Revista Musical Catalana. Núm. 26 Desembre 1986
Editorial: El buit de la ràdio / FIGURES I TEMPS En el centenari d'Emili Pujol. Jordi Codina / Mikrokosmos: Reivindicació de la protesta. Pere Artís / Ensalada: Massa temps sense piano. Tamino / Revitalització de la dansa al Liceu. Marjolijn Van der Meer / Cançó: L’apologia de la façana. Miquel Pujadó / TEMA NADAL EN LA MÚSICA. Aproximació històrica. Daniel Codina / Cançons i cançoners. Osvald Cardona / Significació i transmissió del Cançoner. Manuel Jorba / Les nadales tradicionals. Josep Crivillé / El Nadal barroc. Francesc Bonastre / El tema nadalenc en la música culta occidental. Agustí Montellà / Cantates i oratoris catalans. R.R.M.C. / MÓN SONOR El Festival Internacional de Música de Barcelona. J. Casanovas / El cicle lbercamera, sota el signe del simfonisme i del virtuosisme pianístic. R.R.M.C. / Scherzando. Cesc / Ara, abans d'ahir, demà / Concerts. recitals, concerts, recitals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Pi anos i instruments Assistència tècnica del Palau de la Música Catalana S. A. D'INSTRUMENTS MUSICALS Av. Francesc Cambó, 10 Tels. 319 60 96 - 310 6912 08003 - BARCELONA Orgues, teclats simfònics, s intetitzadors, etc. SAD~ Via Laietana, 32-34 Tels. 319 60 96- 310 69 12 08003- BARCELONA Distribuldo rs ofi cials de: SCHIMMEL PLEYEL GAVEAU ERA RD KAWAI EDITORIAL 2a ÈPOCA ANY IU - Nú M. 26- DESEMBRE 1986 Director: Jaume Comellas Sots-d irector: Lluís Millet Cap dc Redacció: Pe re Artís Maquetatge: Ignasi Bassó Correcció: Joan Costa Fotogralïa: Pau Barceló Publicitat: Publi!Tempo. S.A Amadeu Vives, 3. 3r , 1 a B. Tels. 3013393- 3179928/82 08003 Barcelona Publicidad en Medios dc Comunicación, S.A. Travessera de Gràcia. 17-21. 3r, 4a Tel. 209 71 19 08021 Barcelona Impressió: Impressors dc Badalona. S.A.L. Fotocomposic ió: El T inte r, Stat. Coop. Distribució: L'Arc de Berà. S.A. Dipòsit Legal: B. 34.432/83 Consell Editorial: Fèlix Millct (President) Montserrat Albet Roger Alier Josep Casanovas Gregori Estrada Enric Gispert Joan Guinjoan Carles Guinovart Antoni Marí Oriol Martorell Xavier Montsalvatge Santi Riera Maria Ester Sala Col·laboren en aquest número: Pere 1\rtís. Francesc Bonastre, Osvald Cardona, Josep Casanovas. Cesc . Danie l Codina, Jordi Codina, Josep Crivillé. Manuel Jorba, Marjolijn Van der Mccr, Agustí Montellà. Lourdes Ma rgades, Mique l Pujadó i Tamino. e: REVISTA MUSICAL CATALANA Amadeu Vives, I Tel. 301 11 04 08003 Barcelona EL BUIT DE LA RÀDIO En el procés dc recuperació integral dc la normalitat cultural del paí~. al qual assistim i del qual és protugonista el poble català, els mitjans dc comunicació, creació i difusió àudio-visuals juguen. per raons ben òbvies, un paper e~pecialmcnt de~tacat. Per raons òbvies, cal insistí r. atès que el seu paper en la cultura i en Ics relacions comunicatives i socials és. arreu del món, fonamental. Els mass media àudio-visuals constitueixen un del~ distintius més acusats i caracteritzadors dels nostres temps i la seva puixança protagònica està marginant o sccundaritzanl e ls tradicionals de base impresa i literària. Les nostres instàncies polítiques que dirigeixen el pafs han fet un front comú ben explícit a l'hora d'afavorir una sèric dc realitzacions ben concretes -cana l propi dc televisió i xarxa radiofònica d'abast nacional catan1- Ics quals constitueixen una realitat feliç i tradueixen un alàny d'equiparació amb la normalitat, tal com aquesta és generalment acceptada. Per aquest objectiu cabdal s' han deixat de banda discrepàncies ideològiques, i lïns i tol estratègiques. E l perfil tan indiscutible me nt clar del tema, l'evidència tan incontestable de la força de ls mitjans àudio-visuals resta així dclïnitivament contrastada . El tema té una enorme importància pel que ra a la música. Importància que rau en la identificació dc la seva essència -sonora. àudio- amb la dels mitjans a ls quals ens C!>lem referint. La disponibilitat d'una infrastructura radiofònica dotada eficientment i dirigida amb un exacte sentit dc la seva funció, seria quelcom d'una transcendència i d'un valor enorme i d'una capacitat potenciadora extraordinària. T seria ensems un graó més en el camí de normalització plena de la nostra cultura, en dotar-la d'un element fonamental. Perquè si, com hem dit. el paí::. gaudeix d'un patrimoni de creació i difusió àudio-visual molt concret i valuós. no deixa d'acusar per. altra banda. la mancança d'una xarxa radiofònica amb una dedicació absoluta i especialitzada en l'activitat cultural i en la qual la música hauria de te nir el paper protagonista principal. I això no ha de ser entès com a quelcom utòpic sinó com un element més de normalitat, e n línia amb allò que esdevé arreu. Mentrestant, observem que hom posseeix ducs emissores institucionals dc basc comercial que, o bé es fan la competència, o bé dupliquen dete rminats prog rames; i, en canvi, hom acusa el buit d 'una dedicació cultural específica. Quelcom que apareix en principi com a incomprensible i justament distanciador d'un ideal. mot entès també en la seva accepció de necessarietat , la qual cosa comporta, per tant, que sigui exigible. ( 1105) 3 EDITORIAL El buit de la ràdio ............................... ............ .. . . .. . 3 FIGURES TTEMPS En el centenari d'Emili Pujol (Jordi Codina) ................... .. . . . . .. . s Mikrokosmos: Reivindicació dc la protesta (Pere Artís) ............... . .. . 6 Ensalada: Massa temps sense piano (Tarnino) 8 ........... . ..... . . ...... . . Revitalitzac ió de la dansa al Liceu (Marjolijn Van dcr Mccr) . . ... ... . . ... . li Cançó : L·apologia dc la façana (Miquel Pujadó) .............. . ......... . 13 11 ~ t; t• a g 1 NADAL EN LA MÚSICA a Aproximació històrica (Daniel Codina) 14 Cançons i cançoners (Osvald Cardona) 17 Significació i transmissió del Cançoner (Manuel Jorba) .... . . . . . . .... . ... . 22 Les nadales tradicionals (Josep Crivillé) ......... ..... . ..... ... .. ...... . 24 r r El Nadal barroc (Francesc Bonastre) ............ ...................... . 27 e El tema nadalenc en la música culta occidental (Agustí Montellà) .......... . 31 Cantates i orato ris catalans (R.R.M.C.) ............... ...... . ... . ..... . 33 El Festival Internacional dc Música de Barcelona (J. Casanovas) ... ........ 35 El cicle lbercamera. sota el signe del s imfonisme i del vi rtuosisme pianístic (R.R.M.C.) .............................................. ... . ..... 37 RETRAT: Joaquim Homs: història dc la música avantguardista catalana (Lourdes Morgades) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 39 Scherzando (Cesc) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 45 Ara . abans d'ahir. demà ............................................. 46 Concerts. recitals. concert!>. recitals .................... . ........ ...... 48 Preu dc la subscripció anual: 2.500 pessetes Subscripc ió anual Europa: 3.500 pessetes Subscripció anual Amèrica: 30 dòlars Preu d'aquest número solt: 325 pessetes 4 (1106) \ e e r En el centenari d'Emili Pujol 3 5 6 8 1 3 4 7 2 4 7 I 3 5 7 9 5 6 8 Quan un guitarrista com jo té la possibilitat d'escriure en qualsevol mitjà de comunicació (premsa, revistes, etc.) sobre la personalitat i l'obra dels pioners de la guitarra del nostre segle, està fent, sens dubte, un acte de justícia. Mai no podrem agrair prou el treball i l'esforç tossut de figures com Tàrrega, Llobet. Pujol, Segovia, Tarragó. els Sainz de la Maza i d'altres, per a dotar la guitarra de tot allò que li mancava: un repertori. un lloc en e l món del concert, unes aules per impartir la seva ensenyança en els conservatoris i, en defi nitiva, la justa valoració com a instrument musical . Tot això, ho vare n dur a terme en major o menor grau aquests noms que hem esmentat, en un ambient hostil , de desconfiança i d'ignorància vers un instrument considerat en general poc seriós per a la interpretació de la música «culta». Enguany hem commemorat -de forma ben migrada. per cert- el centenari del naixement del mestre Emili Pujol (1886-1980). nascut a La Granadella, província de Lleida. No vaig conèixer personalment el mestre Pujol; però, tanmateix. com a guitarrista format en una altra línia pedagògica. crec poder valorar, també -amb tota l'objectivitat de què hom pot ser capaç- la seva rasca, des de un punt de vista essencialment musical i instrumental. La labor del mestre Pujol fou tan àmplia i fecunda com la seva pròpia existència -visqué noranta-quatre anys- i abraçà diversos àmbits, sempre relacionats amb la guitarra i la música - intèrpret, compositor, pedagog, musicòleg. conferenciant. escriptor. etc.-, i aconseguí destacar i deixar en tots e lls la seva empremta personal. eficaç i honesta. Pujol fou deixeble per línia directa del guitarrista i compositor Francisco Tàrrega (1852- 1909), a qui conegué en l'última etapa de la seva vida. i de qui Pujol divulgà l'obra i defensà !'«escola». El mestre Pujol sempre deia que «1'escola Tàrrega» no e ra tan sols una qüestió de tipus tècnic, sinó que era una forma d'interpretar la música, i també una certa manera de viure . Sobre la personalitat dc Tàrrega - reconegut com l' iniciador dc la •nova» escola guitarrística que trenca vells motlles desfasats (de manera que podem parlar de la guitarra abans i deprés dc Tàrrega)-, publicà Pujo I el 11 ib re Tórrega. ensayo biogrófico (1960). sens dubte la més completa biografia apareguda fins ara al voltant d'aquest personatge. Dins d'aquesta faceta d 'escriptor cal fer esment dc l'opuscle El dile111a del sonido en la guitarra (1939), publicat per Editorial Ricordi Americana, en el qual el mestre Pujol disscr1a raonadament sobre el tema tan interessant, i polèmic alhora. del so que l'intèrpret treu dc la guitarra. en el qual Pujo l pren partit pe l pro- aq uesta forma dc polsar Ics cordes amb Iu polpa, amh totes Ics conseqüències que se'n deriven, tècnicament i musical. Pujol portà a terme, com a concertiMa. una tasca dc divulgació dc la guitarra en la qual veiem. a través dc programes de l'època, una convivència entre autors coneguts del reperto ri guitarrístic e n aquell moment (Sors. Aguado, Tàrrega, etc.), amb transcripcions pròpies. i dc Tàrrega. de la música dels grans mestre:., i hi observem progressivament la incorpo ració dc composicions pròpies, que cal (cm sembla dc j ustícia) re ivindicar i fer-Ics aparèixer més sovint en els programes dels concertistes. La música dc Pujol és un bon exemple d'honestedat compo~i ti va. i el resultat del cone ixedor dc l'instrument. La seva dificultat tècnica no ha dc ser cap obstacle pe r a fer reviure amb més freqüència els seus pentagramc!>, la major part dels quals han estat publicats per edito riab forànies. cosa que no deixa de ser paradoxal. Pedagog i mus icòleg: dues facetes fonamemals duït dirccLament per l'acció dc la polpa del~ dits, i defuig el contacte dc Ics ungles. l'altra variant més generalitzada. juntament amb la polsació mixta dc la po lpa i ungla alhora. Tanmateix, l'autor acaba congratulant-sc de la riquesa que totes aquestes possibilitats aporten a l' instrument, i deixa que cadascú trobi la forma més adient de polsar Ics cordes. segons el gust i la personalitat dc !:intèrpret. Una de Ics caracte rístiques de la pedagogia del mestre Pujol rau en De totes Ics facetes abans esmentades, en trobem dues que podríem con!>iderar corn la punta dc I'iceberg en la trajectòria del mestre Pujol: la de pedagog i la de musicòleg. Al llarg dc la seva vida, Pujol exercí la labor pedagògica en diferents centres europeus: Lisboa. Siena (a la prestigiosa Acadèmia Chigiana, primer reducte inte rnacional o n es realitzaren concerts dc g uitarra) , Madrid. Barcelona i , molt especialment, a Lle ida i Cervera, amb e ls anuals Cursos dc Guitarra . Llaüt i «Vihuela» que, com el dc Siena . encara sc celebren actualment sota el permanent record del mestre. Dc tota aquesta labor, en surte n nous guitarristes que recullen les ensenyances de Pujol i les projecten a través dc la seva carrera professional. Citarem tan sols . per raons d'espai, els noms de Poncc. Cubedo, Marrosu i Hinojosa. Com a conseqüència dc tot I'anterior, i per desig dc dotar la guitarra d ' uns textos (1107) 5 MIKROKOSMOS Reivindicació de la protesta /~mili Pujolwnl1 Pau Ctuals i Gaspar Cct.\.\Cicflí. pedagòg ics útib i complets, Pujol publica Escue/a razonada de la guiwrra. obra en cinc volums. amb pròleg elogiós dc Manuel dc Falla. en la qual l'autor condueix l'aprenent de guitarrista per tota la seva trajectòria a recórrer. des dels primers passos i coneixement dc l'in!>trument tins al g ran virtuosisme. d'una forma progressiva i profunda. sen~e deixar dc banda cap temàtica instrumental. i sempre amb un malCria! de pròpia creació. L'obra, editada per Ricordj Americana. és llibre dc text a la major part dels Conservatoris del món. L ·altra faceta destacada fou la dc musicòleg; Pujol, inte ressat des de molt jove pel passat musical dc la guitarra, començà una labor d'investigació ¡1e · museus i arxius d'arreu del món. UnA part d'aquests treballs foren recopilats en b SC"va conferència La guitarra y s u historia. pub Iicada més tard. també, per Rjcordi. Pe rò és, potser. en la recuperació i transcripció a la notació musical actual de les tablatures dels «Vihuelistes» espanyols del segle XVI i dels guitarristes i llaütistes barrocs europeus, on el treball del mestre Pujo l pren una transcendència dc primer ordre, en enriquir amb la publicació d 'aquestes músiques el repertori de la guitarra. A partir dc la troballa d'una «Vihuc la» o rig inal en el museu JaquemarAndré. de París. Pujol en féu construir una còpia i es dedicà aferrissadament a donar concc11s amb la «Vihuela" (el primer. tingué lloc l'any 1936, al Casal del Metge, de Barcelona, amb motiu del 111 Congrés de la Societat Internacional dc Musicologia). Les tablaturcs dels Fuenllana, Narvaez, Daca, Yaldemíbano i altres veieren la llum , després de tants segles d'oblit , i ens mostraren la seva g ran qualitat. I la seva inlluència en la música espanyola posterior fou evidcnL. al dir de musicòlegs i historiadors. Com he dit anteriorment, jo no coneguí personalment el mestre Pujo l, però la gent que e l tractà coincide ix a afirmar la seva bonhomia, el seu tracte cord ial. la seva pa6 ( 1108) · ~· · ,, ... ~ ~ •• p ~ .,..,-.. Annnpanyallf Maria Adelaide Robert. a la l'illllela. a Portugal. ciència. la dedicació als altres i a la música. Cal tenir un record per a les seves ducs esposes. Matilde Cuervas i Adelaide Robert, guitarrista i cantatriu, respectivament, que col-laboraren amb el mestre i l'ajudaren per dur a terme la seva e ticaç labor. En recordar el mestre E mil i Pujol, recordem tots els qui, en un passat no gaire llunyà, donaren e l millor de la seva vida per dignificar i millorar la g uitarra. I és gràcies a ells que, avui, els afeccionats i professionals de la guitarra. o simplement els amants de la música. en gaudim els fruits. Jordi Codina ¿Quan temps fa que, al Palau. no hi hem sentit una protesta ostensible, després d'una interpretació mediocre o inacceptable? La pregunta voldria anar més enllà de l'obtenció de la resposta cronològica adient, i apuntar - en canvi- la constatació d ' un fet evident: l'escassa capacitat c rítica de l'audüori (i deixo ara de banda, expressament, el món operístic, regit , parcialment, per uns altres paràmetres que e ls que vigeixen al món concertístic). Les manifestacions aprovatòries - del grau que siguin, però aprovatòriessón la moneda d' ús corrent a les nostres sales de concerts. Hom s 'abona a un cicle, paga religiosament la xifra estipulada. i accepta passivament allò que li ha estat prèviament anunciat. A tot estirar, una hipotètica mostra de disconformitat rarament va més enllà d'un escrit (generalment, e n forma de carta al director d'algun mitjà de comunicació) amb la queixa per la substitució. a darrera hora. d'algun intèrpret (mai. però, o gairebé mru, pel canvi d'una obra) . Ergo: les nostres manifestacions musicals són habitualment d'una placidesa extrema, immergides en un gruix d'aplaudiments de més o menys decibels segons múltiples factors (entre els quals no és forçós que els estrictament musicals siguin els de més pes). Una pregunta és inevitable: d 'allò que ens és ofert, ¿tot, tot, i sempre, sempre, és acordat a l'indefugible joc dialèctic expectativa/virtualitat? ¿Mai no hi ha lloc per a la desapro vació cortesa i civilitzada? ¿Tan polits, som, que ens reca fer avinent que ens han dat gat per llebre (quan, realment, ens l'hagin dat)? Un treball de camp sobre el tema aportaria. a ben segur, dades reveladores de comportament sociològic: qui signa apostaria a l'avançada per l'alta freqüència d 'una d 'elles: l'esmussament de les potencialitats de judici crític. Pe r això, no crec que sigui cap heretgia desitjar que, en aquest bany maria quasi pem1anent, esclatés -quan fos justa- la protesta raonable i raonada. Fóra l' única manera de reconèixer-nos amb capacitat de tria i de refús. I la psicologia afirma que aquesta capacitat és justament la que caracteritza un ésser adult. .. Pere Artís Per fi, tots els Shakespeares de Sagarra I ROliEO IJCLIETA ,, Lí\MAXSIMENT DEL'IHRPL~ orEl·lO Ib CORIOLÀ LIX SOMNI DHíiT l' DESt~TJO.I..