dels insr111ments de vent. Però rot això no ho fa rwmés el director, sinó també els caps de corda. que ja han aconseguir magnífics resultats fins ara, i continuarem per aquest camí: treballant amb duresa. 1 crec que, quan serem al Teatro Real, serà 1111a de les millors orquestres d'òpera d'Europa. Això no és w1 somni ni una i/· fusió; crec que és allò que podrem aconseguir. -A tu, que véns de Viena i d'altres teatres, no et fa la impressió, ara, d'entrar en un teatre de joguina? -No! Potser m'hauria fet aquesta sensació sis o ser anys enrera; però, ara, l'única cosa que és petita és la casa ... Bé, 110 vull arribar a comparar el Tearro de la Zarzue/a amb l'Òpera de Viena: allí és una altra cosa, un altre país. A Viena, no és una afecció; allí senten una autèntica necessitar de música i d'òpera , i les condicions 110 els músics que jo dirigeixi riguin un repertori que no sigui habitual. Vull dir, per hi ren en res a veure ... Jo recordo que, qum1 era estudiant a Viena, el teatre tenia Wl dèexemple, que la propera temporada l'obride cinc milions diaris, ror i que l'elecficit ré amb La Villi, que és u11a òpera de Pucli era regalada per l'Estat.. . Ací, que Com rricirat ... represenrada és no mai que cini l'Estar no gasta, en òpera, ni la dècima part crec que és ww òpera sensacional, molt ben de la quantitat que hi despèn Àustria. Per fera, molt ben escrita, però que és ma~sa tam, aquest teatre té unes altres limitaciOIIS. en farem la escena, en posar-/a per breu versió de concert i, si més no, gaudirem . Però, justament perquè he viatjat molr i he estat a molts teatres d'Europa -que no han d'aquella música. Un altre concert el deestar només Viena, Berlín i Munic i rots , ... er ball al altre un dicaré a la sarsuela, i aquells grandiosos teatres, sinó que també música de ballet, és clar: no hi ballarà ninhe estat en altres més petits- veig que el gú. La resta de concerts tindran uns proTearro de la Zarzuela, o bé, millor dit, el dirigiran els grames més habituals, perqué Tearro Lírica Nacional -que ara se'n diu els mestres convidats. de la Zarzuela només pel nom de La casa - Serà ampliat el nombre de títols? I el on es troba- ja té un nivell molt digne; i, nombre de representacions per cada títol? com que l'anem a portar a un edifici que -Això, no ho sé. De primer, jo voldria ré moltíssimes possibilitats tècniques més, veure com van les coses al Teatro Real, que se situarà en ut! nivell molt alt. té 800 localitats més que el de la Zarzuela; -Tots els teus projectes de millora quade manera que, amb el mateix nombre de litativa van aparellats a un increment en el representacions, hi ha una major cabuda pressupost. Hi has trobat problemes? de públic. Ara bé; si, així i tot, continua - Haig de dir que, fins ara, el represellrepremés fer-hi a rendirà hom ple, molt ram de les quesrionsfina nceres amb qui he semacions. drien fer, ensems, les representacio ns d'òpera i concerts. U11a altra cosa que hi hem imrodui1 és que l'orquestra no resti només a la rasa, sinó que surti a l'escenari i hi faci concerts. Perquè, al meu parer, és molt beneficiós per a qualsevulla orquestra que no es quedi només acompanyam , en l'mwnimar, sinó que pugi a l'escenari, que la vegin i que hi toqui. Allò que he mirar, això s f, és que tl tr o t~ tl 11 d 11 p 1/ é. b 11 ti o d •• e ò ò 11 ,. 11 --------------------------- -------------------- MÓN SONOR parlat ha tingut una absoluta comprensió per a qualsevol problema econòmic que li hem presentar. Es clar que, nosaltres, també comprenem que tot allò que hi cal rw es por aconseguir alhora. Però hi hem trobat fa millor disposició, i ja hem aconseguit força coses, en aquest semit. Si les coses continuen així, es treballa de gust. Ara fa uns mesos que ¡•am tenir-hi una reunió i, el pla d'inversions que hi ha establert, si es respecta, està molt ben equilibrar i, veritableme/li, és com ha de ser. -Gómez Martínez es fa càrrec d'un teatre amb, només, dos mesos de preavís i es troba, lògicament, amb una programació ja contractada, que no pot ser canviada. Hi estàs d'acord, amb la línia que té aquest teatre? Hi faràs modificacions? -En general, em sembla una línia bona. Perquè hi ha títols per al públic -títols de sempre- i després s 'hi jàn «experimellfS>•, que són molt necessaris. Per exemple, a la propera temporada es pot anomenar experimem el Mefistofele, de Boito, que és una òpera que hom no representa gairebé mai. Això sí, hi té un repar1iment magnífic: Caballé i Nesterenko. En canvi, Orfeo i Eurídice no és cap experimem: és ww obra de gran repenori, encara que no agradi a rots els públics. -Per a Madrid, es podria considerar un «experiment" la Cos i fan tutte, de Mozart? -Crec que, a Madrid, Mozart ja no és cap experiment. Lo veritat, però, és que en òpera no s 'ha imerpretat gaire. Aquesta òpera hi serà una sorpresa, perquè ens permetrà de conèixer realment on es troba el 11ivell de qualitat de I 'orquestra. Perqttè Mozart sempre és més difkil que qualsevulla de les altres que han fet, la Salomé, de Strauss, inclosa. I també veurem fins on arriba el nivell del públic, tot i que la Cosí és més assequible que un ldomeneo o una La clemenza di Tito. No la puc qualificar com a experiment, però si que es pot dir que va a establir un criteri. Woz:Íek, per a mi, ja no és un experiment, tampoc. Amb l. ). 1- 1; r- 111 ~s è, Jr 1a n.r- J!t io •r. va 1r. •n, {e!ó, le- '11, ix, els !xò els lg- Jer ~ec ma ro- rec eaen eninino '.oral.ma ssi- ·no !la/I dè?ec4cí, tot, la temporada acwal és molt més tradicional que la vinent. -El concert del tres de maig, ha representat d'alguna manera un desembarcamen! al Teatro Real? Teníeu la imenció de •prendre» el Real, d'establir-hi un cap de pont quatre anys abans del trasllat? -No, no... f El Jet d'anar al Real tenia, només, unes motivacions pràctiques. Lo primera, va ser la gran demanda de localitats, i vam preferir el risc que hi quedessin algunes localitats buides, al fet que es quedés gem sense localitats. I el segon motiu, que va ser ineUudible, era que, al mateix temps, a la Zarzuela s 'hi estava mw1- després: és l'embrió de tota la música rossiniana, amb la qual cosa queda representada en el concert una línia lírica molt determinada. D'altra banda, La muertc del obispo de Brindisi. de Menotti, és tma òpera!camata. Ni el mateix autor no s 'ha posat d'acord en la manera d'anomenar-la. Va ser escrita per a la re/e¡•isió i, en aquest mitjà, és molt fàcil de passar sense imerrupció del pres em al passat, per ral de ferhi caber els records del bisbe abans de morir. En un teatre, això wmbé és possible, però hi ha més dificultats, la solució de les quals no és compensada pels trema-cinc mimtts que dura l'obra. Amb tot, la rmísica • '.1 1 •.• 't ''·~ •• bt.i lO )Oh<J<o. 1~ .t. ltl>mo ~ tt'-if l O • 8 ) tOdo 10 tO hcw 1\ tant La valquíria, que tenia una part del decorat fixa, i ocupava gairebé la meitat de l'escenari de la Zarzllela, i, a la part que restava lliure, no hi cabia l'orquestra, el cor i el cor infami!. - Per què has triat aquests dos títols per al concert de la teva presentació? -Doncs, mira: wza mica, per inaugurar la línia dels concerts que jo hi vull dirigir; és a dir, obres dramàtiques que no tenen cabuda en. el repertori normal. La cambiule di matrimonio és la primera òpera completa que va escriure Rossini; dura Ulla hora escassa, i això li impedeix de ser represemada teatralmenr. Però en ella hi ha el germen de tot allò que Rossini escriuria LA SONNAMBULA és inreressantíssima: estil molt ben feu valia pena d'interpretar-la no ptlS una 1: gada sola, sinó que restés en el reper,ori. Però és de munta/ge molt diftcil: a l'Alemanya mateix, no l'he poguda muntc1r. És una obra problemàtica. L'he inc01porcula com a contrast amb la primera part, i com a emblema d'una música contemporània, absolutament nova, que 110 recorre a experiments. És una altra estètica, tan respectable com tores les restants. Mirarem que hi hagi de rot: que hi estiguin representades totes les tendències artístiques. Joaquín Turina Gómez Jan Per JfiS. i he han tots 7lbé e el '• el diu :asa e; L, que nés, a:n el ~u senti he ~ <( z<( <;¡"'"'e ,_J <( "'eo -¡¡ êQ u :::) tU u .... "' "' ::i E-< .!:! <( -~ U¿ -¡¡ 8 ,_J o u -o !!! <( u CI) ol) -o :::) "' o.. ol) ........ "' ¡.... ol) ;:J "l e :E CQ C"l 00 ' ~ ..."' >.:::. C) -¡¡ :::) <( -o -¡¡ tU -o -o CI) E-< - ·eo ·- ~"' > o u CI) CI) ~ Q u Butlleta de domiciliació bancària Butlleta de subscripció Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà CONSORCIS DEL PA· LAUDE LA MÚSICA CATALANA I DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, pel pagament de la meva subscripció a la REVISTA MUSICAL CATALANA. Nom i cognoms Carrer Població Província Titular Banc/Caixa -Núm. compte Agència Adreça agència Població Desitjo subscriure'm a partir del número amb la quota anual O de 2.500 ptes. semestral O de 1.250 ptes. Núm. llibreta . Signatura - - Telèfon Ote Professió O Faré efectiu l'import mitjançant O taló bancari adjunt O domiciliació bancària Per subscripcions a I'estranger, co~sulteu el preu. ( 1037) 3~ MÓN SONOR ------- ------ ------ ------ ------ ------ ------ ----- tu' tic ie ex XI Convenció Internacional de Musicologia, a Florència r, Jc Tt te: de la m di fu lt F e o {¡ Promoguda pel Centro Studi Rinascimento, dc Florència, ha tingut lloc del 31 de maig al 3 de juny, a la Vil/a Medicea, de Poggio a Caiano (construïda per Giulano de Sangallo per encàrrec de Lorenzo il Magnifico, al voltant de la dècada dels 1480). la XI CONVENCIÓ INTERNACI ONAL DE MUSICOLOG IA, la qual ha vist la participació anual d'un gran nombre de musicòlegs, crítics musicals i intèrprets provinents, com sempre, de diferents països europeus i d'Amèrica del Nord. El tema , que era el de la «Interpretació i execució de la música vocal i instrumental dels segles XVI al xvm... ha permès de fer diverses anàlisis d'estil, d'estètica i de tècnica executiva, i ha fet ressaltar especialment la necessitat de clarificar, a través d'articles, seminaris i recensions, quins són els principis històrics, estètics i d'interpretació de la música d'aquells segles que, massa vegades, la manca de preparació dels intèrprets o el poc coneixement de massa crítics falsifiquen d'una manera absolutamenr inadmissible. A conseqüència d'aquesta Convenció, ha sorgit I 'oportunitat d'aprofundir sempre més, d'un costat, la vertadera tècnica vocal i la vertadera tècnica instrumental de la gran escola italiana, i també, d'altra banda, la necessitat de netejar el terreny especulatiu dc l'absurditat i la incoherència històrica en aquella part -molt massa conspícua encara- dels qui s'anomenen conreadors de la música antiga i «barroquistes», entre els quals encara n'hi ha massa que ignoren el virtuosisme interpretatiu i l'expressió de la veu parlada i modulada. Ha estat molt interessant l'exposició del senyor Jacques Chailley , professor emèrit de la Sorbonne (París), sobre la «tècnica del vio/f anomenada antiga i la moderna« Tornant a les resultants· sorgides en les Convencions precedents en relació al tema «violí~ unes resultants derivades també d ' unes confrontacion s molt útils amb els mestres IJaüters de l'escola de Cremona (liutato Amighem) i del Museu dels Instruments del Conservatori Nacional de París (Devy Erlih), el professor Chailley ba dcmostrat I'absurditat de considerar una interpretació amb un violí "·· .barroc, diferent de la interpretació amb un violí modem". En efecte, el violí va néixer en un període històrico-cstètic que els historiadors han anomenat «barroe>. Aquest període té (com 40 (1038) ca de ..--·-*•"..~u P"'-r,-.u /. t _,... _ _ , ,G - - , ,..J.,:· ,.. '·--u.. .t J""• .¿,.........,. ... ~ .... f··-~ '~-; ~,._ .,.. ..,. ··-':;r·' ;i ~V<~• 6-, , ,~, a seu d'una provinença natural-Ro ma-, i com a prototip artístic) l'estil dels Semini, Borromini, etc . .. De fet, és un fruit dels desigs de la Contrareform a i de les reivindicacions a l'impuls, a Ja magnificènci a i al profund sentit expressiu que hi havien donat els diversos Corelli, Carissimi i, a través d'aquests i de llurs deixebles estrangers, tot el barroc musical europeu. Diversos exemples d'interpretaci ons presentats pel professor Chailley han permès d 'establir si n'era d'aleatòria, per tant, injustificada, l'opinió dels «barroquistes.. , fins i tot pel que fa a l'emissió del so; això els ha dut a entendre malament un exercici de Leopold Mozart, tendent a arrossegar fins a la igualació del so sobre tot l'arquet, amb una mena de so d'acordió absolutament insuportable i antihistòric, sense comptar que, amb una sonoritat talment falsa i tendenciosa, és impossible d'interpretar aquell estil barroc, per tant romà i berninià, que ells voldrien fer passar per autèntica veridicitat sonora, en veure que, en efecte, aquesta sonoritat és absolutament inexpressiva per causes essencialmen t acústiques. A aquell que es volgués estalviar la més pàl-lida hipòtesi d'una transformació del violí (i això també es vàlid per als altres instruments d'arquet) en els seus quatre segles de vida, respon l'anàlisi tan lúcida aporta· da pel mestre-llaütis ta Claudio Amighetti (Cremona) , amb la qual es veu que la modificació de les dimensions referides a la «cadena», a les claus i a la posició del mànec no han tingut cap incidència en la qualitat del so, mentre que les modificacions introduïdes en l'arquet només han propor· cionat un mitjà de producció de la posta en vibració de la corda més accessible, però sense que es diferenciés gens en la mateixa producció del fet sonor. El professor Bruno Pinchard, del Con· sell Nacional de Ja Recerca, de França, hi ha tractat l'argument de la «Relació entre la música vocal italiana del Renaixement i l'art de Ja retòrica humanística». Aquesta docta dissertació ha determinat diverses in· tervencions d'un gran interès que han per· mès de tornar a trobar nombrosos lligams de connexió, també a França, entre la mú· sica instrumental i els prototips de la músi· ca vocal, aportats pels musicòlegs Claude Noisette i Jean Gallois. Naturalment, els ar· guments exposats pel professor Pinchard han permès d'establir de quina manera, en efecte, el lligam amb la retòrica humanís· tica va