~ .U I'OSTRE GCST I lli MACBETII COSTE 0111\'IIt~ .\.\10\] IUEOPATIA l'i l\RIC 1\' (J.. p211} LES ALEGRES CASADES DEWIXDSOR !O }IOLT SOROLL PER XO RES L~ IDIPESTAT !I ESRICI\' (Z •. pan} b H A80S fi TOT u ÉSC.lJ!f ~ Eij DOS CAVALLERS DEI'EROXA !! TREB.\ll D:IJIOR PERDll !.1 EL MERCADER DEit~ÈOA ~ :i PÈRICLES UREIJOAN ,. 11 .1 Jl1l d:s.\R TLIIOXD:.UE.~ l! ,. L4 COMÈDIA DELS ERRORS .\tESt:RA PER MESURA !I nm .1.\'DRÒ~rc 26 SIT DE RDS 11 W!BEI.Í EL REl RICARD III l~ COL lECCIÓ1lOPnARDE TEATRECL\5~1W\I\ER\AL Institut del Teatre Diputació de Barcelona ca cu ENSALADA d' Massa temps sense piano pl lis tir i! tu G; alt I) nc Concen de la Banda Municipal. Octubre és, inevitablement i per definisa no és faci I d'esbrinar. El que és cert, peció. el mes de l"efervescència culturaL El rò, és que el públic no ha acudit gaire al retorn de Ics vacances bescanvia la febre Palau. I, així, dia rera dia, concert rera conde l'aire ll iure, del sol torrefactador , de cert, invitacions incloses, les graderies han l'aventura i del lleure sovint buit dc conofert -tret d'excepcions , com el primer tingut. per la necessitat de recloure 's. de concert de I'Orquestra Saint-Martin-in-thegaudir de les distàncies curres, del farciment Fields. l'estrena del Rèquiem polonès. dc dc la buidor deliberadame nt i prèviament Penderecki, i poca cosa més- una imatge assumida. entre trista i desoladora. L'extTem màxim En música, tot això queda representat es produí amb I'actuació dc I 'excel-lent con-sobretot- pel Festival que promou, pa- junt Percussionistes d"Estrasburg. el qual. ga i cuina en solitari la Casa Gran. més o menys, va realitzar un assaig entre Tanmateix, altres manifestacions tenen amics i coneguts. I' inici en aquest primer mes de la nova tem«Massa música contemporània>>, esqueiporada o bé mostren els motors en fase de xava la càtedra barcelonina. «Cap formapre-escalfam cnt, amb un rugir premonitoció simfonica de gran prestigi», mormolari i advertidor. De totes maneres, el Festiven alguns. aïlladament. «Ni Giulini, ni val regna, o hauria dc fer-ho, per damunt Maazel», s'escoltava comentar, molt en veu de tot. situat al bell mig de I'allau dc nebaixa. «Falta piano», s'atrevia a dir algú. cessitats de recuperació, disposat a sadollar mig d'amagat. I la cosa era prou evident. els assedegats. Tanmateix, enguany no es ja que ben poc que n'hi havia. de prograpot dir que hagi acomplert bé aquesta funmat -intervenció d'Albert Giménez, forció; o, en tot cas, la resposta del públic no mant part del T rio de Barcelona. i el reciho ha demostrat. Resta el dubte dc si I'astal de Friederich Gulda-, i restà només el sedegament ha estat inferior a altres inicis primer a causa. ai las!, d'un accident de de temporada, o bé si el producte desassemoto (un vehicle al qual, segons acabem de gador no ha tingut les virtuts i els alractius descobrir, és afeccionat el ja venerable i necessaris; i, així, hom ha preferit esperar sempre sorprenent gran pianista austríac) satisfer la set musical més endavant. La coque li impedí de venir a casa nostra. 8 (1110) I hom recordava una obra de teatre que, a l'animosa dècada dels seixanta. va escriure un dramaturg illenc, de Sa Pobla , anomenat Alexandre Ballester. El títol, justament, era Massa remps sense piano. l el piano. al qual es referia I 'autor en la seva enginyosa comèdia, tenia una dimensió meta tòrica, en el sentit de referir-se a valors assentats, segurs i de prestigi social. El nostre públic musical, necessita «piano». realment i mctaforicarncnt parlant. Necessita una referència musical afermada. segura, sense possibilitat de sorpreses. L'aventura, l'alenar inquiet i vital de la descoberta no s'ha fet per a la nostra massa d'espectador s. La rendibilitat dc la inversió es mesura -i no diem pas que no sigui lícitament- a tant de satisfacció immediata i clespreocupadora. La música esdevé, així, quelcom molt proper a la gastronomia: gastronomia cultural, per descomptat: gastronomia, per altra part, digna i respectable. Fets com l'homenatge a la figura cabdal, important i venerable d'Homs. com l'estrena d'una obra d'encàrrec del Festival. d'un autor nostre quasi clàssic i en tot cas segur com Guinjoan, o la presència d'un text de la nostra gran Mercè Rodoreda centrant una composició d'un altre valor indiscutible com la del basc Luis de Pablo. no són matèria d'intercanvi. Fins i tot, una obra tan grandiloqüen t i formalment consolidada com el Rèquiem polonès, amb el corresponent complex orquestral , coral i solista al seu servei . i la presència d'un músic enorme en la doble condició d'intèrpret i executor, ofereix recels. Tanmateix, aquest mes ha estat molt més que el Festival. Ha estattambé. i ben lluny d'això, enormement lluny però digne d'atenció la presentació d'un cicle de concerts a diverses presons de l'Estat espanyol, a cura d'Invitació a la Música. Ha estat tam· bé l'inici d'un nou. enèsim cicle de sessions pedagògiques per a les escoles (aquesta tasca admirable dc Joventuts Musicals que malda per afavorir, per a demà passat, audiències estables, preparades i si pot ser inquietes per als nostres auditoris). Uns auditoris que també es van veure massa buits en el doble concert que l'OCB es va inventar per afavorir I'audició de música catalana dels nostres dies -voluntat lloable- , mirant dc mig camunar-la enmig d'altra música també nostra i més engrescadora. L'experiment, un més en aquest objectiu. tanmateix, oferí resultats dubtosos Ç¡ ce ac de to s'• la br di er. na d' de dE lè ca tri re m Ió al xi El la cu qt pe dc la c. m nè b< di Lli l'; lo er fu S< gt fi: si al ¡x qt a ac lli UI m C< 1- )- l- .el rs l- l. >. 5- ;a r- 11 l- l: )- I, !- )- :- s y e l- s e r s a a a s -començant ja en el pla artístic, per l'escassetat de temps de preparació de cadascun dels dos programes. Tot això, de la mà d'una orquestra que continua en el seu complex procés de recomposició, provant solistes i més solistes, mentre els dos concertinos titulars en confirmen el respectiu adéu, i s'anuncien substitucions temporals d 'altura com Gonçal Comellas, Angel Jesús Garcia, Peter Schaffer, Calvin Sieb i algun al!re. Els malpensats inevitables diuen que Decker acabarà imposant-hi dos amics seus nord-americans. A la càlida seu del Lliure, l'Orquestra de Cambra de la casa hi inicià un cicle de concens amb un programa netament austríac, acollit -a la sessió inaugural- per l'escalr de tots e ls amics i coneguts possibles, de tot el cos social musical barceloní atent, que s'abocà com a supporters incondicionals de la prometedora empresa. 1 és que, !'Ombra del Lliure és a llargada. Un escalf ben diferent del que trobà la Banda Municipal , en el seu concert commemoratiu del centenari; concert poc municipal, en el sentit d'absència munkipal absoluta a Ics llotges del Palau -valgui el deliberat ús excessiu del mot. Més animada -o més moguda, o més polèmica, o més comentada- va ser, en tot cas, l'actuació de Carles Sanlos, qui mostrà una senyora -o senyoreta- de bon veure en una prolongadíssima i sonorosíssima micció -suposadament musical- com a teló de fons d'una conferència que tingué Uoc al Teatre Poliorama, dins del cicle Reflexions crítiques sobre la cufntra catalana. El tema (justificació lzabemus) anava sobre la subve rsió més o menys necessària de la cultura. En aquesta barreja, autèntica ensalada, que és el tot musical d'un mes de tardor especialment viu , hi ha també un nou intent de consolidació del sabadellenc Teatre de la Faràndula com a segon teatre d'òpera de Catalunya (expressió feliç i molt essencialment •Sabadellenca» - en eJ sentit de la innòcua vocació fatxenda de Ja casa- del batlle de la ciutat vallesana). Una versió digne de EL barber de Sevilla queda com un pas més en aquest afany de fer veritat l'afirmació. L'ensalada ens porta també ingredients localitzats a 630 kilòmetres de distància que ens afecten . AJià a la capital de l'Estat, una fundació amb seu a Barcelona - Ja Ferrer Salat- vivia la seva gran festa amb I'atorgament del premi de Composició Reina Sofia, que enguany ha aconseguit el compositor madrileny Turina. Per a nosaltres, almenys, el consol de la Menció d'un jove valor català, Salvador Brotons, molt elogiat pel jurat, més per la solidesa de la seva obra que per l'atreviment formal. Festa grossa a Madrid , doncs, i refe rència llunyana, aquí. Però cal tornar a casa. Al carrer del Bruc, el Conservatori Municipal es recargola, penosament fiblat per una crisi profunda i sense sortida visible de moment, mentre l'any del centenari de la casa transcorre endolat. I. així, ni la tradi- cional sessió inaugural no ha estat anunciada. Ben altrament, l'altre centre docent superior. el Conservatori del Liceu, posa en marxa un local per ampliar activitats. a la crullla Via Laietana-Plaça d'Urquinaona. amb què vol significar que la profunda crisi que sofrí temps enrera {no fa tant. crisi amb ele ments que algú gosil qualificar «dc jutjat de guàrdia»), cst~l ben superada. La pedagogia, mentrestant . tenia quelcom a veure també amb un concert en el qual es presemà l'Associació de Música de Càmera. i que protagonitzà el violoncel-lista David Geringas, al Casal del Metge. La cosa va de mecenes disposats perquè. quan es posi definitivament en marxa l'associació, probablement per primavera, joves estudiants de corda tinguin oportunitat de gaudir de les exce l·lències docents d ' AJberto Lisy i dc l'escola Ychudi Menuhin, dc Gstaad, a Suïssa. Hi haurà ocasió de parlarne més endavant. ELS TEMES MÉS INTERESSANTS I DE MÀXIMA ACTUALITAT, TRACTATS PER LES FIRMES MÉS PRESTIGIOSES I ELS ESPECIALISTES MÉS QUALIFICATS ... ELS TROBAREU A LA ··., ~ REVISTA l ' " MUSICAL ...,.CATALANA Perer Sdm!icr. Octubre acaba amb I'anunci i les programacions confirmades de cicles importants . Cal fer atenció. El c icle de l'OCS atorga protagonisme al piano en vuit dels seus 22 concerts. Exactament. el 36'36 per cent. I amb, almenys. dos noms indiscutibles: Weissenberg i Lazar Berman. El bloc de Ja Caixa ho fa amb nou dels 28 programes (un 28'57 per cent) i amb quatre noms de gran relleu: Luiz dc Mou ra, BoleL Orozco i Colom . I el més comercial de tots els cicles, Ibercamera, encara extrema el pianjsme amb deu presències de l'instrument rei a 21 concerts. O sigui, en el47'61 per cent. Tanmateix pocs noms fonamentals: Barenboim, i Zimmerman. Massa temps sense piano. al Festival: queda demostrat. Encara que «piano» metafòricament parlant, per exemple_ era el recital de Schreier, i tampoc no convocà gaire públic. A la fi, un final obert, sense conclusió d,etïnitiva. L' interrogant com a resposta. Un interroga nt enormement ample, en el qual entra també la pregunta de si un Festival ha de ser només un cicle mal promocionat de concerts més o menys ben triats, o alguna altra cosa diferent. Tam i no J CONCERTS DE nnnnnnnN ADAL ~ I CAP D'ANY nnnnnnn ~ fJ ~ ~ fJ ~ B EL MESSIES G. F. HÀNDEL fJ ~ ~ ~ ñ B ~ fJ ~ CORAL JOVENTUT SARDANISTA DE PUIG-REIG (Ramon Noguera, director) CONJUNT INSTRUMENTAL fJ ~ ~ B MERITXELL OLAYA, soprano EULÀLIA SALBANYÀ, contralt JOAN CABERO, tenor JORDI RICART, baix MADRONA ELIAS, orgue JORDI REGUANT, clavecí n R MANUEL CABERO, director JJ ~ ~ ~ ~ B B ~ B fJ ~fJ ~ ~ fJ . ~ JJ B R ~ B R ******* Dijous, 1 gener 1987, 19 h. BARCELONA ~ ~ Palau de la Música Catalana J5 fJ ******* ~ ~ Divendres, 2 gener 1987, 22 h. fJ Catedral Basílica R B ~ ~ ro~~ ~ n R B fJ ******* B Diumenge, 4 gener 1987, 19 h. ~ CERVERA fJ J5 Gran Teatre ~ ~ Diumenge, 11 gener 1987, 19 h. ~ ~ fJ B ******* GIRONA Teatre Municipal n ~ fJ ~ n ~ B R fJ R m Dep(l!tnmmt de Dtltum 00 Gfllem/ittlf de Cntn!tm)'fl nJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJJ fJ ~ fJ B JJJJJJJJJJJJJJJJJJJ Revitalització de la dansa al Liceu Els nous aires provinents del Liceu sembla que són portadors de bones notícies per al món dc la dansa. La reestructuració del Consorci del Gran Teatre, i la no menys positiva aportació econòmica del miniiiteri de Cultura, podrien encarrilar, finalment, el destí del nostre cstimat teatre cap a horitzons més lluminosos, i cap a un futur més prometedor. Els darrers anys ja hem pogut fruir d ·un notable millorament de I'orquestra i dels cors, però encara queden alguns aspectes que cal afinar, per taJ que el Liceu mereixi ben bé el seu nom de Gran Teatre. Ara hi ha dos ambiciosos projectes que van en aquesta direcció: la modificació i adaptació de l'escenari a les tècniques escèniques acn1aJs i la creació d"una companyia estable de dansa. Mentrestant, ja s'han vist proves segons les quaJs la nova gerència adopta positures més favorables cap a l'art coreogràfic. Després d'una temporada dc ballet a la tardor feta amb èxit, on Ics companyies d'Antanio Gades i de Roland Petit despertaren un interès extraordinari amb unes representacions que esgotaren les localitats en pocs dics. ara, amb la temporada d'òpera, es torna a detectar un apropament més professional al terreny dc la dansa. A la producció de Piera Faggioni, del Don Quiclwtte, dc Massenet, s"ha comptat amb l'actuació de dos ballarins italians con- ~ z Ol e <'O .::z ~ "' ....l u'i ~ e o o ;::¡ .... () Ol "' u u c:o E-< ·;;; C"'"l ~ ' =:I :J o u :E o"O o00 o ....l <:> ~ u CI) ::::> Q) "'<:> "O :::1 :a ~ ..... <; <:> fe o.. .... <'l I :n o .::-: :E o o >:::1 ~ "O o "O "O E-< (J ·- "' CI) ,_ E G) -> </l o e "' tLI o 0::: u <( ...... u vidats; i a la representació dc l"Annide. dc Gluck, hi podrem apreciar la corcogralïa. feta per José Granero. per a vuit parelles dc ballarins. D'aquest coreògraf. cal recordar la seva època al davant del Ballet Espanyol dc Madrid i la seva creació Minotauro, sobre una partitura dc Xavier Montsalvatge. De la temporada coreogràfica de primavera de l'any 1985, al Liceu, recordem també la seva magnífica Medea, interpretada pel Ballet Nacional Espanyol: i recentment hem pogut veure a Barcelona el seu darrer treball amb Manucla Vargas (El Sur y fa Pelenera). Més endavant, amb la Carmen. dc Bizet. tindrem l'ocasió dc veure la coreografia del nostre conciutadà José de Udacta, creada per a la producció deVon Karajan, al FcstivaJ de Salzburg de 1985. Com a Salzburg. Udaera també comptarà al Liceu amb la col·laboració del Ballet Espanyol dc Madrid, que dirigeix Goyo Montcro. Per a les representacions dc Aida. de Verdi. previstes per a principis de !"any vinent, s'hi ha convidat la companyia francesa Ballet du Nord. La direcció d"aqucsta jove companyia, resident a Lille. és a càrrec del baJJarí i coreògraf cubà Alfonso Catú. No es descarta la po~sibilitat que, aprofitant I'estada entre nosaltres. aquesta agrupació ens ofereixi un programa íntegre dc dansa a més de les scvc:-, actuacions a Aida. El re- pcrtori del Ballet du Nord c.:<)n~istcix en corcogralïcs del propi Cat<Í, i Ics d"altres coreògraf:- com Balanchinc, Viccntc Nebrada, J.C. Maillot i André Prokovsky. Aquesta actuació representaria un petit regal de Reis, que ens donaria l' oportunitat dc conèixer una nova mostra dc I'cxccl· lent nivell assolit per l'art coreogràfic en algunes capitals dc província franceses. Tindrem dansa, també. amb 1'Adriana Lecom·reur, dc Cilca. i al Rigolello, dc Verdi. on es comptarà amb ballarins d'aquí mateix, dirigits per Assumpta Aguadé. Finalment. la dansa serà present a la Lulu, de Bcrg. feina dc la qual es responsabili tzarà, probablement , un coreògraf contemporani català. Ens queda a fer una referència a la possibilitat dc creació d'una nova companyia estable per al Liceu, un projecte en el qual s'cstü treballant. Segons els resultats final s de !"estudi que s'està fent , el Consorci ho decidirà. La pròxima primavera ens podria portar. doncs, la tan desitjada companyia estable. Mentrestant, només podem aplaudir les iniciatives preses lïns ara, així com la decidida voluntat que el Gran Teatre del Liceu torni a comptar amb la Dansa. Mmjolijn Van der Meer Butlleta de domiciliació bancària Butlleta de subscripció Senyors. els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà CONSORCIS DEL PALAUDE LA MÚSICA CATALANA I DEL GRAN TEATRE DEL LICEU. pel pagamenr dc la meva ~ubscripció a la REVISTA MUSICAL CATALANA. Nom i cognoms Carrer Població Província Titular Banc/Caixa Núm. compte Agència Adreça agència Població Desitjo subscriurc'm a partir del número amb la quota anuaJ O de 2.500 ptcs. scmcstraJ O de 1.250 ptcs. ---- Núm. llibreta - - - - - - --- ------ Signatura Telèfon Dtc Professió - O Faré efectiu I' import mitjançant O taló bancari adjunt O domiciliació bancària Per subscripcions a l'estranger, consulteu el preu. (11 13) 11 PUBLICITHT H GHHn OfiQUfSTfiH u d 11 d lt q d J¡ S• d d p h s publi teíTlpo % L'empresa de publicitat general especialitzada en música Publi-Tempo és... publicitat publicitat de la música publicitat en la música publicitat per a la música Deixeu-vos aconsellar per uns experts Deixeu-vos aconsellar per Publi-Tempo Amadeu Vives. 3, 3 ~' 08003 BARCELONA 1 ~ Tel. 301 33 93. CANÇÓ L'apologia de la façana L'existència d'una cançó cantada en català no ha estat precisament fàcil. aJ llarg dels darrers anys. La manca de referències internacionals - i visca la política editora de les discogràtiques! - capaces de demostrar al públic i als mitjans dc comunicació que aquest gènere és més escampat arreu del món i més atemporaJ del que pensen, la manca d'una infrastructura mínimament sòl ida, i l'obi it o menyspreu per part d'aquells que realment podrien ajudar-la a dif'ondre's i a consolidar-sc - molts d'ells prou l'havien utilitzada, temps enrera, quan ho creien convenient-. ens ha portat a una situació d'allò més curiosa de cara a les noves incorporacions. Perquè, malgrat tot. \ com els arranjaments i la gcstualitat- el text ha quedat. en una gran pan dels caso~. reduït a un paper de comparsa. de suport sovint buit i tòpic i, gairebé sempre. mancat d'elaboració i coherència formal. Hi ha una manca de confiança en la paraula ... perquè hom no en coneix ni en domina les infinites possibilitats. Els autors dc cançons que. avui. s'enorgulleixen dc tenir bona formació musical no senten ni la mínima vergonya dc ser incapaços d'escriure quatre lfnies que no siguin ortogràficament detestables. que no ostentin una sintaxi desballestada o que tinguin un mínim interès artístic. D'una altra banda: si parles amb qualsevol periodista - de ràdio, premsa escrita, \ Enric !Jemcíe::.. continua havent-hi nois i noies que desitgen cantar, i fer-ho en català. Aquests nois, però, es veuen condicionats per una sèric de factors que no sempre són capaços dc dominar. Per exemple, durant molt de temps, quan la gent parlava de cançó -almenys de «Cançó d'autor»-, hom tenia la impressió que I 'element hegemònic n'era el text, cosa no sempre exacta: reviseu la discografia catalana dels seixanta i els setanta, i ho comprovareu. Ara. la truita sembla haver-se girat de cop, i en lloc de considerar que la cançó és un difícil equilibri entre text, música i interpretació - amb uns elements secundaris, tot i que són força importants, etc. (i ja sé que hi ha excepcions)-. una de les seves pretensions més immediates. sota pena d'ésser desqualificat ipso fac/O, serà que li continnis que el temps del «cantant amb guitarreta» ja ha passat. que ara la gent espera «Un espectacle»(?) damunt l'escenari, etc. Ningú no sembla adonar-sc que, aquí i arreu, és la cançó com a entitat autònoma ·la que reclama un arranjament més o menys auster; mai a l' inrevés. Una cançó dc Barbara, amb un simple acompanyament de piano. p'ot provocar una emoció molt més intensa i autèntica que un bon feix de temes «ben vestits i arregladets». Allò que es busca, però, és l'estandarditza~ió estètica: i molts cantants d'aquí hi cauen dc quatre grapes: es valora mé~ el so d'un disc que el seu contingut. i el culte a la façana - tol oblidant l'edilici- és evident: «Aquest cantant és modem perquè utilitza sintctitzadorS>í ; «El fet que la veu tingui protagonisme respecte dc la instrumentació no és gens modem,.: (tant és que no entenguis mitja síl·laba d'allò que diu I 'intèrpret. ja que el text - com he dit abansha perdut quasi tota la seva importància. està «dcrnodé»): «Aquest disc no és radiablc en una concepció radiofònicu modema» (aquí, on posa moderna, llegiu-hi estereotipada) ... En nom de la «modernitat». paraula fctitx. l'assimilació culturaJ continua avançant en tots els àmbit~. i la cançó no es pas una excepció, dissonadamcnt. La concepció del cantant i autor com a artista. com a persona que s'expressa lliurement. i que només accepta les limitacions que ell mateix s'imposa, va desapareixem. Morta - sobre el pupcr- la Dictadura, el cantant se sotmet a la disciplina dc mercat. Així doncs: toca fer cançons amoroses d'aire exòtic. estèticament properes a l'ona italiana de FM? Et ¡•oi/à: aquí teniu l'Hèctor Vila -el qual, d'altra banda. tot s'ha de dir, és un intèrpret força correcte i no mancat dc sensibilitat- : cal amanyagar un públic fcmení adolcscèntic i no gaire exigent, tol tocant-li la fibra sensible dc la manera més matussera i superficial? Alie:_, lwp!: Santi Vendrell. fes la teva feina! Fins i tot una persona intcHigcnt i de sòlida formació musical com l'Enric Hcrnàcz tendeix , ara i adés, cap a un cert mimcti~mc estètic que. amb el temps, li donarà - penso- més disgustos que satisfaccions. Que consti, dc tota manera: jo no vu ll JJançar anatemes contra cap tipus dc cançó. tot i que reclamo el dret dc triar allò que. a nivell racional i emotiu, més m'agrada i m'interessa. La cançó és un fet plural i bàsicament heterogeni. Allò que no suporto ni accepto, precisament, són les pretensions que una estètica n'ofegui una altra; que la uniformitat imposada pel mercat acabi amb la llibertat creativa; que la intel·ligència i la capacitat crítica - i aquí també hi entra l'autocrítica- esdevinguin perdius en època dc caça. Tanmateix, en el fons estic tranquil: tot allò que puja, baixa. I la cançó que estimo no vol «pujar». Es conforma a existir, a ésser fidel a ella mateixa. I. per tant, és aliena als calendaris. Miquel Pujadó ( l lt5: 1.' r. NADAL EN LA MÚSICA h Aproximació històrica Tota celehració litúrg ica, o simplement religiosa. s'ha expressat a través del fet musical. I cada època històrica ho ha fet amb els mitjans tèc nic~ i artístics que tenia al seu abast. A més, com més solemne o important és la festivitat celebrada. més rica sol ser-ne l'expressió musical. Un exemple d'això és el fet que el P. Narcís Casanoves. organista i mestre d 'escolans a Montserrat<~ finals del segle XVUI, fa acompanyar la polifonia vocal amb orquestra en les obres per a les grans festi vitats (Nadal . Nativitat de Maria, etc.) en lloc de fer-ho amb el simple continu. Nadal és una gran festa: una de les dues grans tesles anyals del cicle litúrgic cristià; l'altra , és Pasqua. La música . doncs. hi pren un relleu molt especial. tant per la quantitat com, en general , per la qualitat. Per un altre costat, però, Nadal va esdevenint progressivament, a través dc les mani festacions musicals i rituals, una festa eminentment «popular»: amb melodies senz illes. a I'abast de tothom, plenes de tendresa. algunes dc Ics quals han esdevingut patrimoni universal. I amb representacions escèniques, de primer, dins el marc de la litúrgia mateixa: després. independents d 'aquesta, han arribat fins a nosaltres sota la forma dels «Pastorets,.. És interessant veure sempre - i particularment a les festivitats nadalenques- aquesta 1nena de lluita entre la música «culta» i la música «popular•• . En aquestes ratlles -forçosament massa simples i incompletes- volem donar una visió general del fet musical que el Nadal ha produït o suscitat, des dc l'Edat Mitjana fins als nostres d ics. 14 ( 111 6) "foffA/r de~$' 4•ub~rP ~ J I pr}!'! l11 'd lla atnJ .\l v•u. 7t d...~._;un . lo..r . l: 1<ïo... p ti;.t. mL monjo dc Solesmes, a la Revue Grégo- L'Edat Mitjana. El cant gregorià El corpus gregorià de Nadal és un dels més bells i més rics que existeixen. Seria bo fer un comentari extens de cada una dc les peces, veure els diferents gèneres musicals que s'usen a Ics diferents parts dc l'o fici i de la missa; copsar l'esperit, l'expressió que fa ressaltar e ls bonics textos que s'hi canten ... L'extensió d'aquest treball no ho permet. Em limitaré a comentar breument alguns aspectes literàrio-musical s de l'Ofici. Per a un comentari a cada una dc Ics peccs g regorianes, remeto el lector als articles escrits per dom Joscph Gajard , rietme1. Nadal és una festa «esperada... VuU dir que la litúrgia e ns la fa esperar de manera especial amb el temps de preparació que és l'advent; unaJ!spcra que es va fent més intensa. més anhelada, els dies immediats: és una espera tensa. però tranquil·la, com la que inspira r arribada de qualsevol esdeveniment important, com és el naixement d'un infant. L'element contemplatiu hi és molt present. Dintre d'aquest clima d 'espera. hi havia als monestirs i catedrals un ritu ben entranyable, avui desaparegut, forjat a l' Edat M itjana, en el qual la música tenia el seu paper. Es tracta dc l'anunci oficial que es d d F feia de la festa. o cant de la Kalenda. Hi havia el costum de llegir cada dia les festes i sants que es commemoraven l"endcmà. Com que el Nadal és festa imponamíssima. aquest anunci es va ampliar amb un text que feia ressaltar com I'Encarnació i el naixement del Crist són la culminació dc tota l'etapa anterior de la història dels homes : «A tants anys de la creació del món, a tants d'altres del diluvi. a tants dc la sortida d'Egipte. a tants d'altres de la fundació de Roma, durant el regnat d'August, estant el món en pau. Jesús va néixer a Betlem de Judea, etc.» El cantor anava revestit amb capa, i cantava el text sobre un recitatiu. En arribar a les paraules «fn Bethlehem ftulae.. .» la melodia pujava de to per donar més relleu al text. En acabar, tothom s'agenollava en actitud d'adoració i dc contemplació: Nadal havia arribat! En alguns manu~c rits de finals del segle XVIII i de la primera meitat del XIX, fins i tot aquestes paraules eren cantades en polifonia, mentre que la resta era monòdica. amb esclats lírics que volen fer ressaltar determinats passatges del text. Cal tenir present que. per a l'Església cristiana. la festivitat del Nadal no es limita a un dia, sinó que és tot un cicle litúrgic que arriba tins al dia 2 dc febrer. festa dc Ja Presentació dc Jesús al Temple o, vulgarment. de la Candelera. Aquest cicle inclou diades ben entranyables i solemnes, com són la capvuitada de Nadal (dia 1 de gener) i l'Epifania o diada de Reis. Cada una d'aquestes festes té el seu repertori gregorià propi. La música gregoriana. però, i sobrelOt les grans peccs, són mú!>ica •sàvia», i no és a l'abast de tothom poder-la interpretar. sinó que exigeix uns bons especialistes. D'aquí que, ben aviat. anaren sorgint peces de caire més popular, que permetien la participació activu del poble a la litúrgia solemne: seqüències, trops, himnes, etc., que s'intercalen a Ics peccs més florides o les deformen. Aquests afegits populars comencen a posar-sc dc moda cap al segle X. i Del repertori musical gregorià <.lc Nadal són remarcables, per la seva bellesa. els responsoris de les matines. Són uns cants estructurats en forma responsorial, que vénen a ser una meditació o resposta de I" assemblea a les lectures bíbliques o patrístiques, i glossen, amb una expressivitat i bellesa úniques -aquests, dc Nadal-, els diferents aspectes teològics de la festa. Entre tots ells, es pot remarcar, per la seva bellesa dc conjunt, el primer Hodie 11obis caelorum Rex («Avui, el Rei dels cels s 'ha dignat néixer de la Verge ... »), i el vu itè de I'ofici monàstic. Angelus ad pastores («L'àngel digué als pastors ... »). L'aspecte contemplatiu es combina admirablement van prenent un increment extraordinari els segles successius. Dc primer, són textos en llatí; però. ben aviat, aquest és substituït per les llengües vulgars, i deriven a les formes que més endavant trobem dels «~'Ïlúmcicos>+ i les cançons populars que han perdurat fins avui~. També neix en aquesta època (amb el mateix esperit de posar la litúrgia a l'abast del poble o. més ben dit, amb l'intent de fer una catequesi visual sobre el rnjsteri cristià que se celebra) el drama litúrgic. Crec que és el mateix esperit que inspira els artistes pictòrics i els escultors del romànk en les representacions iconogràfiques. Els drames litúrgics. dc primer. són breus represcma- cions fetes pels mateixos clergues; després, 'an evolucionant cap a formes més complc\e:.. amb intervenció de seglars. :.obretot deb escolanets. A casa nostra e:. conserven algunes consuetes dels segles Xlii XIV que c:-.pliquen com s'han dc representar aquest& petits drames.l. Són els primers passos dels clements extralitúrgics tk: caire popular que, després, s'aniran desenvolupant fonament. La major part d'aquests elements sobreafegit ~ van dcsaparèi\er olicialmem dels llibres litúrgics amb motiu de la reforma decretada per Pius V ( 1566- 1572) per encàrrec oci Concili dc Trcnto: una reforma ben necclls:tria. per la dewirtuaci6 a què havien arribat cb clements i continguts litúrgics dc Ics festes, i pels abusos a què havien donat peu. La polifonia i el classicisme L'època del barroc és la del predomini dc la polifonia coral. Un predomini qua:.i absolut. pel que fa a la música <.l'església. en perjudici del cant gregori:t tradicional: un cant gregorià que també s'ha\ ia desvirtuat en una forma amorfa. sense ritme. allargassat: el cant pla. El cant poli fònic domina als monestirs, i a Ics catedrals i col·k giatcs que podien mantenir - i era dc prestigi fer-ho- una capella dc música umb un bon mestre al davant. Pel que fa a la música nadalenca, ens trobem sobretot amb un lloriment extraordinari del ""illancico,., o villancet. a la península ibèrica: un gènere litcràrio-musical que no és exclusiu o propi dc la festa de Nadal. sinó que s'usa per festejar altres solemnitats de la Marc dc Déu o dels sants patrons, o el Santíssim Sagrament . Però el Nadal és especialment inJ icat. atès el caire popular que la festa havia prc~. Dc fet, vil lancet és sin(mim dc nadala. L'estructura bàsica és d'una tornada amb estrofes o «cop/as». Si. inicialment, el poble havia participat en el cant dels villancet~. ben aviat es va haver dc limitar a escoltar-los de la capella dc música. ja que els dels segles XVII-XVIII són obre:. complexes, la major part dc Ics vegades a quatre i més veus: el segle XVIIl, s' hi afegeix l'orquestra concertant. Amb tot, i això és una nota general característica del vil lancet, aquest utilitza una música amb ressonàncies i arrels populars: en els dc Nadal, hi entren fins i tot elements i personatges jocosos. Aquesta polifonia, sense deixar dc ser «Seriosa,, ben feta, és molt diferent dc la que es compon per als textos litúrgics ..oficials ... I. generalment, tots el~> autors cultiven els dos gèneres. com per exemple el P. Joan Ccrerols (16 18- 1680) a l'escola mu:.ical dc Montserrat. El villancet polifònic. igual que Ja cançó popu lar, s' inscri u dins l'olïci litúrgic de NadaL intercalat entre els responsoris de matines o a l'ofertori de la missa. Tenim dos testimonis històrics que ens parlen dc l'ús dels villancets per NadaL i que cridaven més aviat! 