ser determinant en la música italia· na, especialment en Ja dels florentins (Cac· cini, Perí) i en la de Claudio Monteverdi, com a conseqüència també del neoplatonis· me italià i especialment florentí (Marsilio Picino, del s. XV). D'ací, una clara impor· tància deduïda de l'informe fet pel doctor Dieter Gutk:necht (de la Universitat de Co· Jònia) sobre la diversitat de concessions de la tradició alemanya (i especialment de 1.S.Bach) , de la música que, també en la continuació de la tendència romàntica, mai no ha seguit una tradició de retòrica huma· nística, si bé alguna vegada (per exemple, Bach) ha seguit formalment alguns comp<r sitors italians, però sense endinsar-se mai en la recerca de l'expressió verbal com a determinant de la sonoritat musical (Secon· da Pratica monteverdian a). De les diverses intervencions n 'ha sor· git el particularíssi m caràcter de la músi· ca italiana dels segles XVI i XVII, el qual, justament en la Seconda Pratica, ha de· mostrat, per tot allò que també hi refereix Claudio Monteverdi, la diferència estètica, expressiva i tècnica entre la Prima i la Seconda Pratica, és a dir, entre la pràctica harmònica i la pràctica retòrica, entre la paraula unida o una linia musical preconsti- ha el la ci• .s el b~ de èç bi a. l ci• pr el Iii m CI sc tr. er dc d' s' d' IU V< ju ci Ie d' el ql ec PI vi d' ci lC IT IT. nc b; te la la pi fe ir se m te ---------------------------- -------------- ----- MÓN SONOR tuïda i suggerida pel significat (Prima Prorica) í la paraula determinant en el so propi ¡en el propí significat de la matèria sonora expressiva (Seconda Pratica). L'aportació del musicòleg nord-americà Jcffrey Kurtzman (Universitat de HoustonTexas) ha ofert un quadre extremament interessant de la pràctica de la interpretació de l'obra Vespra delia Beata Vergine, a la Itàlia del segle XVII, per tal d'aclarir millor la posició de les Vespro montevcrdianes. N'ha resultat una investigació aprofundida de la vida musical de les diferents capelles de la península, fins i tot, algunes, de ciutats relativament poc importants. El professor Domenico De Neo (Catània) pOrta· ha tractat sobre el tema del vocalisme en ighetti el Set-cents, amb una especial referència a ,amo· la presència dels casu·ati. Aquesta explica:s a la ció, inclosa en el context general del tema :!I mà·Sobre interpretació i execució», ha obert a quael pas a un debat molt ric, menat per Anni:tcions bale Gianuario. ~opor­ Sc n'ha derivat una lúcida puntualització •sta en de les característiques del gust d'aquella , però època, tot referint-se a la coneguda prohiateixa bició que les dones cantessin a I 'església, a l'adveniment delsfalsettisti i a la utilitzaConció dc les veus dels casu·ati per motius d'ex.ça, hí pressivitat. I ja és sabut que, cap a mitjan entre el Cinc-cents, quan a Itàlia s'arriba a la reanent i lització d' una música expressiva directa1UC~ta ;es m- 1 ment derivada de Ja <<paraula», la utilització delsfalseuisti és substituïda a les divern perses capelles musicals per les veus dels casigams trat i (veus a la «Octava femenina natura(,.) a múen un grau, com en totes les veus naturals , músíde tots els possibles matisos expressius. laude Ha estat interessant I'audició de la veu ~ls ard'un jove grec, Aris Christofell is, dc la qual chard s'han pogut fer algunes consideracions ra, en d'una notable importància. lanísAvui hi ha, indubtablement, un renovat italia~rès per a les veus d'home que imiten Ics iu. (Cacvet.:. femen ines; és un interès totalment in;erdi, justificat, ja que, contràriament a la situatonisció que hi havia en el Cinc-cents, com que _rsilio les dones ja canten a l'església, ja no té raó npord'existència aquella frase que feia: <dn ec_octor c/esia, femine silet» . Tot i això, no maneCoquen les veus c':.els falselfisti que intenten , •ns de equivocadament, de cantar la música escrita nt de per als castrati , tot alterant-ne el resultat en la virtuosístic i la tessitura original. ., mai En alguns casos patològics, hi ha veus .umad'home a I 'octava femenina per deficiènnple, cia -com és a bastament sabut- dc la tesmpotosterona (una hormona mascultna). És una ~mai mancança que incideix també en la conforom a mació, típicament masculina, com ho és la <Jconnou del coll i la producció pilosa (la barba). En el cas específic del jove grec Chris. sortofellis hi havia la. nou del coll, el pèl de núsíla barba i l'octava masculina en la veu parqual, lada. Quan canta, emet uns sons aguts la :t dedels quals només pot ser reprovinença ereix ~er ida a una situació psicològica dc veu ~tica, tnfantil, conservada operant en el seu dea Seperquè, en efecte, la seva senvolupament, ctica manera de cantar en falset és una manera apatotalment particular. És indubtable que, msti- partint de l'estat d'aquella que en podríem dir «espontaneïtat infantil» que li permet fer els aguts, i volent restablir el normal equilibri sonor entre el registre de cap i el registre de pit, es va veure privat d'una capacitat dc fer aguts no natural, i retornà a la llera de la veu de tenor. De fet . amb tota la serenor d'esperit, aquest jove sent el plaer de cantar d'aquella manera, espontàniament i sense cap tècnica especial, sense preocupar-sc per a res d'una caracterització vocal seva, encara que -en gran manera perquè li ho aconsellin- acabi per cedir a les diverses temptatives que avui es fan, per cantar amb veu inadequada ja sigui del costat natural, ja sigui per raó purament tècnica, les òperes per aquelles persones que, en aquella època, eren unomenats músics castrati, els quals posseïen l'octava femenina en l'equilibri perfecte (pel gran estudi fel) del registre dc pit i del de cap, a I' igual que els grans cantants de veus masculines (baixos i tenors) í Ics grans cantatrius. Aquesta XI Convenció Internacional de Musicologia ha estat seguida amb una gran atenció. Això assenyala una nova etapa, en la qual hi ha la recerca d' una documentació segura pel que fa al coneixement dc I'art musical del Renaixement i dels segles que han precedit l'aventura romàntica . Anniba/e Gianuario Escola d'estudis Musicals U_C_H __ _D _L N_T_S_E_R_B_A_T__C_A __ ~ ____M_O MÈTODE IRENEU SEGARRA Canovas del Castillo, 14 Telf. 675 11 94 08190 SANT CUCAT DEL VALLÈS ( 1039) 41 SCHERZANDO ----------------- -------- A I 11 - È: Tl I I - I l'o 1 ~ I I 1 1/ E trc pn .111. l'¡l UCI mc m~ tre un ge do va ntl qu Al cia I no ble -VJ C< - lot de en ob [ l'e· lat el pt< tot su r r?j ~ o es¡ ini tar du qu sc go ca na el< M el< d\ ~ els vo Jo· na 08 36 \ -------------- -------------- -------------- ----MÓN SONOR ARA • ABANS D'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS D'AHIR • HOMENATGE A CONXITA BADIA ÈXIT DEL COR I ORQUESTRA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, A NIMES Dins els acres COIIIIIIl'llwtwius del Ceflll'llari del Casal dt• Ca whmm de Buenos Airt'·'· .