'atenció. El primer. c5s el comentari del viatger francè!> Barthé( I I 17) 15 lcmy Joly, qui es troba a Montserrat el Nadal del 1603. Escriu: «( Durant el servei religiós) hi sentírem el sermó i la missa major amb petites cançonetes en Uengua vulgar, que ells anomenen villancicos, que més aviat fan riure que no pas devoci6» 4 • L'altre és el comentari de Ferran Sors a Ics seves memòries. i parla dc quan era escolà dc Montserrat: «El temps dc Nadal tot ell és musical, al monestir dc Montserrat. La solemnitat dc Ics matines és molt remarcable: cada responsori és d'una composició molt bella. i acompanyada per una orquestra i instruments obligats. Al final de cada nocturn, es cantaren una mena de cantates en espanyol, els temes dc Ics quals són algunes escenes entre els pastors que van a Betlem a adorar el nou nat. Aquest tipus de composicions s'anomenen ¡•il/ancicns. Entre els personatges que el poeta hi fa sortir no hi pot faltar el que té el paper dc còmic. La música és una mica més correcta i més científica que la de les òperes italianes; amb lot. s'acosta al gènere dels que s'anomenen di me:zo carallere» 5. Per aquests clos textos, podem veure l'evolució del villancet eles de començament del segle XVII-quan no és, sembla. sinó una simple cançó nadalenca- i els darrers anys del segle XV lli, en què ja ha pres la forma dc cantata. com se'n coneixen alguns exemples: s'hi troben recitatius, àries i cors. D'altra banda, el text dc Ferran Sors ens parla dels responsoris dc matines i dc com havien evolucionat: es deu referir als del P. Josep Martí. del P. Benet Julià i del P. Narcís Casanoves, que encara es conserven i que, llavors. es devien interpretar a Montserrat. I són semblants als d'altres autors contemporanis que trobem als nostres arxius. És l'època dc l'apogeu a Europa de la cantata religiosa i de l'oratori, utilitzats pels grans mestres de la música. Cal dir un mot encara del paper de l'orgue durant les festes de Nadal. Josep Crivillé i BargaJló ho resumeix aixf: «La presència de l'orgue com a instrume nt exclusiu del culte esdevenia, a Ics diades nadalenques, un bon element difusor d'aquelles músiques que el poble ja sabia i cantava com a seves. Els organistes anotaven en petits quaderns les tonades més populars dels entorns on exercien com a tals -cançons dc nadal. danses, melodies de romanços, etc.- . a fi dc poder enfilar-Ics una rera l'altra al llarg dc llurs interpretacions durant el temps dc Nadal i ReiS»b. Apunta, encara. les anomenades «llibertats d'orgue» pròpies d'aquests dies. consistents en facècies jocoses per alegrar els infants. o en efectes sonors extravagants i insòlits. Tot això, però, denota una decadència molt considerable i una font d'abusos que van ser tallats, molts d'ells. amb la reforma musical decretada pel Papa Pius X. Cadena La música nadalenca actual A l'actualitat, per a la majoria de persones, Nadal ja no és una festa religiosa, malgrat els símbols gràfics i l'ús de la cançó tradicional nadalenca en els mitjans de comunicació i com a reclam comercial. Però cal admctTe que, precisament. aquesta cançó permet a molta gent, que potser ha «aparcat,. el fet religiós, de retrobar, ni que sigui sentimentalment, una certa vibració del seu esperit religiós o d'arrels cristianes. A nivell musical més específic i culte. hi ha el fenomen de les harmonitzacions d'aquesta mateixa cançó popular tradicional per a ús de corals; algunes d'aquestes harmonitzacions són veritables creacions noves. Entre els nostres autors contemporanis que han practicat aquest gènere trobem Joan Just, Antoni Pérez Moya. Francesc Civil, etc. A Anglaterra, Benjamin Britten ens ha deixat una mena d'oratori , A CeremonyofCaro/s, que parteix de textos literaris nadalencs antics. els musica amb el seu estil ben característic, i esdevé un bon exemple de música nadalenca d'alta qualitat. A niveU litúrgic, el fet és més pobre. llevat dels pocs intents de posar música als textos importants de l'ofici i de la missa per tal dc donar solemnitat a la festa. A Montserrat en tenim mostres, dels pares Ireneu Segarra i Gregori Estrada. que conjuminen la part coral amb intervencions de l'assemblea. En general, però, les possibilitats musicals de les comunitats cristianes no són pas gaire fortes, encara que disposin de corals de nens i d'adults, i no els permeten d'intentar fer seva aquesta música: s'han de limitar als cants habituals de les celebracions. Caldria no perdre, o no oblidar, el fet que, des d'antic. la festa de Nadal és profundament musical. D'una banda, les reproduccions discogràfiques ens permeten conèixer i gaudir de les moltes manifestacions musicals antigues i modernes, de música popular o culta: d'una altra, convindria estimular l'esperit creador dels nostres músics amb vista a fer més nostre, més actual, el missatge cristià del Nadal. Daniel Codina otes La Ràdio en Català RADIO AVUI - CADENA 13 100 F. M. Diagonal, 612- 08021 BARCELON A Telèf. 201 42 44 LO CERT: Diumenge, de 15 a 16 hores 16 (1118) 1 Vegeu els anys 1946, 1947 i 1948. Sobre l'origen dc Ics nadales populars franceses, i de les altres cançons popu lars religioses, vegeu J.R. H. dc SMIDT, Les Noels er la rmdition populaire. Amsterdam (1932), pàgs. 8 ss. 3 Vegeu H. ANGLÈS, La mrísica a Catalunya fins al s. Xlii, pàgs. 283 ss. 4 Voyage de Barthélemy .loly en Espagne (1603- 1604), a Revue Hispanique. vol. 20 (1909)' pàg. 487. . s A. LEDHUY i H. BERTINI. Encyclopédie piuoresque de fa musique (Paris 1835). article SOR. pàg. I56, 2a columna. 6 M1ísica tradicionaf ccuafcma, 11, Nadal (Barcelona 1981). pàg. 7. 2 r • Cançons ó ò 1 cançoners ·- :I \ a a Els cançoners \. .t s r rt.a111 .................._~ . . .,,l.,__ ~-r ~~-.Ftt111 r Fa poc més d'un segle i mig que començà el recull ordenat del cançoner popular, escoltant la veu dels qui sabien Ics cançons apreses per tradició. Els escriptors del temps en tenien consciència i en feren bons reculls de primera mà, e n els quals volien conservar el to popular, refermar-lo per la polidesa üterària i fixar-lo en la fidelitat musical i històrica. Això feia que alguns dels textos rudimentaris es milloressin i els poctes conscients escrivissin, sota la inspiració d'aquells models, altres composicions d'imitació encertada que meresqueren e l premi de l'assimilació i de fer-sc, amb e l temps, cançons populars. Coincidien en l' interès el sentiment romàntic que planava pertot i agermanava en I'espai i la col-laboració excursionistes, poetes, músics i dibuixants, cadascú amb el seu propi interès, però en confluènc ia . Els noms han estat re portats moltes vegades: Bertran i Bros, narrador i excursionista; Pau Piferrer , valorador del gènere com a renovació de J'àmbit literari; Francesc Pelagi Briz emprenia la publicació dels cinc volums dc Cansons de la terra , amb la notació de les melodies (pel mestre Càndid Canai, que tant féu pel gènere i la continuïtat dels càntics). I assenyaladament, dalt de tot, els dos mestres Marià Aguiló i Manuel Milà i Fontanals, que sistematitzaren els aplecs d 'una manera útil per al servei de tots els seus successors, poetes i músics. Jacint Verdaguer, de jove, fou un col·laborado r eficaç d'aquests dos, dels quals havia rebut tants d 'estímuls per a l'esme ntat recull i tants de consells per al perfeccionament dels propis textos lite raris, on aprotïtava els temes i els recursos de la poesia tradicional. I així mateix en creava dc nova. Una bona part tenia el Nadal corn amotivació, tema i oportunitat de cantar-lo amb la unció i amb la gatzara que van bé en aquelles festes. Venien d ' una llarga tradició, primer seguint els textos relig iosos, el naixement de Jesús i I'adoració dels pastors, segons els Evangelis, que a poc a poc ( 1119) 17 derivaren en aportacionl) i pensades jocoses. La missa de mitjanit permetia d'incloure-hi l'amenitat de les nadales d'alguns poetes ocasionals. vcrsaires dc sagristia. que en formaven reculls manu!>crits per a l'ús parroquial. Anys enrera l'erudit Josep Romeu i Figueras publicà una antologia del Cançoner popular nadalenc del segle XV. on es veu iniciar el pas dc la reverència litúrgica cap a I'humorada ramiliar. Però això encara era poc. i s'accelerava en els dos segles següents, durant els quals té lloc, a parer nostre, la creació dc noves cançons. lletres i melodies, destinades a nodrir els cançoners populars que cercarien amb tant dc delit els homes de la Renaixença: ells Ics descobriren encara vives. rarament escrites, dins la memòria dels qui els Ics dictaven. que potser en tenien el viu record dels nadals dc llur infantesa. I, en transcriure-Ics i imprimir-les. tendien a l'ennobliment del gènere: la poesia popular es nodreix de totes les aportacions, i n'hi pot haver dïl·lustres. L'aportació de Verdaguer El gran poeta ja hi haYia mostrat la seva arecció en les poesies jovenívoles, en feia lloances i observacions dins els seus escrits en prosa i n'inseria fragments notables en els seus magnes poemes: encara avui anem descobrint les empremtes de la cançó tradicional en l'obra verdagueriana. i reconeixem que gràcies a ell disposem d'una important aportació a la tasca dels col·lecmrs màx ims. Només cal veure l'estudi exemplar de J. M. de Casacuberta que destaca la cooperació dc Verdaguer al Romancerillo rmalón (1882). dc Milà. llibre que deixà gnirebé closa la recerca i fixats els textos per al servei dc poetes i músics, que hi pouaren sovint. Si una cançó haguéssim dc prendre com a testimoniatge dc la suggestió dc popularitat i de perfeccionament. i encara de fortíssim arrelament en la tradició viva, esmentaríem El Noi de la Mare, que en l'origen era una cançó molt breu. dc tan sols quatre versos que contenen un interrogant a completar i una tornada d'humor. sota el ritme característic dels cops del bressol. Per això la designaven per la seva onomatopeia: <do tam patam tam». La tradició anà completant-la amb la menció de Ics coses que cadascun lleis presents oferiria a I' Infant que. al seu torn, serien motius dc tabola en Ics reunion:-. familiars. En els temps que Verdaguer era jove ja circulava en forma dc fu lls impresos. glosses anònimes, sortides de les impremtes dc Vic i dc Manresa. El poeta Verdaguer s'hi sentí atret. endut pel ritme, disposat a crear-li un text poètic que s'hi ajustés i fer una cançó completa que no era certament als reculls de Mi là ni als altres dc la seva època. El Romanceri1/o es limita a l'esmentada estrofa inicial i la designa amb el títol factici de «Presentes aJ Niño Jesús•. i només com a variants consigna les noves incidències que el poble va afegint-hi. El poeta creà el seu text original, que poc servava de la cançó primitiva. i fins prescindí dc la denominació onomatopeica. Els seus amics Collell i Aguiló s'hi entusiasmaren, i l'autor el réu estampar a ca I'Anglada de Vic, on ja li havien estampat fulls semblants de cançons i de goigs. Allí hi encabiren el «què li darem» que el poeta esquivava. I per aravorir rèxit immediat. sortí amb «lo tam patam tam" com a títol. en lletres molt grosses, que es repetí en edicions de fulls successius. Aquest títol només el dugué uns quants anys ja que, quan el poeta I'inclogué en el llibre /di!· lis i cams místics ( 1879), essent ja un líric reconegut, el poema prengué el nom definitiu de El Noi de la Mare, amb què és conegut dins tots els nostres cançoners. I a la segona edició del mateix llibre ( 1892) prescindí també del «què li darem .. perquè tot restava en la intenció i el ritme del poema. r Altres nadales per a la tradició Al peu d ·aquells fulls hi havia dos poemets a intenció del bell cant popular, que han esdevingut ducs de les millors nadales dc tradició per la senzillesa del to: Ja Cançó del rossinyol i La nadala. Es pol dir que mai no s'han separat de llu¡1 germana gran i que els músics prestigiosos n'han fet cançons nadalenques ja esdevingudes populars. No es en va que totes dues portin la indicació de cantar-se amb la tonada de «A la torra xica- a la torre gran». cançó inclosa també en el recull de Milà i Fontanals. però dins un altre temari; i el poeta . amb el seu aJt instint popular. poleix i completa la tornada: «Flor de lliri, lliri. I t1or de lliri blanc». J. M. de Casacuberta ha remarcat que molts poetes dc la Renaixença «volgueren imitar el gènere popular; cap d'ells, però. no assolí com Verdaguer l'assimilació tan reeixida i suficient del seu esperit. El trobador de Folgueroles escriví nombrosos versos i poemes que hom ha arribat a prendre per populars, i que el poble ha fet seus. tor impersonalitzant-los». T r !S 1S el Ol el Ib )- ·e r }» lC I lC :s r 1- !C n I 1- >. 1- a )- i. b a :i e n 'f 1, n 1- s ·-.. I r .,.l La publicació del recull de Milà i Fontanals s'acostava a l'hora que e ls músics que s'interessaven per la cançó popular, amb Pedrell al capdavant, amb els reculls de cançons amb notació musical i també harmonitzades, i amb l'exemple de l'Orfeó Català, per Lluís Miller i l'escola d'entitats afins que sc 'n seguí. La cançó popular ampliava e ls adeptes amb glosses simfòniques, interpretacions literàries i espectades musicals. Tot plegat farà que els aplecs dc cançons populars es multipliquin. la qualitat del gènere mi llori i e l temari s'ampliï. Al Romancer de Milà hi ha poques cançons dc Nadal , entre Ics de tema religiós. Pe rò e ll mateix assenyalava la facilitat amb què •qualsevol que s igui el mèrit poètic d'aq uests villancets i d'altres dc semblants (que a li d'esforçar una mica l'intent s'aparten del to natural de la veritable poesia popular), a més del pietós objecte per què foren compostes. es recomane n per recordar les imatges pastorils o infantils que hom evoca per celebrar la bona nova i aquell ambient general de joia i esperança que sembla respirar la naturalesa per les festes de Nadal enmig de les gebrades del gener». El Cançoner popular català, publicat pe r Aureli Capmany entre el 1901 i 1913, hi són en major nombre, i e ntre e lles trobem El Noi de la Mare, amb tota la llista dels concurrents oferint llurs presents al nounat. El mestre Joan Llongueres. que fou un glossador del conjunt, com un joglar, n'oferí un recull amb 79 cançons. Joan Amades , pogué triar les cent millors (1949), tot donant a entendre que n 'hi havia moltes d'altres. (Duen les transcripc io ns musicals del mestre Joan Tomàs. ) Els aplecs en fulls grans, com els goigs, o en plecs més petits, com els romanços, en els llibrets i els programes de concerts més modernament, crearen la difusió de Ics nadales tradicionals en el període següent a la Renaixença: textos d'autors anònims, identificats o no. Els concerts corals i els festivals escolars feren reviure'n la popularitat, millorada, polida dins les tendències del primer terç del segle que ja se'ns acaba. Diríem que el fenomen gloriós s 'ha reproduït en cants de creació volgudament artística, com El rústec vil/cm cet, de Josep Carner i Lluís M. Millct. O gairebé com Les figures del pessebre, quad~e infantil de Joan Llongueres que sabíem de cor tots els qui anàvem a les escoles catalanes de seixanta anys ençà. Sobre lletres de Verdaguer o d'altres poetes posteriors i atractius per al poble, cal esmentar les obres dc Lluís Romeu, Pérez Moya, Pujol , Tomàs , Ribó, Colomer i molts d'altres, igualment arrcladores en el poble. ja més exigent. I quins nostàlgics concerts nadalencs oferien els orfeons i Ics corals durant els anys quaranta i cinquanta! Les glosses afortunades A fi de comptes, les cançons