\ 1w celel;rat aquest mes tl'ago:.t 1111 coiiCPrt d1wmenatge 11 Co11.1itu Badia. La soprano cawla11a l'i.1qué dutwlt set a11ys a la capital dt• lilrRenti11a, 011 féu cont'ixa la mtísica catalana; i. en tomar a Catalu11ya, Hmy 1946, il/(erprc• til fidelment les Caii('OIIS dt'l.1' compositors argel1fi11s comt•mpomnis, que molts li hm•ien dedicat. A Buenos Aires, 011 és recordada amb veneració, el concert aplegà crítics, composiwrs, dt•ixebles i admiradors de Comi ta &dia. La sopra11o Carme Buswmallle, que havia treballat els Del 8 a l'li de juliol passat, l'orquestra i cor del Gran Teatre del Liceu van oferir tres representacions dc l'òpera 11 corsaro, dc Verdi, al marc dc t'Arena, dc Nimes. Aquestes actuacions van signjficar la primera son ida a l'estranger dc Ics masses estables del nostre teatre: un son ida que se saldà amb un èxit posiüu. Amb un muntatge escènic dissenyat per Ricardo Bofill, les representacions van comptar amb la direcció musical dc Patrick Fournillcr, qui, a última hora, substituí Alain Kriv ine, que n'havia iniciat els assaigs a Nimes. La satisfacció causada per les nostres masses anístiques estables fa que, molt probablement. l'any vinent tornin a actuar al mateix marc amb dos títols que podrien ser Nabucco i Norma. Això, però, resta pendent dc conlirmació. En el curs de I 'estada de l'ambaixada artística catalana a Nimes, el Consorci del Gran Teatre del Liceu oferí el Cartell d'Or del nostre teatre a l'alcalde de la ciutat francesa, monsieur Bousquct. En féu lliurament el director general dc Música. Cinema i Teatre dc la Generalitat. senyor Jordi Maluquer. En el seu parlament, féu rcfer~ncia als lligams històrics que uneixen Catalunya amb la ciutat que acoll í l'equip anístic del Liceu. VII CONCURS DE JOVES COMPOSI1DRS, 1986 COMENÇA EL RETAULE ARTÍSTIC DE TERRASSA Joventuts Musicals de Barcelona ha convocat el VII Concurs de Joves Compositors, destinat, en aquesta edició, a premiar obres per a piano a quatre mans. El primer premi constarà de l'edició dc l'obra i d'una quantitat en metà!·! ic de 75.000 ptes. ; el segon, és dotarà amb 50.000 ptcs. Poden concórrer al certamen tots els compositors d'edat no superior als 35 anys, espanyols o residents a l'àmbit territorial espanyol. Les obres han de ser inèdite's, i llur estil és completament lliure; han dc tcrur una durada aproximada de vuit a quinze minutS, i han de ser presentades, en tres exemplars, segons el sistema habitual de plica. L'obra premiada serà estrenada en un dels concens dels cicle~ organitzats per Joventuts Musicals dc Barcelona. El dia 30 de desembre es clourà el període de presentació d'originals: Els interessats a posseir tots els detalls i condicions de la convocatòria poden adreçar-sc a : Joventuts Musicals de Barcelona, Pau Claris, 139. 4rt .. la, 08009 Barcelona, telèfons 215 36 57 i 215 29 18. Una exposició de l'artista plàstic, dc l'Empordà, Josep Ministra! obre el pròxim 19 dc setembre la nova edició del Retaule Artístic de Terrassa. Una característica d'aquesta important iniciativa és la varietat de les propostes que s'hi ofereixen, i que inclouen des del fet cabdal del concert fins a exposicions relacionades amb la música. i a homenatges i conferències. Pel que fa a concerts, i en el cicle dc Tardor que ara s'inicia, cal destacar el que oferin't el pianista terrassenc Miquel Farré, el dia 22 de novembre, intitulat Concert de Sa11ta Cecília. Un altre concert importam és el que hi ha de protagonitzar l'Escolania de MontSerrat. dirigida pel Pnre lrineu Segarra (aquest conccn tindrà lloc el 19 de desembre). Una setmana més tard, el dia de Sant Esteve, actuarà l'Orquestra de Cambra del Conservatori de Terrassa, di rigida per Francesc Llongueras, que clourà el cicle de Tardor del Retaule. El primer concen d'aquest Retaule l'haurà protagonitzat, el dia 28 de setembre, i a la Sala Crespi, la Coral Joventut Sardanista dc Puig-reig. amb orquestra. dirigits per Ramon Noguera, amb la interpretació de A Clwrus U ne. El cicle es completa, pel que fa a concerts. amb la Coral Antics Escolans de MonL~crrat, dirigida per Joaquim Garrigosa. el dia 29 dc novembre. a la Parròquia de Sant Josep i en el marc d'una celebració eucarística. Pel que fa a actes al marge dc concerts. cat remarcar l'esmentada •Exposició Ministrat. amb un aplec d'olis i de dibuixos, sota el títol de •12 apòstols dc la música•. La figum dc mossèn Àngel Rodamilans, dc qui enguany es commemora el cinquantè aniversari de la mort, serà objecte de dues manifestacions remarcables. Per una pan, l'cxpo~ició d'homenatge que estarà oberta del 5 al 21 de desémbrc al vestíbul del Centre Cultural dc la Caixa d'Estalvis de Terrassa: per l'altra, la conferència que. a la FonoteCa del mateix Centre Cultural, oferirà el pare Daniel Codina, centrada en la figura d'aquest impo rtant músic i clergue que exercí una activitat molt destacada a Terrassa. darrers am~1· amb ella, molt brn acompany~ula al pilma per Per· fe eto Garcia Clwmt•t. mterprelli, amb l 'l'li ni/ida i .1"1!11.\ible. una se/ecdú de ctmçtms dt• com¡msiturs cmalans i llf"Nt'lllinl. El pinni.~ta i pinwr Car/os Manso. deixeble tamiJé de Conxita Badia, prese11tà l 'homenatge amb pamu/es emocionades, i lo filla de la ca11tant, Carme Agustl i Badia. agmí a ttm t•/.1· cmala11s i argt'lltinv que crt' ll presems la ftdeliwt al recorri dt' la Sl!l'(l mare. El pre.sident cie/ Cosa/ de Cutahm1n, st'II\'Or Jordi Vi1·es, dt>.1p16 de 1/el(irles ad hesions a Iétcte, elm dtllm•amb 1111es paraules d'agro/im•/11 i de felicilació. út REVISTA MUSICAL CATAlANA es complau a re1mxluir el parlament de Momsermt Albet pronunciat a la Real Capella de Santa Àgnta, el 18 de desembre de 1985, en el Concerthomenatge organit:sll per /'Òpt•m de Cambra de Cmalunra i protagonit:.at per Carmen Bustamame. isabel Amgón i Mmmel Garcia Mora111e: "Deixeu-me dir, abans que res. que Conxita Badia era un ésser absolutament màgic, que seduïa a tothom: fami liars, amics, deixebles i públic, i ho feia a través dc la seva veu, pura i lluminosa. del seu an fet d'intcl·ligència i espiritualitat i per la seva manem dc ser que la portava a viure l'amor en Ics M!ves diferentS modalital!t. La llista començà molt aviat amb Enric Granaclo~. Apel·lcs Mestres, Enric Morera, Joan Lamote dc Grignon, Felip Pcdrcll , Amadeu Vives... El primer fou Enric Gm nado~. el Ï11CStre estimat amb el qual estudià piano. l quina gran pianista fou Conxita! Gmnados li feia provar I~ seves noves composicions per a veu i piano: d'aquí. l'cxpr~sió: «Vine amb les cançons!.,.. Per consell dc Granados, Conxita estudià cant amb Ro!>a Culmcll. esposa de Joaquim Nin i Castcllanos del qual Conxita Badia cantà més tard amb perfecció les Cançons populars i en especial els 1'Ïikmcicos. Rosa Culmcll fou la marc del compositor Nin-Culmell, autor de bcllíssimes harmonitzacions dc dues sèries de Dot:e cançons populars de Cawlurn'a , dc Ics quals dedicà a ConxiÚ! La dama {1041) 43 MÓNSONOR----------------------~---------------------- 1 DEMÀ • ARA • ABANS d'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS d'Aragó. Recordem que la mestra dc cant dc Conxita fou també la marc dc la genial Anaïs Nin , escri ptora de lle ng ua anglesa. Conxi ta Badia inicià la seva carrera l'any 19 13. al Palau de la Música Catalana, com a noiaflor del Parsifal. amb motiu de la celebració del centenari del naixement dc Wagner. del qual va ser també (i s'ha dit poc) una g ran intèrpret. Poc més tard, l'any 19 15, cantà al Mas nou ucompanyada per Granados, Elegia ete rn a, amb tex t d ' Apcl·lcs Mestres. dc qu i cantà sovint Ics cançons: ..cantades per tu , les me1•es cançons fins semblen boniques... Cantades per tu, les me1·es cançons, fins sense merèixer-ho. reben omcions-... Dcl>prés de la tràgica mort de Granados (1916). prengué pan en diferents homenatges al seu mestre a Lió, a Barcelona i a Mad ri d. Cantà Tonadil/as. dedicada a Maria Barrie ntos. i Am(lforias, du es de les quals eren ded icades a Conxita. A partir d'aquell moment, la gran soprano despertà el desig d'escriure obres ajoves compositors. i alguns veterans que havien deixat d'escriure·n s'animaren davant de l'art de Conxita. Així, Conxita estrenà, l'any 19 18, al Palau de la Música Catalana. el c icle de dotze melodies per a cant i piano de Robert Gerhard, L 'infamamem merlll•ellós de Sc/wha razade, sobre textos poètics de J.Ma.López Picó. En la primera pàgina d'aquest cicle dedicat a Gcrhard. escriví: •Aquestes són les l'Ostres cançons, Conxita; perquè les hlll·eu estimat tam; més que ningiÍ, in 'haveu fet el calli vivent de la meva joventlli>+. L ·any 192 1 cantà la vers ió de concen de La Celestina, dc Pcdrcll ; donà també, en primera aud ició, al Palau de la Música Catalana. quatre cançons de Pedrell amb tex t castellà, i estrenà el poema líric El Comte Arnau, dc Pcdrell. Així. Pcdrell escriu: •Ets la millor imèrpret de l'Estrella»: o bé: •El teu calli regenera, perquè quan me mires tot camam semo sadollar dimre mon pit tot mon ésser». El 1927, Co nxita estrenà l'oratori La nit de Nadal , dc Joan Lamote de Grignon, qui escriví: «Si mai JesiÍs us hagués sentit cantar la Cançó de Maria, l'Oldria tomar a ésser infalli i tomar a passar el caiV!lri per tal de sentir-se bressat al so inefable de la vostra veu•. També el conflictiu Enric 44 ( 1042) Morera, de qui interpretà El què et diria i Melangia, l'any 1929, i Dmze cançons de/llibre dc la Pàtria, l 'any 1935, la qual i(icà com •la millor imèrpret dc les me1·es cançons•. Per resumir allò que significà el !.CU art en els primers anys trenta hi ha un testimoni valuós: Francesc Viñas. el tenor internacional. li dedicà el seu mètode El arte del camo ( 1932): •A la més pelfecwliederista que jo mai hagi semit. Escolwm-la hom es pregunta: els ànge/.ç, canwrien amb ta/lla perfecció?•. Però Conxita. ja a la dècada dels vint. no es li mitava als autors catalans. com veurem en comentar el programa d'avui. i estrenà i donà en primeres audicion~ obres de Falla i d'Erncsto Halffter. També l'any 1927 estrenà. en el marc mític de l'Associació de Música •da Carnera•, acompanyada pel pianista lleidatà de fama internacional, Ricard Viñes, Canciones epigrama/I cas. d'Amadeu Vives, fundador junt amb Lluís Millet de l'Orfeó Català i qui hagué d'emigra r a Madrid per manca d'u n teatre líric estable a Catalunya. Per a Amadeu Vives. la cantam sabé exp ressar «/afina sàTira, el sentiment burlesc, la gràcia picaresca i la malícia ingènua de manera única•. Hi ha un testimoni únic pel fet que l'autor de les paraules dedicadc:. a Conxita fos un dels noms més significatius de la música de la nostra època. Es tracta d ·A rnold Schonberg, després d'haver sentit els seus Quatre Lieder en el concert monogràfic que sc celebrà al Palau dc la Música Catalana, de Barcelona, duram la seva estada a la nostra ciutat: •La raó que hagi trobat tan extraordinària la l'Ostra interpretació de les meves callçons és perquè vós sabeu ca/llar melodies. I pensar que. per a poder-les sewir, he hagw de l'l'de tan lluny!». Poc més tard interpretà, al Palau Nacional dc Montj uïc, UI Nochebuena del Diablo, d'Óscar Esplà. que cantà l'any 1937 a BrusseJ.Ies amb una acollida extraordinària. Esplà digué. en parlar d'aquesta interpretació: •el timbre d'or de la l'ell de Conxita ha estat únic com el seu estil extraordinari W!Hbé l'li la sem 1•ersió de les meves «Callciones playeras». L'any 1936, en el marc del Festival de la Societat Internacional de Música Contemporània, celeb rat a Barcelona, Conxita Badia cantà obres dels altres dos membres de l'Escola dc Viena. Alban Berg i Anton Wcbcrn. i també d'Ernst Krcnck, el gendre de Gustav Mahler. Krcnck. que l'acompanyà al pia- ,¡,. no, restà entusiasmat amb el seu art. L'etapa americana de Conxita Badia (Brasil i, molt especialment, Argentina) fou una apoteosi. El seu triomf artístic, amb actuacions al Colóo, és dc tal categoria que encara avui, a Bucnos Aires, com deia Albeno Ginastera. el nom d'ella és tota una llegenda. Estrenà obres dc compositors llatino-americans; entre d'altres, de Carlos López Buchardo. dc Carios Gustavino, dc Juan José Castro. de Gilardo Gilardi. de Gustavo Duran, dc Carlos Suffcrt. de Alberto Ginastera. dc Julian Bautista i d'Héctor Villa-Lobos. Jo, personalment. he estat testimoni de l'admiració que sentien rfíolts d'ells per Conxita, que la preferien a totes les altres intèrprets vocals; tots li ded icaren obres. L'any 1946, Conxita i la seva famíl ia, tornen a Catalunya i s'incorpora solemnement a la vida concertística dc la ciutat. amb l'estrena d'una obra de Toldrà. L'any 1949 interpretà Ics Vim callçons. de Tornàs Garcés. vuit dc les quals havien ja estat musicades brillantment pel mateix Told rà, i pe r Joaquim Serra, Joan Llongue rcs i Francesc Pujol. Les altres dotze ho foren per Manuel Bla ncafort, Narcís Bonet. Joan Comcllas, Rossend Llates, Joan Manén, Lluís M.Millet, Frederic Mompou. Xavier Montsalvatge, Manuel Valls i Joaquim Zamacois. Cap dels compositors vivents no podia h aver-se sentit millor comprès. Duram la dècada dels cinquanta, Conxita col· laborà assíduament en la labor dc res istència musical, g ràc ies al mecenatge de Josep Bartomeu i Granell, en El jardí dels Tarongers, actual seu del Centre dc Documentació Musical de la Generalitat de Catalunya. He apleg:u disset programes de concerts, que van des del febrer dc 1950 fins el mateix mes de 1959, en els quals Conxita tingué el paper de protagonista amb un repertori amplíssim que va des de 1es cançons tradic ionals de difere nts països, passant per obres barroques, preclàssiques, clàssiques. romàntiques, modernes i avantguardistes. Algunes de les obres del concert d'avui estan dedicades a Conxita Badia: Piececitos. de Carlos Guastavino (amb text de Gabriela Mistral), autor de la seductora Se equivocó la paloma, sobre el poema d' Alberti; segueix del mateix auto r, UI rosay el sauce, obra plena dc melangia, an1b text dc Francisco Silva i que fa pensar segons com en Granados. Les vocalitzacions del final, per a veu sola. foren fruït d'un suggeriment de Conxita. L ·obra de Joaquín Rodrigo. Fino cristal, dedicada també a ella. fou estrenada l'any 1936. Segueix la Balada de la Nova So/veig, única obra que escrivf aquell any Pau Casals, dc qui Conxita, junt amb ell , hav ia interpretat les cançons anteriors. La Balada de la No1•a So/1•eig és una obra biogràfica, el text de la qual havia estat escrit per