tradicionals de Nadal han tingut una viva permanència: les dels aplecs de Milà han perdurat en els reculls actuals, com ara el Villancel de la Nit de Nadal, que es troba amb notables millores dins el recull dc Joan Amades; però també hi ha, quasi intactes, dues de les cançons que aportà Verdaguer: • Esta nit és nit de vetlla.. i «Allà sota una penya». Més significadament haurem de destacar, potser per l'encert de la tria, les quatre que inserí al seu primer estudi de 1852 . quan Verdaguer tot just entrava al seminari. Han tingut tant d'èxit com El desembre congelat, que amb l'harmonització de mossèn Lluís Romeu ha viatjat per mig món: n' hi ha una edició no rd-americana ordenada pel mestre Kurt Schindler . A part, e l poeta Josep Carner en féu una glossa suau i humorística que repoleix tots els enginys de la lletra originaL Una altra d'aquestes cançons de la primera mostra és El cant dels ocells, potser la més popularitzada a hores d'ara, embellida amb distintes harmonitzacions que tendeixen sempre a remarcar la fusió de la música i el text. Lluís Millet hi féu destacar la melodia pura, per una sola veu de soprano sobre un cor d'homes, d'on ressalta la lletra, i la presentava ja als primers temps del seu Orfeó i s'ha mantingut així en els programes . Pau Casals, amb e l seu violoncel meravellós, la deixà en la melodia sense paraules, amb la con st~mcia i la netedat que ha fet sentir arreu del món una retreta esperança. També hi ha, més en el temps actual, l'harmonització coral del mestre Enric Ribó, i encara més les lletres summament literàries de Clementina Arderiu, primer, i finalment la de Salvador Espriu, que Marina Rossell ha traslladat a d'altres públics, més multitudinaris. La Mare de Déu correspon a les cançons de bressol i amb aquesta intenció és inclosa dins el cançoner nadalenc. Concomitant amb la cançó de Sant Ramón per la tona- da. és tal vegada la dc més antiga popularitat, bé que la narració del miracle del retorn dc Mallorca ha apagat el record dc la cançó del bressol. vull dir sense el sotrac. Sobreviu e n la glossa d'Adrià Gual, convertida en poema corul pel mestre Antoni Nicolau. Tornant a El Noi de la Mare, genuïna cançó dc bressol, fou est ilitzada, en el seu estat més pur i més breu, pel mestre Francesc Alió en incloure-la al seu album d'harmonitzacions del 1891. Quant a la llet ra posterior, que es distingeix per la constànc ia del ritme, ha estat dec isiva la inlluència del text poètic de Verdaguer que redimí aquest cant tan típic dc tota vulgaritat. El seu poema. ja inserit en ell. llibres i reculls dc l'autor , continuà apareixent en fulls, com els goigs, i e n fullets. com e ls càntics, i dc seguida va assolir una popularitat tan forta com la cançó inicial del «tam patam tam• . Valeri Serra i Boldú, fidel biògraf del poeta, recorda que la cantaven a l'església rural de Linyola per alegrar la missa del gall amb una tonada pastoril. Eren els darrers anys dc la vida del poeta. Poc després de la mort d'aquest , vingué la gran glossa del mestre Nicolau, que l'Orfeó Català estrenà el dia 25 dc gener dc 1903. I es pot dir que ara no en sabem d'altra. El mestre Lluís Mi llct (en Pe/n ostre idea[) remarcava que en El Noi de la Mare no hi ha cap de les breus alteracions dc la lletra que el músic havia introduït en altres poesies del mateix autor, i hom Ics ha considerat encertades sempre, en atenció a refo rçar l'efecte emocional que Nicolau cercava amb la música. «A cada estrofa» - diu Millet- «hi trobareu un scmit especial; ara el ritme es gronxa dolçament amb escalfo reta de marc, ara brutalment amb bogeria de marc, després juga amb tonalitats idfl ·liques, amb timbres prims i riallers, ( ... ) després el pressentiment dc sacrifïci s ' hi sent cruelme nt , ado rmint, per últim. aquell ritme persistent en una calma adolorida». XAVIER VIDAL L U T H ConstrucCIÓ 1 ROCA E R reparació d'instruments d'arc - instruments antics - CI . Elisabets, 2-4 Pral. 1.• Telèfon 317 94 57 I 08001 -Barcelona ( 1121) 19 Mercado Mundial de la Música live '87 Francfort - el foro ideal para las reuniones técnicas: Casi 900 expositores de 33 países muestran la oferta actual internacional del ramo de la música. ~ live'87 Se presenta en Francfort a nivel profesion alla música de la clasica hasta el Rock/Pop. 7.-11.2.1987 7.+8.2.1987 f Sólo para distribuïdores especializados Messe Frankfurt fang. homogènies per als ulls d'ara: figures santes i omniscients que coneixen, ja en el moment d·oferir-les. l'ús que tindran llurs ofrenes durant tota la vida dc Jesús, fins al sacrifici de la Creu. El músic il·lustre ho ha embolcat tot dins I'harmonia misteriosa de la nit del Naixement. a Betlem , o la que plasmà a Greccio. com un auguri de pau universal. que és la veritable intencionalitat del músic, i per ell s'ha difós a tot el món. Igual que en els cançoners tradicionals, aquesta mena de quadrets, oratoris. conjunts o el nom que els donin , es componen de peces coordinades, cada una dc Ics quals pol esdevenir una cançó popular que arriba a separar-se de la resta. Així ha estat , no tan sols en El Noi de la Mare i altres temes que ara són cançons ben conegudes, gràcies a I' encert dels autors. I també u Ia sort posterior, d'oportunitat i dc divulgació. f avui que hi ha tants mitjans sono rs funcionant tot e l dia, és quan la divulgació d'aquests cants s'ha fet més dificultosa. .·a r s: ta f Un altre temps l J .J... .l lo. <I!J .ttr.. - · }!}(:U'" "~~sve ~ ., . - l'I J. .l. ~. llL llA R(I.Ua. eta vol~ve. t.Us w. ' L- [ ~~t•·• Ra bèl dà f'(¡JOtdl'.tll t~IUI;.s.lC lS t Altres músics deuen haver fet les seves distintes harmonitzacions; però vull recordar els tributs que li han rendit els poetes: Maragall, amb tendresa, evoca «el bon Jesuset dc Ics panses i figues»; López-Picó féu una glossa molt emotiva del «què donarem». com una dc Ics primeres manifestacionsenfrontaments e ntre el consum egoista i Ja modèstia confortant de la llar. Josep M. de Sagarra hi dedicà un cant del seu Poema de Nadal. Verdaguer també havia inclòs el seu ja popular poema, amb el subtítol dc «Cançó dc la Verge», dins el quadre escènic de L'Adoració dels Past01:s. amb música del mestre Enric Morera (estrenat el 190 I) i el terna passà per l'oratori La Nit de Nadal. lletra del jove Francesc Casas i Amigó, un dels fidels seguidors de Verdaguer. La música és del mestre Joan Lamotc de Grignon ( 1906). El darrer dels grans oratoris nadalencs és el Poema del pessebre, cic Joan Alavedra, i música de Pau Casals ( 1947). Com diu el títol, el text evoca les figures que rcprescn'ten una altra franja de Ics cançons tradicionals nadalenques. El Noi de la Mare hi és esmentat en un sol vers, i El Rabadà en un aJtre. Els personatges són Ics figures de Escric aquesta evocació de les cançons de Nadal amb molts records ja llunyans i una modestíssima informació força recent. El nostre temps va deixant caure molts dels cants que foren tradicionals, per bonics que siguin. i no ha estat bo per elaborar-nc d'altres referits al temari humà que aquells exalçaven. No fa gaires anys que els poctes encara escrivien i oferien als amics una felicitació amb versos seus, que moltes vegades eren una interpretació e ntorn del misteri inexhaurible de lirisme i harmonia e n li ur cant personal i amb els sentiments coi·Jectius de l'hora. Alguns hi ajuntaven la melodia creada a propòsit per un músic amic: Ri bó, Colomer, Sala, Gcis i altres. J . V. Foix, durant més de deu anys compongué per als amics les nadales que han obtingut una merescuda perdurança, almenys en el record. Penso en la més coneguda dc totes: «A cal fuster Jzi ha novetat.. , amb aquest vers repetit dins el text entre altres versos que hom cita com si ja fossin de vella tradjció, però duen en el conjunt una manera distinta de veure l' advenjment. Anys després, Narcís Bonet (1972) la convertí en una joiosa cantata. Mentre que en una altra nadala d'aquells anys obscurs el poeta feia sentir I'esperança per mitjà de la tradició cristiana només pels mots reiterats del «tunc que tan tunc» de la cançó tradicional entre els versos del poema: insistència i fidelitat. Les cançons de Nadal eren això, com un gènere típic . Ara voldríem que les sentís un món que no escolta gaire i que, sobretot, treballa ben poc per conservar-les i difondre-les, amb el respecte a la tradició i a la renovació ensems, que són les ducs v irtuts essencials del cant popular. Osvald Cardona ( 1123) 21 Transmissió i significació del Cançoner . • , ' t 1 Ha arribat fins al nostre segle un UlutJI• repertori dc cançons pròpies dc les festes nadalenques, el textos més reculats del qual són del principi del segle XVTII. Abans, però, el pas del temps havia anat filtrant, fins a fer-lo desaparèixer de la tradició oral, un altre repertori popular. que es remuntaria al segle X!ll en un procés de transmissió que. si no fos ociós, caldria qualificar d'injust, perquè ha deixat pel camí cançons que ara només són conegudes per còpies. Ics quals n'han impedit una desaparició absoluta, immerescuda des del punt de vista del lector actual. És segur, tanmateix, que persistiren mcIod ies antigues, api icades a altres textos substitutius; i és significativa (perquè no sembla deguda a coincidències aleatòries) la persistència de refranys o d'algun vers solt. antics. en cançons noves. Així. entre Ics cançons modernes editades per Josep Romeu. trobem els versos «Ai, que en bon punt! I Ai, que a bona hora!». que havien estat populars segles abans: o els que diuen «I 'altre li pm1a confits, I que és cosa de nois petits». dc sentit semblant a uns del segle XV: «avellanes e pinyons; I açò és vianda de miii,\'0/IS». O hi surten situacions i referències no essencials. que han de ser repetició deguda a la força de la transmissió tradicional, amb expressió poètica renovada: els tipus d'ofrena de la cançó moderna, Què li'n darem a l'infant nat. són molt semblants a les d'una del segle XV: i a El pomeró, es renova el diàleg entre Sant Josep i el seu mosso en relació a la gravidesa sorprenent dc Maria: al voltant d'un terna -el del dubte de Sant Josep- que en nadales més antigues havia donat lloc a versos d'una cruesa que vorejava la irreverència i la crueltat, un tema que evolucionaria cap a un tractament més contingut; tot i que sant Josep no deixa de ser-hi presentat com un ancià entre ingenu i curt de gambals. Per a la sort que al llarg dels anys tindrien Ics diverses cançons, no bastava la qualitat. necessària, de bellesa: per esdevenir populars, i per mantenir-se com a tals, cal un contingut intel·lectual i moral en el qual, com escrivia Gramsci, e l públic d'un moment històric determinat trobés«.,. expressió e laborada i completa dc les inspiracions més profundes». De totes maneres. el fet que molts dels textos que no persistiren per via folklòrica fossin qualificables d'ocirrcvercnts» pot fer sospitar influències coactives, com la de I'Església mateixa, que 22 (t t24) gudes a folkloristes. i. després, pels efectes multiplicadors de la seva incorporació al repertori coral. Hi entraren (i no només als temps nadalencs) moltes peces làcilment «apropiables», del cançoner autòcton i del d'altres cultures, que han modi fi cat un repertori que anava esdevenint més propi dc cantors ocasionals que no pas autènticament popular. foragità del temple certes formes de la celebració nadalenca. l, més modernament, quan el cançoner popular s'estancà, el fil tratge de les cançons sembla més degut a una eficaç «reincorporació» a la vida pública a través de grups corals: els més conservadors, ¿no sotmeteren el cançoner a una tria selectiva. d 'acord amb la conveniència o inconveniència del contingut temàtic i de la seva expressió poètica (al marge o no de la qualitat musical)? Entre les cançons més populars hi ha A vint-i-cinc de desembre: potser perquè, com assenyala Josep Romeu, és tan representativa de I'expressió divertida en una diada pròpia per a fe r gatzara. T fa estrany que una cançó com aquesta, o com El rabadà, a penes es trobi en un manuscrit del segle XVIII: però potser els copistes set-centistes o del principi del segle XTX (que encara no eren folkloristes) no atenien sempre les més populars de les cançons contemporànies, o potser les que ho foren el segle XX no ho havien estat tant els segles anteriors; però bastà una transmissió continuada, per poc estesa que fos en l'espai, per a assegurarne la pervivència que no havien tingut les cançons més antigues. Gradualment, cançons com les esmentades degueren trobar el clima social adequat per a llur difusió, potenciada encara, de primer, per la reproducció en plecs solts i en col·leccions de- Els temes més habituals del cançoner de Nadal, mariològic per excel·lència (i el més antic n'era encara més) reflecteixen, en Ics peccs dc mà clerical més evident, algun dels llibres prolètics i la himnòdia eclesiàstica; però, més en general. i molt especialment, els evangelis de Marc i de Lluc i els apòcrifs, en els passatges referents a l'Anunciació. el dubte dc Sant Josep. el viatge a Betlem. el naixement de Jesús. l'adoració dels pastors. l'adoració dels mags. la degollació del Innocents i la fugida a Egipte. A més, però, i més o menys esporàdicament. rellecteixen altres episodis del cicle litúrgic. especialment la passió i mort dc Crist, aHudidcs més en les cançons més antigues, però també en alguna de les modernes, com Lo desembre congelat en una de les nombroses variants set-centistes: «Eixes mans i eixos peus, rei de I 'ànima mia. han de ser clavats en creu per dar al món l'ida; i aqueix divÍiw costar ha de ser arraressat (.. .) d'una llança aguda COlli diu l'Escriptura." Tanmateix, no ha de fer estrany que, en el procés dc transmissió oral, que sovint era dc simplificació i de concentració, aquesta estrofa no aparegui en versions recollides dins el nostre segle; per bé que la mateixa tradició oral no ha rebutjat altres ai'lusions més marginals, com ara la del pecal d'Adam, a L'estrella guiadora: «(... ) No us portem pomes, puix veiem que us fan plorar, puix que la primera dona i Adam les van gustar i van pecar a on tota la gem plora.» 