Ventura Gassol. Anys més tard. Casals escriví a la cantant: «Gràcies pels teus mots, que m'ha ponat Miss Da vis. Ha cantat «La Nova So/veig» i, im· medimamem, he semit lt1 te1·a mà!... Tot allò que he escrit per a veu de soprano, ha esilil pensant en tu. Tot, doncs, et pertany•. A continuació, una dc les bellíssimes Cançons negres, de Xavier Montsalvatgc. Cuba demro de un piano, amb text d'Albertí. Montsalvatge digué: ~( •( d[ ve Cl m IX lk p< ql la cc p¡ de V( to ta ( e; T IG Sl ri [/, e --------------------------- -------------------- MÓN SONOR D'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS D'AHIR • DEMÀ • rS llU· .C01trita Badia fa de les me1·es . canciones negras• tma creació dificilment imitable (... ) Té la 1·eu i el temperamem que els compositors cerquem, sense trobar-los gairebé mai• . teix rra, Puper Bo- e nd Juís Les dues d'Eduard Toldrà pertanyen al cicle La rosa als 1/al'is, dc Salvat-Papasseit; composició escrita a l'any 1936, i que guanyà el Premi Albéniz de la Generalitat dc Catalunya, concedit per un jurat presidit per Pau Casals. Toldrà, fidel a la dedicatòria a Conxita Badia, no volgué estrenar-la fins que ella tomà a Barcelona, deu anys més tard. L'obra dc Juan José Castro, La casadr1 il!fiel, amb text de García Lorca com altres obres seves, fou dedicada o estrenada per Conxita Badia. Castro, el millor dels compositors argentins. segons Pahissa. escrivia: >OU, lUCI :::ap pollor cin- ISSÍ- tènnat- 1Cil, ac- JCU- eraegat !rtS, 950 , en pa1 re:s dc jifebres =làsroes conesa . de <tde le la •alo- erti; 1 ro- me;isco com =ions :Oren de rigo. tbé a 936. Vora criví ! qui ~a iniors~ ·igés l(t de ~ per tard, .tant: que Ha , imteva ;t per pen., et s be;, de ':::uba text igué: •C01uita Badia, que adivina lo que el miÍsico ha pensado y hasta lo que no ha pensada•. Cas- f tro va suggerir com homenatge a Conxita que les seves pròpies cançons no es cantessin. durant un temps, a l'Argentina. La segona part del concert inclou les Siete Canciones populares, de Manuel dc Falla. que havia d'estrenar Conxi ta Badia i que no ho va poder fer. En canvi, va estrenar Psyché, l'any 1924, i donà la primera audició barcelonina del Retablo al Palau i, l'any següent, al Liceu. És ja famosa, però no per això menys impressionant, la fotografia dc Falla amb la dedicatòria: «A ESTRENA DE «SIMFONIA DE RÈQUIEM», DE MONTSALVATGE, A ALACANT En el curs del ll Festival de Música Contemporània d'Alacant, que tingué lloc del 14 al 21 del passat mes dc setembre, tingué lloc l'estrena de la Simfonia de rèquiem, l'última obra dc Xavier Montsalvatge. La interpretació fou a cura de l'Orquestra de la Ràdio Iugoslava, sota la direcció de José Luis Temes. En el cicle també s'oferiren obres de Josep Soler, Francesc Tavema-Becb i Albert Sardà~ Joan Guinjoan hi impartí un curs de composició. Esmentem, finalment, la presència del Quartet Sonor protagonista del programa d'obres catalanes amb els autors esmentats. tots els músics, que fa poques setmanes s 'hagi celebrat a Amèrica 1111 homenatge més a aquella catalana universal que fou CotLtita Badia. Montserrat Albet El tenor català Josep Carrera~ oferí un recital, el passat 27 d'agost. a Pamplona, com u cloenda del Primer Concurs dc Cant .,Julian Gayarrc~. del qual és president. En aquest concurs. s'hi han presentat cinquanta participants que han optat als tres prem is dc, respcct iva ment , 750.000, 500.000 i 250.000 pessetes: aquest darrer, arnb el nom dc <<Josep Carrcras", recompensa el millor tenor espanyol. CONCERT DE JESÚS RODRIGUEZ PICO A ANDORRA DARRERES ACTUACIONS DE L'ORFEÓ CATALÀ Conchita Badia y s11 art e admirable al que rmÍto debou. Cal recordar que, en una de les primeres actuacions dc Conxita Badia, aquesta cantà Tonadi/las i interpretà Goyescas. en versió de concert, amb I 'Orquestra Pau Casals. És bonic que els organitzadors hagin volgut cloure el programa d'aquest concert amb l'ària dc Rosario, dc Goyescas, l'última òpera de Granados. La primera, Maria del Carmen, Conxita l'havia cantada l'any 1934, al Gran Teatre del Liceu dc Barcelona. Ha estat wuz alegria, per a JOSEP CARRERAS, PRESIDENT DEL CONCURS DE CANT .JULIAN GAYARRE» El passat dia 26 d'agost tingué lloc, a l'església de Santa Coloma, d'Andorra, un concen dc clarinet i cinta a cura del clarinetista i compositor Jesús Rodríguez Picó. Era la primera vegada que el Principat vivia un esdeveniment d'aquest üpus, totalment dedicat a la música actual. El concert va ser acompanyat ¡::-;r comentaris i, al final, s'establí un dilatat i interessant col·loqui amb el públic, sobre música contemporània. Jesús Rodríguez Pj.có estrenà I'obra Escolta 'm, dc Jordi Russinyol, i, així mateix, interpretà composicions d'Aiain Fourchotte, Joan Guijoan, Llorenç Barber i Andrés Lewin Richter. El passat me~ dc juliol l'Orfeó Català va cloure les seves activitats artr~tiquc~ amb tres concerts forans. • A Arenys de Mar, el dia 5. a I' imponcnl temple dc Santa Maria, del qual sc celebrava el lll Centenari dc la Consagració. Impressionava l'altar major amb la senyera i els cantaires dc l'Orfeó davant del valuossíssim retaule barroc del segle XVII. Entre Ics personalitats, hi assistiren el rector, doctor Martí Amagat. i l'alcalde d'Arenys, senyor Fidel Soler, amb els regidors de l'Ajuntament. • A l 'Ametlla del Vallès, el dia 12. La visita de l'Orfeó hi tingué dos objectius: concert organitzat per l'Ajuntament en commemoració dct .. J50è Aniversari dc la Independència Municipal de la Vila•, i la celebració del Fi dc Curs dc l'Orfeó. El concert s'efectuà a la tarda, a la Plaça dc l'Ajuntament, amb una nodrida concurrència i amb l'assistència de l'Alcalde, senyor Isidor Samper, amb la seva esposa. els regidors de l' Ajuntamclll i una representació de la Junta Directiva dc l'Orfeó encapçalada pel President, senyor Fèlix M" Millet Tusell, a qui acompanyava la seva esposa. Al vespre sc celebrà el fi de curs dc l'Orfeó, amb un sopar, gentilesa del seu President, al Restaurant • La Masia•. L'expansió alegre dels obscquiatl>, convertí l'acte en una emotiva festa, que coronava els avenços en la formació del Cor i els 22 Concerts que l'Orfeó ha interpretat en el curs fini t. • A Sant Hilari Sacalm (Oi rona). el dia 15. Fou la primera vegada que l'Orfeó Català visitava aquesta important població, «La viJa dc les cent fonts" (situada al cor de Les Guillcrics), on nasqué l'heroic general Josep Moragues. qui , en la guerra de Successió ( 1714), defensà les llibertats dc Catalunya i en fou un màrtir. El concert dc l'Orfeó tingué lloc a I' església parroqu iai , organitzat pels Amics de la Música. i inaugurà el •lX Festival Internacional de Música•. dc la Vila. Hi assistiren l'alcalde, senyor Xavier Rossell, el rector, mossèn Joan Torrent i altres representacions de Ics institucions que hi col·laborarcn. EL públic acollí cada cançó amb complaença i entusiastes aplaudiments. Al final ajuntaren les veus amb l'Orfeó en El cant de la Senyera i Els Segadors. El programa dels tres concerts fou el mateix, configurat pel mestre Simon Johnson, d'acord amb les pautes de desenvolupament evolutiu del cor que ell hi ha marcat. M . Piguillem (1043) 45 MÓN SONOR---------------------- ------------------------ ARA • ABANS D 'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS D 'AHIR • HA MORT ENRIC CASALS El passat dos d'agost morí. a Barcelona, Enric Casab i Delfilló. Violinista destacat, la ~e­ va trajectòria artística anà molt lligada a la del seu germà Pau. de qui fou un gran col·laborador en diverses activitats musicals: com a membre dc l'Orquestra Pau Casals, instrumentado r dc partitures importan ts - El Pes- sebre, Himne de les Nacions Unides- . organitzador del Fes- tival de Prada de Conflent, etc. Enric Casals fou un compositor remarcable. i és especialment important el seu Concert per a 1ioloncel. Així mateix, desenvolupà una tasca pedagògica considerable: un dels seus deixebles més rellevants és el violoncel·lista Lluís ClareL La REVISTA MUSICAL CATALANA oferirà una atenció especial a aquest músic en un número pròxim. GIRA BRASILERA DE JOSEP M. GREGORI Josep M.Gregori, el contratenor català, acaba de realitzar una gira de concerts a l'Estat de Minas Gcrais (Brasil). convidat pel Departament dc Música de la Universitat de Sao Paulo. Ha actuat a Ics ciutats histè1riques de Prados i Tiradentcs, acompanyat pel clavicembalista Rubens R.Eicciardi. En aquests concerts va oferir música del Renaixement hispànic, anglès i italià, per a contratenor així com obres per a «<liO• de Caldara, Pcrgolcsi, Glück i Rossini. El nostre músic ha rebut la invitació de la Facultat dc Música de la Universitat de Rio de Janeiro (UniRio) per interpretar el paper d'aliO del S1aba1 Mater, de G.B.Pcrgolesi, i impartir-hi un seminari dedicat a la veu dins la música antiga, el proper any. La gira brasilera de Josep M.Grcgori ha permès també d'obrir Ics portes a un futur intercanvi, i una col·laboració sobre matèries de recerca i investigació musicològica, entre el nou Centre dc Documentació Musical de la Uni-Rio, dirigit pel professor José M .Neve~ 1 dedicat a la recuperació dc Ics fonts musicals del Barroc colo. nial, i l'lnstitut de Musicologia «Josep Rican i Matas• de la Uni· versitat Autònoma dc Barcelona, on el nostre músic exerceix de professor dc Musicologia. MANUEL CAMP. PREMIAT A SANT SEBASTIÀ Manuel Camp. un dels músi~ més destacats del país dins del camp del jazz i del pop, acaba d'aconseguir el premi ai • Millor solista». a l'última edició del Festival de Jazz de Sant Sebas· tià. Manuel Camp hi actuà amb el seu trio. i oferí diverses ac· tuacions a la capital donostiarra amb un èxit considerable. CURSOS A L'INSTITUT JOt).N LLONGUERES Per al curs 1986/1987, l'I nstitut Joan Llongucres ha programat un ampli ventall dc matèries. estructurades globalment en dos à'm bits essencials: les destinades a infants i adolescents, i les adreçades a adults. A pan.i r dels 3 anys, els infams poden iniciar-hi l'educació musical segons el mètode Jacqucs-Dalcrozc; progressivament, l'Institut ofereix Cursos dc moviment (expressió corporal, dansa rítmica, dansa jazz), solfeig i instruments (piano, flauta dolça, guitarra clàssica i folk, orgue e lectrònic, etc.). Els adults poden aprofundirhi els coneixements mitjançant cursos de perfeccionament, curs elementa l de Rftmica-Dalcroze, l'Aula dc direcció coral «Audicor», instruments (piano. nauta dolça, orgue electrònic, guitarra, etc.). Especialment dedicats als professionals. seran impartits. du46 (1044) rant el curs 1986/ 1987. diversos cursos de reciclatge: curs d'improvisació al piano (Jean-Paul Verbruggen): expressió rítmicomusical. rítmica-solfeig. interpretació i anàlisi de la música (Narcís Bonet): pedagogia musical. Informació: Institut Joan Llongueres. e/ de Sèneca. 22. 2n. 08006 Barcelona (Telèfon 217 18 94). BECA DE VIOLONCEL • PAU CASALS,. La beca per a ampliació d'estudis de violoncel per al curs 1986-87, convocada per la Fundació Pau Casals, ha estat atorgada -per unanimitat del jurat dictaminador- a Màrius Díaz Llcal. El distingit amb aquest guardó començarà els estudis d'ampliació musical al Trinity College. de Londres. CLAUDIO ABBADO, DIRECTOR DE L'ÒPERA DE VIENA Aquest primer d'octubre es farà oficialment càrrec de la direcció dc l'Òpem de Viena qui, fins ara. ho havia estat de la Scala dc Milà, Claudio Abbado. D'aquesta manera. es clou un període de 18 anys en què l'esmentat director ha estat lligat al teatre d'òpera milanès. Claudio Abbado tindrà responsabilitats artístiques totals i treballarà junt a Drcse, qui n'és I'Imendcnt. Al mateix temps, el músic italià ha estut nomenat conseller personal del ministre austríac dc la Joventut i dc la Cultura. Les obligacion~ vieneses del director italià faran que disminueixi una part d'altres activitats que fins ara el vinculaven. Així. pel que fa a la London Symphony Orchcstra, deixar;¡ dc ser-nc el principal director i en ser;¡ només director musical. També deixarà el lloc dc principal direcwr invitat dc la Simfònica de Xieago, però conservarà la titularitat dc l'Or· questra de Cambra d'Europa. Abbado. qui estudià a Viena amb Hans Swarowsky. ha ma· nifestat la seva devoció de sem· prc per l'ambient dc la capital austríaca. • GRAN TEATRE DEL LICEU CONSORCI DEL GRAN l 'EATRE DEL LICEU ' CS Í TE\ l P<>H:\ I>.\ ~ les :oloogia Uni.ona, x de CARMEN ia. Dar...·~ 101 t.J'CJrqlh.",lr.J Bizcc 'musica popular c~panyola i Carlos Sau ra <FORA I Anlonio Gade~ o.,.., ROLA!I:D PETIT \lu..-ll.t fr...·ns Pt ..·ru tJ'-' Palma Oa\·1d Garfonh tor d'Orqu.:Mra· 3. -1, 5 d'occubn Cuppdiu Oclibc~ I Pel i! 7, 12, 13 d'oc1ubrc 1.1! dtat /wlll! Txaiko\'ski I Pt!IÍI P<.'!il I \Itt Pal'itJI'tt Bach. Boccherini, cic. 10. 11 . 1-1 d'ociUbr..- I iiior amb s ac]arra (,J,t.ho ' \t • An(.·d..-, Pdt:r' ·\li r1..-du / .ai\.1.//U Vt .. cn-. f Oro Il.\"!..' I .u•' l.tma f.nn'" s,.....,,. ADRI \\A LF.t<Jl.\ Rrt R F <.'1k.1 2<1, 21, 2t> tk kbr,, I d.· m!lr\ Oir.._,,. • \1 Or~"'"''''·' Jt~.,tx·rtu AbNdo BALLET NAT IONAL DE MARSEILLE i del !bas- c ...·.., IIIJ 10. 12 l'>"' '"""' i Jv-..:: (vlt\dtl D'ABONA~ IENT) !lAT ús ics s del .caba (, Pullllll LA BOII F.MF. BALLET ANTOI\10 GADES <on Cri\l inn Ho)O~ DON OUICHOTTE J . Mnsscnc1 Uin.·""cor d 'Orquc.stra: Alain Guin¡al Rua~«u Ralmund• ¡ BEATR ICE Dl Tf.'\0-\ D~r-.·~o.~ut ,,,.l ti"Ocqu .... Munt-..:rnu Cnb:allè Carlt'' Chau ..M.m. CAR MEN I M~r.• d'Orquc~ lra I 6, 9. I I, 14 d.: desembre 21 , 23. 27, 29 dc dc,cmlm• Rall Wctkert Boro\\·~ka. Romano Gandulfi Ch1ora 1 F•urcnta Cussocco 1 Lando 83rlulini I Alberlo Rinaldí 1 h o \'1~ I Fran'-·o d..· Crandt.s LA SONNAMBUL1\ 20. 22. 2-!~ 27 d ..· m;.r\ 6. I! IU, I! d'ab11l Dir..·twr d ·orquc'l r .J P~Htlua " ''"' LL'CIO S ILL,\ Fr;~n¡ I 1'1\'d'-' ''t h Ccrha Ma1unt \\ A J...·.m , ... uR..-'"· 11.11\-.. Uuu~• M ut.lll Oln:uor d'Otqu~..·,lr:t Juhu"' Ru\ld l:.:o11u (j¡ Ct·Oronrt.· I J..·nn\ l)n,~t~ I Raqud P•tn,11• I JuJ 3. CUA\.Orocli 1"'. IS. 21 , :!4 dL· m ...,., G l>umlllli fricdukh H::ailkr Edua Crubcr0\3 I O.nc' Cuh•• I Enn< S.:rr.o I Rub.-"u S.:.ndiW'.n. LUCIA Ol Dirn:10r LAMMER~IOOR d'Orqut.~lta 5, 8, 11, 13 dc gom.:r d,• 1987 C. Verdi AIDA Jcaninc Alcmcycr M:\rlha Stirma~ I Enric Serra I Vcrl3n<J Luchc111 ¡ Asnc' B::alh3 ¡ Jo\cp Carrera!. I Joana Din•."