'l' Parlant amb justesa. alguna de les cançons de tema nadalenc era també amb tota propietat, o sobretot, una «Cançó de b ressol». i per tant adequada per tot !"any: La Mare de Deu, Vui que comam \'im-i-cinc de desembre, Què li darem a n-e/ Noi de la Mare? ... A aquesta doble "utilitat,. pogué deure, en bona mesura, la ràpida popularitat Lo Noi de la Mare, de Jacint Verdaguer. una de les peces del seu ampli repertori nadalenc, que responia a una labor «missionera» i «Catequètica», en la qual destacà sobre e l conjunt d'autors que imitaven -en el sentit més estricte- el to, el contingut i els procediments de la poesia popular, fins a confondre-s'hi: és el cas que es donà, per exemple en la Pastoret-la de Nadal, de Milà i Fontanals, que es divulgà com a anònima, i que com a tal fou recollida per Amades. El cançoner , pel paper destacat del tema de I' Anunciata i de I'adoració dels pastors, arriba a constituir un autèntic retaule de la societat pagesa i muntanyenca, en les situacions, hàbits i tradicions lligats a Ja celebració del Nadal i de les diades hivernals connexes: hom s'hi refereix a la indumentària, a feines i oficis característics, al règim alimentari, a les formes de diversió, etc., emmarcats en un paisatge i un clima que potser s ïntuïa que devien ser diferents dels propis, que, e n definitiva, eren els que s'evocaven; i, en aquest medi «pròxim", el cantor del cançoner popular arriba a identificar-se amb els pastors i altres personatges, i a parlar per boca d'ells. Cal destacar, potser, que el fred i Ja fam, i els mals endèmics dc les capes de la població més desemparades, hi apareixien insistentment com a manifestació d' una pobresa que és considerada un estigma injust, atesa Ja dignitat <<d ivina» de la família de Natzaret; una pobresa que ha de ser pal·liada, a més de pels Mags, pels pastors, pobres e lls també segons l'ordre socíal establert. L'acceptació -si més no tàcitad·aquest ordre explica que la situació dominant entre els pastors adorants sigui la manifestació d'alegria (de vegades de manera extemporània i eixelabrada) a través del ball, del menjar i del beure, del so dels instrument<;, del cant i dels jocs que els eren habituals (i amb la complicitat de tora la natura vivent, com es veu en cançons tan difoses com El cam dels ocells, Els ocells amb alegria o Les bèsties al Nai.xemenr). Tanmateix, el clima de germanor social és, alguna vegada, més aviat aparent; així (al marge de divertides picabaralles sorgides per rivalitats ocasionals entre pastors), i per bé que els gitanos participen de la joia del naixement, llur consideració social negativa apunta en una versió de Les gitanes, recollida per Amades (modificació i reducció d·una de coneguda per una còpia del segle XVIJI): «(... ) l 'altra li ha anat a oferir dues gallines robades.» I és clarament manifesta a Les giwnes salram i balúmt: «-Calleu, calleu, gi ranes, prou que la pagareu! Bon sermó en portareu de garrotades!» L'ús constant del llatí, durant segles, a les celebracions Litúrgiques. permet dc presumir que no sigui necessàriament signe d'afectació o de mà eclesiàstica la incrustació de frases o mots clixé com «Kyric clcison», «Gloria in excelsis Deo" o «A I·lc luia» en cançons populars o popularitzades com Esta nit és nit de vetlla, Les dones al Naixemem o Ja francesa Els àngels a la ¡:lòria; i pel mateix motiu s'explica que obtinguessi n una certa popularització peccs com I'Adeste fideles. Per això mateix, no ha dc fer estrany, ni ha de signi ficar una particularitat de poeta culte, que un autor com Carner introduís expressions semblants en pocmes com Cmll de Nadal i El nístec villancet, les quals, tanmateix. posen de manifest Ja continuïtat dc l"adopció del temari nadalenc per poetes cultes, que usen aspectes formals i iconogràlics propis del repertori popular, com és també el cas. entre d .altres autors. dc Sagarra, Garcés o. fins i tot, J.V. Foix. Salvat-Papasseit fa un sincer lament per la difuminació de l'esperit evangèlic primitiu Val a dir, però, que «en conjunt», aquesta poesia )lO pretenia mimetit:z.ar la popular, com la de molts autors del segle XIX; i que. per tant, difícilment podia servir per a renovar el repertori popular. Una de les vies d'innovació, efectives en part, dels materials dc consum popular havia estat d'inspiració obrerista, anarquista o anarquitzant, la qual. òbviament. no po- dia repercutir en una eventual evolució o modilicació de les característiques dc la massa de poesia nadalenca. Tanmateix. alguna vegada hom no desdenyà el tema dc Nadal en tant que festa familiar: SalvatPapasseit fa un sincer lan1ent per la difuminació de !"esperit evangèlic primitiu en la societat contemporània; el seu poema Nadal, però, per la composició i per !"amarguesa que transpuava, no podia tenir una popularització semblant a la de les cançons pervivents del cançoner, entre Ics quals abundaven les que es referien a fets meravellosos gratuïts i irracionals. tan del gust de Ics mentalitats populars conscientment o inconscientment pròximes a l'integrisme, abonat per una tradició carlina rutinària, però molt viva. El cançoner dc Nadal, malgrat la fun ció lúdica, de diversió, que havia tingut , estava abocat a esdevenir una reüquia, e ntranyable sens dubte i impossible d'oblidar totalment, però també impossible dc fer evolucionar en un context de profunds canvis socials i dels hàbits que comporta, per una banda, en les formes de diversió i. per l'altra, en Ja manera d·entendre el fet religiós i els seus ritus.* Manuel Jorba *Sobre e/1ema del cançoner de Nadal. ham pol coll· s11/1ar emre al1res obres: J. ROMEU, Cançons 11odatenques del segle Xli (Barcelona 1949). J. ROMEU, Les nadales 1radicionals (Barcelona 1952). A. COMAS, Histària de la lilerawra catalww , vol. IV (Barce lona 1972). A. COMAS. Llibre de lecwra. Ca11ço11er cawlò. 2a cd. (Barcelona 1981). M. MILÀ I FONTANALS, Romancer català (Barcelona 1980). R. GUINARD BAUÇÀ. Cançoner pop11lar de Mallorca, vol. 11 (Ciutat de Mallorca 1981). J. AMADES. Folklore de Ca10/unya. Cançoner. 3a cd. (Barcelona 1982). (1125) 23 Les nadales tradicionals «f }tt molt temps. molt temps. i algú ensiboma el nostre pit, per atiar l'oblit, per fer-nos infidels, però retorna cada any, aquesta nit.» Josep M . de Sagarra (El Poema de Nadal, «Cant Final») La llegenda que he utilitzat per encapçalar aquest treball. sorprendrà, potser, tots aquells que, com jo mateix, veiem els fets dc la vida tradicional , e ls béns pertanyents a l'antropologia cultural. força lluny d' idees dc detcnninats miraments estètics. de creences preconcebudes o . en aquest cas. d'elaboracions poètiques. La cita. però. m'ha donat I'ocasió de reflexionar a partir de dos dels conceptes que presenta: «f fa molt temps( ... ); però retoma( ... )». En una època com la que vivim, on totes les tradicions forneixen un llegat de sentit gairebé pretèrit, el fet de trobar -o de tenir encara- un tipus de repertori de tradici6 oral, com són Ics nadales, que. per molts motius i potser també especulacions. han servat la seva funcionalitat, amb tots els proccsos dc transformació que Ii són inhere nts i que la tradició evidentment comporta. pressuposa un camí inveterat que ha gaudit dels privilegis d'un manteniment multisecular i que bé es mereix. penso. aquella reflexió. Evolució La cançó de Nadal. arre lada en les conviccions més profundes dc la gent humil des dc segles enrera. ha esdevingut, potser, la que més s'ha practicat dins d'un estadi ideològic. on ha intervingut també, de manera curiosa, la fu ncionalitat. Des dc l'edat mitjana lins als nostres dies, passant per la música que acompanyava els antics drames o les representacions litúrgiques. fins a la cançó difosa pels actuals mass-media (i sense oblidar el seu vincle inqüestionable al nostre Pessebre o les ja no tan recents utilitzacions publicitàries d ' aq uest tipus de repertori), trobem tot un ventall el 'èpoques històriques, de tipus dc soc ietats i de qualitats de vida vinculats a la música lligada a la nadalià. Tan gran va ser la seva empremta i el seu cultiu, tan arrelada la seva difusió en I'àmbit preferentment familiar, que en èpoques difícils per a la nostra identitat cultural la cançó tradicional nadalenca cn5 quedava. gairebé sola -però encara viva i punyent- com a símbol de tota aquella lírica d'altre temps. És sabut que moltes de les festes i celebracions que implantà e l cristianisme foren transformacions i adaptacions de les que antigament celebraven els pagans. i que aquests. a llur torn, havien calcat d'antiquíssimes religions i cultures. La coincidència de la festa de Nadal amb el solstici d'hivern no és pas un cas fortuït. La idea del nou reviscolament a la natura. així com, consegüentment, la dc major duradn del dia, van ser festejats de bell antuvi. L'E~­ glésia va fer coincidir aquestes celebracions amb les pròpies d'un hipotètic vint-i-cinc de desembre, natalici de Jesús, com si volgués aprofitar aquell esperit, aquella idea d'un inici a la nova vida. El fet que la música nadalenca estigui avui lligada preferentment a Ja temàtica del pasturatge. tipus de societats nòmades i rurals que s'emporten un gran g ruix d'aquesta cançonfstica, pot ser perfectament una deixalla. a nivell dels estaments socials que s 'hi vinculen. d'aquells ja tan reculats nuclis pri- • mitius que festejaven el solstici d'hivern. La mística nadalenca fou apropada al poble mitjançant figures planeres als fidels, per tal que aquestes poguessin trobar-hi el sentit que l'Església volia donar-hi. El temps d 'advent i Ics profecies són representats per les quatre setmanes de preparació del Nadal. El fet d'encaixar el moment del naixement de Jesús amb el solstici d'hivern s'ha d'interpretar com a símbol del retrobament dc l'home amb la nova Llum. 1 els tres nocturns de les matines de Nadal representen: el primer, els temps anteriors a la llei de Déu donada a Moisès; e l segon, els temps transcorreguts sota la Llei antiga; i el tercer, el passat sota la nova Llei. Una significació idèntica tenen les tres misses celebrades el dia de Nadal. • Conreu i difusió La Missa del Gall ba estat, i és encara, un dels moments en què el poble canta amb més espontaneïtat les seves nadales. En els segles XIV i XV, la litúrgia, tant la sagrada com la popular, va crear ram- Maqa M ~ i j<~;4 o ~- :_ I (ka ·'ti:J!J,ci•> -:Ji\ fTJ :rr·, 7 e Pt al r¡or- Y't\0. • •' Llu--m~- ¡, &!: LJ .. Vegeu J. Crivillé: Mtísica tradicional catalana, ¡•olwn 1/, Nadal. o bient propici per al desenvolupament dc les nadales. Factors acreditatius d 'aq uesta ancianitat poden trobar-se tant en les caracte rístiques mètriques dels textos poètics, com en les musicals (sistemes melòdics emprats). També. en el contingut i el vincle lirúrg ics. Avui . però, aquests ingredients rarament coincideixen quant a l'antigor, encara que, en determinades ocasions, la ideologia del text i el contingut musical semblen estar en una relació més o menys d irecta. L'orientalisme implícit en el text de El calli dels ocells-l'atribució de fets i situacions humanes als éssers de les espècies animals-. és replicat a nivell musical amb Ja presència de cromatisme o riental que comporta l'interval de segona augmentada del Maqam Hijaz. COP LAS AL SAGRAD O NACIMIENTO del Niño J es us en el Portal de Belén. Proloquis • . Durant l'edat mitjana, moltes nadales es basaven en els continguts dels fets protètics . els textos d 'Isaïes, o els de les lliçons del primer nocturn de Nadal. Els desdoblaments dramàtics, com el Cam de la Sibil·la i l'Ordo Prophetamm (processó que representava el pas dels profetes davant del presbiteri, durant els nocturns), aportaren nous clements de repertori. Les Lletanies de la Verge van ser una font per al gènere nadalenc. La figu ra de la Verge es troba en preeminència a les nadales; això fa pensar que aquest repertori va arrencar a I'edat mitjana. quan Maria aonsegueix un lloc dins el dogma i la ljrúrgia. L ·Anunciació. la nit santa en què es produí l'infantament diví, és tractada an1b una certa profusió dins la temàtica general de les cançons nadalenques, amb cançons com La Mare de Dé11 , La Verge s 'està en cambreta , etc. La lluïssor d 'aquella nit i la idea dc Ja llum es fa palesa en moltes nadales: «En reure despwrtar I la major 1/uminar" (El cam dels ocells), «Un infam com una estrella I la miren i fa sol», (Nit de vetlla). etc. També la reverè ncia per les hores en què es creu que va ser infantat e l sant Nadó i l'entorn de l'establia s'lli veu reOcctida: Les dot:e toquen, Allà baix la coveta, etc. La bellesa de l'Infant i la tendresa que el petit desvetlla a tots els qui el veuen esdevé. tanmateix, un argument e n e l qual el poble s 'ha motivat per treure'n la pròpia lírica tradicional nadalenca. Les moxaines i cançons que la Verge Maria cantava al seu petit (La nit de matines), i els treballs i alegrois de Sant Josep, de joia desmesurada que de vegades arriba al to burlesc. proposen determinats temes cançonístics (Salli Josep fa bugada: «Bressa Josep, I Josepet bressa ... »). L'anunci de I'àngel als pastors, l'adoració a Jesús, les ofrenes a I' Infant i a la Mare, l'argumentació sobre el fet dels tres Reis Mags, el tema de la matança dels Innocents i dc la fugida a Egipte (Mateu Il. 13-18), i la narració d'antigues profecies (S'acaben les setmanes de Daniel) . per exemple. han estat proloquis dc velles nadales. A Legraos gente Christiana que esta noche p assade ra ha nacido en carne humana el que todo el mundo espera. Su proprio nombre es Jesus, Nazareno por cimera, por armas lleva la Cruz esta es su real bandera. ---------------- ---------~ Coplas del Sagmtlo Nacimiemo. Etliciú d 'u11 a11Ò11im del .1egle XV/11. Impremta de «Ln:. Hermanos de Jua11 Jofis,., calle de los Algodo11eros, Barcelona. Co/·lecció panimlnr J. Cri1•illé. Altres fonts d'inspiració popular. Ics trobem a Ics naiTacions dels evangelis dc sant Lluc, a les representacions dramàtiques del Cicle de Nadal (les Consuetes) i a les representacions populars que feien els pastors per celebrar la festa de Nadal: El rabadà; Pastors, tots anem ... : Els pos10rets d'aquestes mu11ta11yes... ; Llei'(/ 't, llevo 't, Joanet ; o tantes d'altres. Els « Villancicos)) La cançó dc Nadal. les nadales. són conegudes a l'Estat espanyol amb el nom dc rillancicos. El nom deriva de vil/curo: home de vi la, home de poble . Contrapuntejant amb aquelles músiques gràvides, dc destinació cerimonial al culte religiós que van sorgir en els ambients de l'edat mitjana. les cançons senzilles que el poble cantava. Ics cançons lleugeres de connotació amorosa, satírica o picaresca, foren anomenades villcmcicos. villa11escas, o cançons a I'estil villano. Aquest gènere va conèixer, ja dc bell antuvi, dos vessants ben concrets quant a Ja creació i genealogia: els que sorgien dc manera espontània i es popularitzaven per tradició oral. i els que. construïts per músics reconeguts, eren divulgats per les testes socials dels n\Jclis4'privilegiats de l'època o bé. adaptats, eren interpretats en determinades celebracions litúrgiques. Històricament, ja ens consta que el ril/ancico, en el sentit tradicional del mot, va ser molt conreat a la Península des dc temps antics. F rancisco de Salinas, en el seu De Mifsica libri septem ( 1577), escriu:«(... ) arabes et mauri (... )in rympanis, atabalia punica (... ) et multa alia cantica , 1110dus illi11s antiquae satis usitatae cantilenae, quam Villancicos v11lgo dictitalll». Com a antecedents dels vil/ancicos, podem assenyalar Ics cançons i tonades que s'entonaven dins dc les representacions de les «Pastorelas» o «PastoradaS», prolongacions dels antics o ficis de pasto rs dc la vetlla de Nadal. D'aspecte encara més gràvid , trobem el Cant de lo Sibil·la ja esmentat, que és entonat encara a MaUorca. Després del «Te Deum» dc matines. una veu de noi entona aquest Cant. com un presagi dc la segona vinguda dc Crist. Per a la resta de I' Estat espanyol e l repe rtori nadale nc - les nadales, Ics «Panxolilias» o «Nal'idds••, a Galrcia; e ls «A forA/Or», a l País Basc; els «Divinos» . a Canàries. etc., han motivat la formació de vertaderes institucions socials. Les «Rondas de Nochebuena» agrupen en diferents confraries homes solters i casats. Els àpats dc mitjanit i Ics anades i vingudes dc Ics cases a 1'església, també motiven la inte rpretació del repertori. Vigència i actualitat Tant en els nuclis rurals com en els urbans, aquesta tradició encara és viva, sortosament. Les nadales presenten, musicalment parlant. la forma dita d'estrofa i to rnada. amb diferència força contundent entre ambdues parts. cosa que les fa aptes per a ser camades a la manera antifonal o alternativa. Moltes esmenten la intervenció de determinats instruments, i la demanen: (1 127) 25 ferrets, ximbombcs, panderas, tambors de totes mides, violes, rcbequets, etc. La presència dc l'orgue com a instrument exclusiu del culte esdevenia, en Ics diades nadalenques. un bon element difusor d'aquelles músiques que el poble ja sabia i que cantava com a seves. Els organistes anotaven en petits quaderns Ics tonades més populars dels entorns on exercien I'ofici (cançons dc Nadal, danses. melodies dc romanços, etc.), a fi dc poder-les enfilar, una rera l'altra, al llarg dc llurs intervencions nmsicals durant el temps litúrgic que va de Nadal n Reis. La intervcnci6 dc les confraries de ceguets i pidolaires ha estat un tel força important en la supervivència i la transmissió dc la cançó nadalenca. Organitzats en diferents grups o cors, els integrants d'aquells estrats socials solien freqüentar Ics esglésies durant el temps nadalenc per cantar-hi i fer-hi cantar el poble. De vegades. els captaires, a fi de fer menys vexant el reclam. en unes parades anomenades «dc fil i canya». gairebé sempre al portal dc Ics esglésies. venien petits papers d'imatgeria. en els quals hi havia estampat un text adient a les diades i als fets dc la nadalia, que ells mateixos s'havian empescat. Tanmateix. la difusió d'aquella «nova cançó» estava assegurada d'ant uvi, ja que empraven per a les melodies algunes dc Ics que el poble ja sabia i coneixia a manta, encara que a l'origen es tractés de la corresponent a un ro- manç o algun altre tipus de cançó no religiosa, o de dansa. El fet d'unes colles organitzades per a cantar nadales, de primer dins d'un àmbit social concret però que, més tard. aquesta circumstància es convertí en una cosa no pejorativa per a ningú, i el fet que, a poc a poc, la tradició i la devoció al Pessebre (que havia tingut lloc exclusivament a l'església) es traslladés a les cases i. amb ell. evidentment, ho fes la seva música tradicional, motivà que la cançó de Nadal esdevingués una de Ics parcel'les del repertori mu ltisecular més emprades i amb més mitjans de difusió. tant els socials, com els familiars. ideològics o funcionals. Caldria esmentar. encara. el conreu i l'atenció que li han prestat els nostres cors, orfeons i corals. servadors admirables de la nosLra música tradicional de tipus vocal. i transmissors fins als nostres dics de cançons que, de no haver estat per llur esforç. ja serien perdudes o domúricn probablement a les planes ròneg ues d'antics cançoners i de col ·lcccions diverses. Tot i això. dc signe tan positiu, val a dir que hi ha algunes nadales que. malgrat el valor inqüestionable que tenen, no han gaudit encara del grau de difusió que els correspon per dret. Pel fet d' haver estat llarg temps en l'oblit dels harmonitzadors, de professionals d'arranjaments diversos, etc .. o per comodismes involutius, no són conegudes per la nostra gent cantaire. i presenten un evident desequilibri valoratiu i de popularitat, si les comparem amb tantes d 'altres àmpliament divulgades. Caldria fer un intent redreçador per a aquest greuge gairebé consuetudinari. També cal tenir present els nous procediments amb què les nostres músiques populars-tradiciona ls són tractades; les anomenades «recreacions» . Són maneres i procediments del d ia, amb tipus d'expressió vocal-instrumen tal propers a les formes de la música dita «de moda» que, si bé tenen la virrut de procurar per la perdurabiJjtat d'aquelles meiodies ancestrals, s'escapen freqüentment de l'essència pura dc la nostra ètnia musical. cosa que no deixa de ser una bona llàstima, i que mereix una reflexió atenta i profunda. Malgrat tot, cal dir que tenim la sort que la nostra cançó nadalenca tradicional encara és viva entre nosaltres. La seva nissaga és de regust encara autèntic i tangible. Quant a Ics motivacions socials i ideològiques que avui s 'hi troben, podríem donar. com a primordials, el fet del lligam familiar i de la creença religiosa. encara que Ics utilitzacions que la tecnologia en deriva, el costumari, a voltes inèrgic, i altres factors de tipus econòmic (publicitat, consumisme, necessitats creades, etc.) hi intervenen i hi graviten, almenys en els nuclis urbans, d'una manera poderosa. Josep Cril'illé i Bargalló ¡ 1886- 1986 Major de Sarrià, 57 Tel. 203 07 14 Pl. de Sarrià, 9 i 1O Tel. 2030473 • ----------------------------- -------------------------- TEMA • El Nadal barroc català El Barroc musical a Catalunya Les ducs línies fonamentals del Barroc musical italià (és a di r. el sri/e rappresenFalivo i el sri/e concerta/o. sorgits a les darreries del segle XVI a Florència i a Venècia. respectivament), arriben a la zona catalano-valenciana amb una relativa coetaneïtat, fins al punt de poder palesar que, hom durant el primer quan del segle pot adonar-se d'una assumpció progressiva d'aquests pressupòsits a casa nostra. Malgrat la dissortada història de la Catalunya del segle XVll. en què els aldarulls socials, la Guerra dels Segadors i la prostració econòm ica del pafs barraren el pas a un procés natural d'arrelament de la cultura, e l nucli del nou estil va quallant amb certà força, especialment a Ja música litúrgica i a la relig iosa . Mancats d ' un mecenatge a l'estil ita lià o alemany, l' Església supleix regularment aquest paper, mantenint grups estables de cantors i instrumentistes, i dotant am b regularitat les places d'organista i mestre dc capelJa a les seus catedralícies, basíliques i parròquies importants d'arreu del país. 1 La presència de la policoralitat. l'ús del baix continu i la creixent incorporació dels instruments en la tasca específica dc la composició (superant I 'antic procediment colla parte) constitueixen I 'eix fonamental de la nova música a la primera meitat del segle XVTI. Superat el tràngol de la Guerra dels Segadors, hom observa un lent redreçament sòcia-econòmic, que reïx amb notòria puixança e n el darrer terç de I' esmentada centúria; la recuperació c iutadana obre el camí a un estadi de normalització cultural, del qual es fa ressò la música de l'època. Efectivament, assistim a una reflorida de la composició a Catalunya, amb un palès acreixement dels clements comuns al barroc europeu dc I 'època: la policoralitat es divideix en diversos plans sonors, on els solistes i els ripieni determinen llur pròpia funció; apareixen amb força els instruments de corda, al costat dels tradicionals instruments d 'alè (especialment, cornetes . xeremies, sacabutxos i baixons); els antics es- xvn. quemes formals es dinamitLen - per influència de La cantata italiana- mitjançant l'ús flexible del recitativo i l'arioso: tol plegat contribueix a l'establiment d'un llenguatge musical coherent i singular, amb troballes que cada dia sorprenen més els estudiosos. 2 El barroc palesa una influència notable de la música italiana El barroc dels primers decennis del segit; XVIfi. després del sotrac dc la Guerra dc Successió i Ics seves conscqüèncJC!>, palesa una influència molt notable dc la música italiana, que dinamitza i flexibilitza encara més la nostra música, precipita la fi dc l'estètica barroca i obre, en avant, els camins del pre-classicisme. La presència al nostre país de compositors, cantants i músics itaUans des dels inicis del nou segle modernitza sensiblement el llenguatge compositiu , com es desprèn de les noves estructures formals, l'escriptura virtuosística per als instruments de corda, l'aparició de nous instruments (p.e., l'oboè i Ja flauta travessera, aquesta darrera pràcticame nt obi idada durant e l segle anterior), el préstec dels elements més dinàmics de la música vocal italiana i. en general, Ja coherència de les novetats amb la tradició anterior. (1 129) 27 , ES POSIBLE RECUPERAR LO IRREPETIBLE COMPACT DISC SONY La música nadalenca d'aquesf període El repertori musical de la diada de Nadal comprenia bàsicament les antífones i responsoris dc les matines í els cants de l'ordinari dc la missa, així com algunes hores canòniques que eren revestides amb singular importància, especialment les vespres i les completes. Aquests cants litúrgics posseïren, des dels inicis del Barroc, el caràcter solemne adient a la festivitat, la qual anava precedida del llarg camí de preparació de 1'Advent. A1 marge de la música oficial, però, havia sorgit anteriorment un altre repertori popular, sí més no per raon de la llengua emprada, que no era llatí sinó el català o el castellà: em refereixo al villancet. l'ús del qual no es cenyia només a les festes nadalenques, sinó a totes les solemnitats litúrgiques, adés a les de te1npore. adés a les de sancris. El villancet constava, pel que fa al seu esquema formal. q'una tomada (en castellà, esflibillo) í d'unes cobles (id. cop/as), cantades les quals hom reprenia la tornada. Amb l'adveniment del Barroc, els villancets recuperen una importànc ia extraordinària. fins al punt de desplaçar l'interès musical de la música litúrgica. L'ocasió habitual en què es cantaven, era l'hora canònica de matines. que a la nit de Nadal s'anticipava un xic, per tal que la missa solemne pogués ésser cantada al punt dc la mitjanit. 3 Els villancets eren interpretats en comptes dels responsoris, o en tot cas després d'ells. que llavors no es cantaven sinó que es resaven; aquesta presència dels villancets a les festivitats principals connecta evídcnmcnt amb les prosullae medievals (anomenades verbetes a l'antiga Corona d 'Aragó), que eren cantades després dc cadascun dels responsoris, a les diades litúrgiques més assenyalades. 4 Després dc Iu supressió de la major part de Ics formes tro- L 'estruc/Ura bàsica del villancet continua essent la mateixa Joan Grau: «Adoració dc 1"/nfalll JesiÍs» (1642). Museu Comarcal de Manresa. pades del Concili dc Trento, i malgrat Ics prohibicions emanades dins l'esperit estricte de la Contrareforma -sobretot el decret dc Felip ll, de 1'1 1 de juny de 1596, que prohibia els cants en Llengua vernacla a la scva Capella Reial 5- el cert és que el villancet rep una gran embranzida en els inicis del segle xvn, que arribarà ben bé fins a la segona meitat del segle xvm. L'estructura formal del villancet continua essent la mateixa en el seu aspecte bàsic (tornada - cobles- tornada), però a poc a poc hom hi va introduint nombroses variants, fins al punt de poder considerar aquest gènere com el més flexible de tot el repertori barroc. De vegades, l'obra començava amb una Entrada a poques veus, seguida d 'una Responsión amb el tutti, desenvolupant més extensament el tema inicial; tanmateix, les cobles podien variar musicalment cada vegada. 6 A la cruïlla dels segles xvwxvm. el villancet obté un cert grau d'ambigüitat, en ésser-hi incorporats alguns dels elements de Ja cantata italiana, i és molt habitual trobar-nos amb esquemes formals com aquest: Introducció - tornada - recitat- ària- cobles- (tornada). Curiosament, la major part dels nostres compositors d'aquesta època aconsegueixen un inèdit sentit de la unitat, que els allunya del perillós pasticcio; des dels primers decennis del segle XVIII, el plantejament formal del villancet s'adiu totalment (llevat de la pervivència de la tomada) amb la cantata europea, amb un interessant joc de mutacions tonals dins els diversos apartats de cada obra. La dimensió popular dels villancets de Nadal era la nota més destacada en el transcurs del Barroc: els textos eren impresos i re partits amb anticipació (talment com a l'òpera) i l 'autoritat eclesiàstica sovint hagué de prendre mides per servar l'ordre a (113 1) 29 Ics esglésies; 7 el nombre de villancets era dc vuit, un per cada (o en comptes de cada) responsori. Això explica la gran diversilat dc gèneres dels villancets dc Nadal. des dc Ics imitacions sornegueres de cenes llengües (asturiano, negro ( = guineu), francès, vízcaíno, etc.). fins als tipus dc personutgcs que apareixen (el sagristà, l'escolà. el canonge, el correu, etc.). Un dels villancets més corrents era l'anomenat de nacions, en què cadascú feia honor a la seva llengua i nacionalitat, finint lògicament amb la nostra: - t.. ' . -.. ' la • 1 ..._. Notes 1 F. BONASTRE. · Tècnica instrumental a la polifonia catalana del segle XVU•. a Actes del I Sympòsium de Musicologia Catalana (Joan Ceremis i el seu temps). Soc. Catalana de Musicologia. Barcelona. 1985 [1986J. pp. 77-79. 2 ld .. lbid., pp. 83-87. 1 J. LÓPEZ CALO. Historia de la MIÍsica Espmïo/a, 3. Siglo XVII. Madrid. 1983. pp. 144-145. ~Malgrat que J. López Calo. !bid. p. 11 3. digui que «No parccc que durante la Edad Media 30 ( 1132) '. , , ¡ ;..) I ¡.·,. "'I ,,,# ~ · .. I ~ _J I\T ~ J] "Vítor el Catalan qu 'entre todas las naciones a sido y seró lll/1_\' galóm> 8 Francesc Bonastre - ~ • La major part dels villancets compostos i cantats a la Cawlunya d'aquesta època són escrits en castellà; aquest és un fet prou conegut, que comença a manifestar-se ja en el segle XV I: mentre la nostra llengua és emprada regularment en la parla quotidiana així com en els documents públics, en canvi el seu ús literari restà anorreat pel castcllà.9 Això no obstant, no és rar dc trobarsc dc tant en tant amb algunes mostres de villancets en llengua catalana. fins i tot amb incorporació dc melodies tradicionals: aquest és el cas de El desembre congelat a dues veus i continu. en un manuscrit del segle xvn, possiblement el més antic pel que fa a la versió polifònica d'aquesta tonada.10 També dc El Noi de la Mare hom en coneix una versió dc finals del segle xvm . a quatre veus blanques i continu. 11 Dins la producció general del Barroc, el villancet (no sols el de Nadal) sc situa en una línia de palès progressisme respecte de la música litúrgica: la sacralització dellJatí en aquesta darrera, així com el capteniment reservat al ritu, l'atàiçonava amb una major grau dc conservadorisme. El villancet, en canvi. esdevé un element molt mé~ dinàmic. que a més rep amb major naturalitat tota la gràcia de la semàntica textual , així com la incorporació decidida de la diversificada textura instrumental de l'època. Altrament. el contrast entre ambdós tipus dc música dins una mateixa festivitat -com és ara el NadaJ- decantava fàcilment el poble, ampliant la receptivitat musical vers un gènere modern i entenedor. v ~ ~ -"" I ( ... I ._) ~ -;j ,/... , , I 1 t• I 4 .; ·' I ,., ~ ..._ .. "' ';' \ ~ J j -:J J J _.__ ..l i ·-··-·- ~ ~~ r) -.-; ~ tl ....... .). :.· J~ m ~· .;-; ~ ~ ~ ~___¡.J_, ¿,~~__, : \JJ~-~~ \ lL-J.'---;:;;;J.; ;rj - ., . ,,¡~lcf,...... -· ~ ,. • ,::__ ,. .,..,;. ... - - .: • - .:J:: _ lli.,.P ••rn-..; --¡) ~.-· fï= J}:{~ ------------------los maitines de Navidad gozaran de ningún privilegio particular en cuanto a su celebración, excepte el que ll!l> vcnía de la categoría litúrgica dc la fiesta• , el cert és que a tota l'Europa cristiana hi havia el cant de les prosul/ae o l'erberes, així com altres tipus de formes rropades de caràcter sumptuari, i no cal dir, els drames lillírgics del cicle nadalenc (Com de la Sibii'/a, Quem quaeriris in praesepio. etc.) Cf. F. BONASTRE, Estudis sobre la Verbew, Tarragona, 1982, passim. sJ. MOLL. «Los vitlancicos cantades en la Capilla Real a tines del siglo XVI y principios del s. XV fi», Anuario Musical. XXV ( 1970), pp. 81-96. 6 M. QUEROL. Villancicos polifónicos del siXVll. (MIÍsica Bnrroca Espatiola. vol Ill. Barcelona. 1982. pp. XIV-XV). ~lo 7 Un exemple. el tenim en aquest text de les Actes Capi tu lars dc la Catedral dc Tarragona ( 15 dc desembre de 1703 , f. 143): «Que la nit de Nadal se fassen dos catafals fora del Cor per a que la gent no entre en lo cor a oijr la musica». 8 ld. Cançoner Català dels segles XV!-XVlll. Barcelona. 1979. Aquest text correspon al •Vi/fancico de nacions» de Francesc Soler ( 1688), el text del qual és publicat a les pp. 19-20; la música pp.60-74. 9 M. DE RIQUER, Història de la literatura Qua/ona. Barcelona. 1964, vol. lli, pp. 574 i següems. 