\·lur I Monrrcd Ramin G B11c1 Dln-ccur d'Orquc.cra: Bdlmi A Bcrg LULO Plnchas Sccinberg Ch. W. Gluc k \ ArmJndu G3UO L'-'V Nuu• R:aqutl Pl.:'rotu I \'tnccnz.u l..1 S....ub 22 , 25, 27, 30 dc no\'cmbre Will lan" J u hn> 1 Anlhpnv Ra rfcll I Monrrcd Schenk Snb inè 11nns 1 Yvonnc Minton I Jo~zcf Dem:. ARMIOE G \ n\!1 RIGOU:TTO Ou-.,tur J'Orqu..:-..tf.J Rumanu G~ndolh AJn•.ma ,\ndh 1 Alrr..-do Knu" I Alfr"edo bn:au..; L...·u \.u"'"' C~:dhtt Go~..,c.ha GOTTERDAMMERUNG R. Wagner (El capvespre dels déus) Oln:«ur d 'Orquc>cra: (u,wttu 1 Frnunnu \tauro 1 Ent"K Sc-To 6. 9, 12, 15 dc nowmbr<' Cnbricl Bacqu1er I Marth• Scnn Olr<ecur d'Orquc>cra : Fsult-:1113 V. Bdhni 22, 25, 27, 29 de gener Dtrrccor d'OrqucMra: Armando Gauo Encdina Llum 1 Ruc!.-..ell Blake I Froncescu Ellcro. ,\la•n Gu•nrat u,,ntt•~ ~·nul\•\'lr.a Renal:. Scun<> I Allr,-du Krau• I Enr~e Serra I .\loru5nn.t .U.....Sra Allonw E,~crria . SAFFO G Pacini d'Orquc-slra ' M:anf~ Ramm Mcmc<errac Cab:tllc I Joan Pons I Ahc1a :-:art Din~tur ORQUESTRA I COR DEL GRAN TEATRE DEL LICEU Directors del Cor: Romano Gandolfi i Vínorio Sicuri tat de però J'Or·opa. Viena a masem- api tal VEl\ DA AI"T IC ¡ PADA. 13al lc c Rulnnd P•·l il: a p~rlir dd 2CJ d.: ,cccmhr, Opo:rc' a ¡>arllr Jd 10 d'ut:tubn:. Ol idn''' tf,· Taqu •lfe, i Ahonacncnh del c;~rra Slnl P~u. num. I. B :•rwluna OXOO I. c.k· dtllun' "dncrnlr.·'· tk S h. a l'i. h. i di."~~' tk I) h . a 13 h Tel ,, 311!92 77. 3 11\'1950 í 3 185 166. MÓN SONOR CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS ( BAIX EBRE OCTUBRE 4, dbsabte 21 h. Tortosa Església dc Sant Eloi Coral Sant Jordi. Dir.: Oriol Martorell. OCTUBRE 2. dijous 21 h. Barcelona Palutt Orpheus Chamber Orchestra. Randall Wolfgang. oboè. Haydn. R. Strauss, Schubert, Schonberg. (XXIV Festival Internacional de Música de Barcelona) 3. divendres 21 h. Barcelona liceu 21 h. Barcelona Palau Ballet National dc Marseille • Roland Petit•. Copelia Orpheus Chamber Orchestra. Charlcs Ncidich. clarinet. J. Ch. Bach. Mozart, Bcrlioz. Burtók. (XXIV Festival Internacional dc Música dc Barcelona) I~ 21 h. Barcelona liceu Ballet National de Marseille • Ruland Petit• Copelia. 2( BARCELONÈS 4, di!>sabte 5. diumenge 17 h . Barcelona liceu Ballet Nat ional dc Marseillc «Roland Petit•. Copelia. 6, dilluns 21 h. Barcelona Paltw London Oratory Choir. Edgar Flcct. Stuart Kale, tenors. Richard Bourne. baríton. Patrick Russill. orgue. Dir.: John Hoban. Purccll, Vaughan-W illiams, Britten. Homs. Concert Ho- menatge a Joaquim Homs amb motiu del 80è aniversari. (XXIV Festival lnternaciona l dc Música de Barcelona) 7. dimarts 21 h . Barcelona liceu Pe~t•r •4/ben ,trxudo 8, dimecres 21 h. Ballet National de Marscille • Roland Petit•. Le char botté. Barcelona Paltut Schrl!icr Banda Municipal dc Barcelona. Orfeó Gracicnc. Enriqueta Tarrés. soprano. Enric Serra, baríton. Alfonso Echcvcrría. baix. Víctor Martín, violí. Dir.: Albert Argudo. Hindcmith. Weill, R. Lamotc de Grignon. Concert commemoratiu del Centenari de la Banda Municipal de Barcelona. (XXIV Festí· val Internaciona l de Música dc Barcelona) 21 h. Barcelona liceu 2 1 h. Barcelona liceu Ballet Narional de Marseillc • Roland Petit•. Ma Pavlo\'0. Orquestra dc la Ciutat de Barcelona. David Geringas, violondel. Dir. : Uri Sega!. Beethoven, Dvorak, Prokofiev. (XXrY Festival Internacional de Música de Barcelona) li, d issabte 21 h. Barcelona 12, diumenge 17 h . Barcelona 13. dilluns 21 h. Barcelona Liceu liceu Uceu Ballet National dc Marscille • Rotund Petit•. Ma Pavlova. Ballet National dc Marscillc • Roland Petit•. Le chat boué. Ballet National dc Marscille • Rol a nd Petit•. Le chat boué 21 h. Barcelona Palau Orquestra Filharmònic a dc la Seata de Milà. Dir.: Lorin Maazel. Verdi. Musorgsk.i. Falla. (XXIV Festival Internacionul de Música de Barcelona) 10. divendres 48 ( t046) 2 .,.. 3 f\ 6 -8 MÓN SONOR CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS 11 h. Barcelona Palau Orquestra de la Ciutat dc Barcelona. (Segona audició). 17 h. Barcelona Liceu Don Quiclwue. de Massenet. Dir.: Alain Guingal. 12, dimecres 2 1 h. Barcelona Liceu Don Quiclwue, dc Masscnct. Dir.: Ala in Guingal. 15, dissabte 19 h. Barcelona Palau Orquestra dc la Ciutat de Barcelona. Pierre Amoya1, violí. Dir.: Antoni Ro!.-Marbà. Fauré. Saim-Saens. Falla. 21 h. Barcelona Liceu Don Quiclwue. de Massenct. Dir.: Alain Guingal. 16, diumenge 11 h. Barcelona Palatt O rquestra dc la C iutat de Barcelona. (Segona audició). 2 1, divendres 2 1 h. Barcelona Església dc Sam Felip Neri Cor Madrigal (antics cantaires). Joan Casals, orgue. Dir.: Manuel Cabcro. (Concert commemoratiu del 35è ànivcrsari del Cor Madrigal). 22, dissabte 19 h. Barcelona Palau Orquestra dc la Ciutat de Barcelona. Rudolf Buchbinder, piano. Dir.: Migucl Àngel Gómez Martínez. M.A. Coria, Beetho ven, Brahms. (Concert commemoratiu de 1'Any lnternaciona! de la Pau). 20 h. Barcelona Liceu Gotterdiimmenmg (El capvespre dels déus). dc Wagner. Dir.: Pinchas Steinbcrg. 11 h. Barcelona Palau Orquestra dc la Ciutat de Barcelona. (Segona audic ió). 20 h. Barcelona Liceu Gotterdiimmenmg (El capvespre dels déus), dc Wagner. Dir.: Pinchas Steinbcrg. 27, dijous 20 h. Barcelona Liceu Gouerdiimmenmg (El capvespre dels déus), dc Wagner. Dir.: Pinchas Steinbcrg. 29, dissabte 19 h. Barcelona Palau Orquestra dc la Ciutat de Barcelona. Naum Grubert. piano. Dir.: Jorge Rubio. P. Donostia, Grieg, Scriabin. 30. diumenge li h. Barcelona Palau Orquestra dc la Ciurat de Barcelona. (Segona audició). 17 h. Barcelona Liceu Gouerdiimmerung (El capvespre dels déus) , de Wagner. Dir.: Pinchas Steinbcrg. 12 h. La Sènia Església Parroquial Coral Sant Jordi. Dir.: Oriol Martorell. 9, diumenge 23. diumenge 25. dimarL~ MONTSlÀ OCTU BRE 5, diumenge VALLÈS OCCIDENTAL OCTUBRE I, dimecres 19 h. Terrassa Centre Cultural Caixa Terrassa Interpretació d'obres a càrrec dc professors i alumnes de piano, orgue i clave. 2. dijous 19 h. Terrassa Centre Cultural Caixa Terrassa Interpretació d'obres a càrrec de professors i alumnes dc piano. orgue i clave. 3, divendres 19 h. Terrassa Centre Cultural Caixa Terrassa Interpretació d'obres a càrrec dc professors i alumnes de piano. orgue i clave. 4, dissabte 19 h. Terra~sa Centre Cultural Caixa Terrassa Interpretació d'obres a càrrec de professors i alumnes de piano, orgue i clave. 5. diumenge 19 h. Terrassa Centre Cultural Caixa Terrassa Interpretació d'obres a càrrec dc professors i alumnes dc piano, orgue i clave 24, dive ndres 22 h. Terrassa Centre Cultural Caixa Terrassa •Com escoltar Gabrieli, Marcclo, Caldara o la música del Re· naixement i e l Barroc?». Conferència amb il·lustracions a càr· rec de Roger Alier. NOVEMBRE 7, divendres 22 h. Terrassa Centre Cultural Caixa Terrassa •Com escoltar Liszt?• Conferència amb il·lustracions a càrrec dc Xosé Aviñoa. 22, dissabte 22 h. Terrassa Centre Cultural Caixa Terrassa Miquel Farré, piano. (Concer1 dc Santa Cecília) 29, dissabte 20.30 h Terrassa Parròquia dc Sant Josep Coral Antics Escolans dc Montserrat. Dir.: Joaquim Garrigosa. 50 11048)