1 ° F. BONASTRE, «Jesús és nat• (El desembre congelat) dins Tres Nadales Cawlanes, Segles XVll i XVIJI. Transcripció i estudi: Francesc Bonastre i Josep M. Gregori. Canet de Mar, 1981. pp. 7-10. Miquel Querol, (Op: cir. pp. 22-23, 78) publicà una versió per a veu i conúnu del s. XVUl. 11 J. M. GREGORI, «Yeúlau , vetllau,., lbid., pp. 15-18. • El tema nadalenc en la música culta occidental • '· .. El naixement i la mort dc Crist, els dos pols dc !"univers cristià, han co n~tituït , des dc fa més d'un mi ler d 'anys, una font inesgotable d'inspiració per a l'art occidental. La realitat religiosa i anísrica del Nadul , en la música. no és pas menys evident que en Ics arts plàstiques; també reflecteix els corrents estètics predominants en C<l$-la època i cada país. i abraça - en correspondència amb el significat nadalenc. alhora intimista i transcendent- tant !"expressió popu lar com els desenvolupaments més elaborats de la mlísica culta. Les primeres músiques nadalenques ressonaren, a l'albada del Cristianisme. com un missatge llunyà, aliè a la fam iliaritat que avu i tenim amb el tema. I l'Esglés ia , musicalment hereva del temple jueu i dc la concepció dc l'e!lws musical dc la tradició platònica, valorà en la música prt>pia, més aviat que unes connotacions purament estètiques. la dimensió d'una gmn força moral, capaç d'exercir una intluència sobre l'esperit i la voluntat humanes. Aquesta actitud s'ha mantingut, amb Ics pertinents transformacions, a través dels segles. Aixf, la melodia dc l' himne Veni rede111ptor gentium , que el bisbe Ambrosi dc Milà entonà a la seva basílica per proclama r el misteri d'una religió encara jove, ha mantingut fins als nostres clics tOta la vigència i tota la força, per mitjà de l'adaptació melòdica i literària feta per Luter (Nu11 komm, der Heiden Heilanc{) . present en la música de Johann Scbastian Bach, en tant que clement familiar, la significació i el simbolisme del qual són coneguts per tots els fidels. La màgia d 'allò que és inacccsible era evident en la monodia que presidí els primers aires nadalencs. Antigament, aquest himne era reservat a l'oficiant, i el poble no hi tenia cap participació. Això formava part del miracle, d'aquesta mena dc misteri que només es feia conèixer als fidels congregats. en un moment determinat. Així, fins al moment en què la música nadalenca va penetrar a tots els països europeus. Fou el monjo Tutilon, al monestir tic Saint Gall, qui creà el cèlebre trop nadalenc Hodie cantandus est; i al mateix lloc, a la mateixa època {pels volts de l'any 900), Notker establia Ics bascs fonamentals per als cants religiosos (incloses les cançons nadalenques) a través de Ics seves cèlebres seqüències. Europa. en el moment de la seva cristianització. es posà en contacte amb la vida ( I t33) 31 musical Jc la darrera època dc l'antiguitat. Amb el desvetllament dc les sevc!l aspiracions artístiques. va néixer la mtísica occidental. la qual culminaria una evolució mai no vista. Però cap altra forma artística alià amb tant d'encert el cor i l'esperit. els clements populars i els esotèric!>, com Ics primerenques obre!> mu!.icals dc l'Església primitiva amh motiu dc la celebració nadalenca. en l"època dc l"expansió del cristianisme. La polifonia impulsora d'un art musical renovat i savi L'Església i el pllblc restnrcn altra vegada units. a l'època gòtica, per a cantar la festa de Nadal. Però calgué l'aparició dc la polifonia perquè la música nadalenca esdevingués objecte J'un art musical savi. l"evolució del qual cobrà una dimensió plurisccular. Aparegut a França. devers l'any 1000. amb els primers organa. i a traves de «I"Ars Nova.. aristocr~ttica. desembocà en la sàvia polifonia vocal llamenca. La música dc l"època dc Josquin des Prés es convertí en el primer llenguatge musical internacional. A Alemanya. la intluència dc la Reforma tornà a inserir l"element popular en el gran art. El gènere dc la música nadalenca comença amb els aires musicaJs anònims del segle XIV. i es prolonga lïns a la li del Renaixement (i fins i tot més enllü dc l'any 1600), amb mestres com Lcchncr. Eccard i Praetorius: aquest darrer fou l"autor d'un Lied que després va ser absolutament popularitzat: Es ist ein Ro:. entspnmgen (Una rosa ha brotat). Aleshores. el Lied alemany aconseguí. a un nivell molt alt. l'equilibri ideal entre l"espontaneïtat popular i el gran art, entre el sentiment i la ra6. on rau la més entranyable signitïcació de la música nadalenca. A l'època barroca. amb els orígens dc la música per a baix continu, l'auge de la música nadalenca arriba al seu punt fina l. Només algunes obres aïllades aconsegueixen conciliar les ambicions de la música concertant i el fervor popu lar davant el misteri dc la Nativitat. L ·Oratori de Nadal, de Bach, i el Messies de Handel, resumeixen el gran art de la cuJminació del Barroc. Un segle abans. Heinrich Schütz havia escrit també la seva Història del naixement de Crist. Entre aquestes composicions hem de situar les cantates nadalenques de Buxtehu· de. lligades a la litúrgia i a la transició entre 1·antic estil del motet i la cantata autònoma que incorporarà. més tard. les formes teatrals italianes. D'altra banda, el ABoyWasBom Benjamin Britten Vocal Score Oxford Universit} Press ,. .,v ----------------......1 ----------------------------- -------------------------- TEMA ,. Barroc va desenvolupar una forma instrumental adequada a la música nadalenca: la Pastoral. d'origen italià, rèplica dc Ics pintures na pol itanes que representaven escenes del naixement. Sempre apareix. en Schütz, la tensió interna del propi llenguatge. que deixa entreveure un ancestral sentit arcaic. àvid dc Ics novetats estilístiques i instrumentals dels florentins, dels venecians i, sobretot. de Monteverdi. En aquest respecte seria útil Ja comparació dels Magnifica! dels dos compositors (el text del Magnificar, amb l'anunci a la Verge del naixement dc Jesús, posseeix una superba plasticitat i riquesa de contrastos, i havia dc temptar nombrosíssims compositors. incloem-hi J. S. Bach, Charpcnticr, Vivaldi, Tclemann i Karl Philipp Emanuel Bach). · L'Oratori de Nada l , dc Schütz. ens mostra també la naturalitat irrepetible de la declamaci6 musical dc la llengua alemanya, i en aquest sentit es distingeix del dc J. S. Bach, en el qual. excepció feta dc Ics parts homòfones dels corals. la veu es presenta sota un prisma eminentment instrumental. Malgrat tot. una profunda arrel religiosopopular és present en I'Ormori de Nadal, de Bach . i aixó el distingeix dc Ics Cantales purament littírgiqucs del compositor. corresponents a Ics festivitats del període nadalenc; dc la mateixa manera Bach ha donat expressament la denominació exòtica d'Oratori al conjunt dc Ics sis cantates. com ho féu per a les seves grans obres nmsicals per a la Pasqua i l'Ascensió. El lli- gam litúrgic de les Passions és. en canvi. molt més substancial. El Messies, de Handel. que s 'allibera dcb trets històrics i narratiul! dels seul! oratorb anteriors. no presenta, com en el ca~ dc Bach . una relaci6 evangèlica amb inci-.os místics. contemplatiu~ i pietosos. sobre la vida de Jesús. sinó un monument :-.onor n:flexiu i meditatiu -l'obra d'un arti!.IH que uneix la passió a la raó- sobre el misteri de la creació i de la redempció. En aquc~t sentit, respon a una concepció històricament més avançada. i avantatja. en amplitud dc visió. en ressonància protètica, tOl al lò que aparentment perd en dramatisme primari i directe. Així. els cors hiindclians - Ics scves pcculiaríssimes fugues corals. amb canvis de textura en l'escriptura vocal, amb finalitats dramàtiques- esdevindran el paradigma per als frescos corals lleis oratoris i misses del classicisme vienès, i ~1dhuc per al classicitzant Mendelssohn. L'art dels clàssics vienesos va interrompre durant 150 anys el desenvolupament dc la tradició de la música dc Nadal. Aquest art. que traduïa l'aspiració dc I'individu amb geni a l'espiritualitat, no podia ni sabia cantar un fet històric al qual només podria donar-se un sentit místic. L'època cHlssica no fou particularment pietosa. Al segle dinovè. el misteri dc la Nativitat restà inserit al domini reservat a Ics «grans» sensacions sentimcmal~. Però un an d'aquest tipus. privat de l'clement transcendent, si bé empès, d'alguna manera, a sacralitzar els clements més candents dc la pròpia condició humana. podia ésser massa ITlcilment amenaçat de caure en la granuiloqüència. Hom pol remarcar algune!. obres típiques dc I'època. com ú1 in.fè/1/da de Crisi. de BerlioL. Les bentllll't/1/ce.\ , dc César Franck. o encara. inuirectament. el Crisrus, de Liszt: però es produeix un trencament amb la vertadera tradició popular del tema estrictament nadalenc. almenys en el1. dominis dc la gran música dc concert que fou patrimoni de Ics classes burge~es. Finalment. el nostre segle hu restat esclau dc la seva peculiar conjuntura espiritual, del ~ seus neguits i malsons, i el tema nadalenc en la música culta ha restat absent, o bé només indirectament inscrit. en la problemàtica ue la situació cspi ritual dc I' homc modern. Paral·lelament , a nivell Ul! carrer, el tema, també en el seu vessant l\!mmament popular, ha esdevingut cm rent i 1H.lhuc s'ha barrejat amb interessos materials i comercials. Algunes excepcions conlïrmcn la regla: per exemple El misteri de la Nmil'itllf, dc Franck Martin. la represa artística del tema dc les nadales o dels antics corals. en la intcl·ligcnt i genial funcionalitat de Bcnjamin Britten (A Ceremony of Camis, A Boy 1ras bom) o la Canrma de Neula!, d'Arthur Honeggcr. que reprèn la tradició contrapuntística dels antics corals protestants. Tot això. sense comptar els c~forços dc la nova música d'església per tornar als autèntics orígens dc la música nadalenca, en versió autènticament artbtica fonamentalment assequible als fidels. Agu.Hí Mon/el/à Cantates i oratoris catalans La música catalana d'aquest segle. d'inspiració. directament o indirectament. nadalenca i adequada per a ésser presentada a les sales de concert, ha palesar la lògica dependència dels condicionaments culturals dc l'entorn i, ja que usualment és centrada en una part coral protagonista, sovint ha sorgit dc la inkiativa dels nostres cors més rellevants. Això, sense comptar que Ics enritats i moviments corals que han tingut incidència sobre el país, al llarg del segle, en sedimentar la viva institució del concert coral nadalenc. han promogut I'harmonització de nadales i la composició d'obres originals, algunes de Ics quals han arrelat i, doncs, esdevingut, en un scnli t, autènticament populars. Ara, ens volem referir concretament a les composicions d·una certa extensió, amb una plausible envergadura dc mitjans, vocals i instrumentals. que responguin. en tennes generals, al concepte d'oratori o dc camata J.l o !·t/1\ - certament dc contingut molt ampli- , amb multiplicitat de moviments o diversitat d'episodis. disposats en una coherència unitària. En aquest semit. hem d ·esmentar. cronològicament en primer lloc, La nit de Na dal de Joan Lamote de Grignon. amb text de J. Casas i Amigó, estrenada al Teatre Novetats de Barcelona el 2 d'octubre del 1902, per I'Orfeó Català i una ocasional orquestra simfònica. Es tracta d'un poema d'estètica romàntica, d'una realització vocal i orquestral sense fisures, que acredita I'experiència musical pràctica i el gust impecable del compositor. Sense ser una obra expressament nacionalista, inclou fi nes citacions del cançoner català, que. inserides en un total equilibri expressiu, la fa n particularment representativa d'una època dc la nostra música. Fins al moment present. ha estat objecte de reposicions relativament freqüents i. encara avui. la podem escoltar amb gust. (1135) 33 TEMA ----------------------------- ------------------------L'cxtcnsíssim oratori El Pessebre, dc Pau Casals, la primera audició del qual va tenir lloc a Acapulco (Mèxic), el 24 dc desembre del 1960, havia estat escrit a Prada. en els anys més durs dc l'ocupació alemanya. És ben coneguda la transcendent intencionaliull pacifista amb què I" obra fou oferta per Casals. arreu del món, de Budapest a Nova York. També és prou conegut l'estil postromàntic dc l'oratori. que, en ple segle XX, només podia tenir vigència avalat per la sinceritat. la inspiració i la dimcn- • PA tAU DE LA MUSICA CA'I'ALANA ric Morera, de Sant Just Desvern i. posteriorment. represa per la Coral Sant Jordi (que en féu també un enregistrament discogràfic) i per l'Orfeó Català. En aquesta mateixa línia d'agrupació dc nadales populars podem situar la cantata popular nadalenca út miren i fa sol, de Manuel Valls. que palesa el poderós enginy del compositor. en actualitzar amb actitud alhora altament creativa i funcional. uns temes ben habituals i coneguts. L'obra va ser estrenada al Concert de Nadal dc la Coral Sant Jordi, de l'any 1972. dirigida per Oriol Martorell. També la Coral Sant Jordi, que tam ha comribuït a la renovació del nostre repertori coral, havia estrenat, el IOdc ge- Concert per "Orfeó Català L luï s M illet ·' " 191~ DJ.ADA O& ~" ST EsT&Vr. sió de la figura humana dc Pau Casals. Catalunya ha tingut ocasió dc conèixer El Pessebre en molt diverses ocasions, a través de les veus dc l'Orfeó Català, sota la direcció d'Enric Casals, Lluís Ma Milkt. Antoni Ros-Marb~t i Salvador Mas. També, 1'Orfeó Català I'ha cantat a Assís. Florència. Tolosa i a l'Abadia dc Sant Miquel de Cuixà. dirigit pel propi Pau Casals. La Cantata Verge Maria, de Manuel Blancafort. guardonada amb un important premi de l'Orfeó Català, el 1963, fou estrenada al Palau de la Música Catalana. el 1968. La Nativitat ocupa un lloc imponam en Ja successió de les seves estampes vocals i simfòniques, que representen, per la seva cronologia, la maduresa del compositor i, per la seva temàtica, un autèntic testament espi ritual. El caj re eminentment popular de les nostres audicions corals nadalenques és. lògicament, dominat per Ics nadales catalanes; més enllà dc la simple ham1onització, hom ha cercat noves formes d'agrupació i dc presentació. D'aquesta necessitat, nasqué Una nit de Nadal dc Rafael Ferrer, sobre un conjunt dc melodies nadalenques catalanes, absolutament fami liars i conegudes, agrupades en forma dc «Suite», amb un subtilíssim tractament vocal i instrumental. àgil, evocador i imaginatiu, que defuig la servitud dc tòpics i dc fórmu les estereotipades. L'obra fou estrenada per l'Orfeó En34(1136) ncr del 1954, el Tríptic d'Acil•ent, del propi Manuel Valls. L 'ernpremta de Nards Bonet i fa seva <<Missa in Epiphania Domini» Narcís Bonet, el compositor català radicat a la capital francesa, estrenà a Barcelona, en un significatiu moment de transició de la nostra vida musical i en els concerts organitzats per Joventuts Musicals, la seva Missa in Epiphania Domini. Sota la direcció d'Alain Mi lhaud , s'agruparen en aquella ocasió ( 18 de març del 1957) tres cors joves que. en el futur, haurien d'actuar conjuntament sov int. per a la interpretació de grans oratoris clàssics: el Cor Al·leluia. el Cor Madrigal i la Coral Sant Jordi. animats respectivament per Enric Gispert. Manuel Cabero i Oriol Martorell. Quinze anys més tard. el mateix Narcís Bonet contribuí com a compositor en la creació d'un repertori nadalenc, funcional, assequible i d'una qualitat absoluta, en aquesta ocasió, no pas a partir del cançoner tradicional, sinó d'un text amològic de J. V. Foix: Ho sap tothom, i és profecia. Com a resultat d'una comanda de la «Dotació d'Art Castellblanch». aquesta participativa cantata nadalenca fou estrenada al Palau de la Música Catalana. el 3 de desembre del 1972, sota la di recció del seu autor, amb un conjunt instrumental, els cors d'infants i de noies El Virolet. l'Espurna, l'Esquitx , Grups Llevant i Sincra i les corals Antics Escolans de Montserrat, Cantiga i Sant Jordi. En resum, un cam í obert, per a l'actualització d'una tradició vivent que ha d'incloure tant I'espontaneïtat popular com la vàlua artística més exigent, d'acord amb els il·lustrcs precedents històrics de la pròpia temàtica musical nadalenca. • v R.R.M.C. La mao; imporranre editorial dc publicaciones cspañola de obras musicales de estudio y de concieno \)\\0\>.IAL DE ,__'?'-':>~ At . ~~Os BO I LEAU /C¡ ~ Provcnza, 287 · Tcléfono 215 53 34 08037 - BAR CELONA En su propio interés pida siernpre /\'arn~ /)on('{ ... El Festival Internacional de Música de Barcelona El darrer mes d 'octubre ens ha tornat a portar el Festival Jnte rnacional de Música dc Barcelona que, enguany , s' ha caracteritzat per una lamentable manca d 'auditori. La realitat és que la seva divulgació ha estat escassa, per no dir nul·la. Amb una manca total dc solemnitat del conceJt inaugural, ha continuat desenvolupant-se sense publicitat prèvia, fins a I'extrem que, als qui hi estàvem interessats, ens calia repassar contínuament el programa general per tal de recordar Ics dates successives de tots els esdeveniments que els habituals anuncis de premsa -gairebé inexistents- no ens fornien. Així ha estat. en conseqüència, l'assistència en quasi tots els concerts . La veritat és que tampoc no es pot dir que la programació fos migrada o sensiblement inferior a la d'edicions anteriors. Potser hi han mancat -o, més ben dit, s' han frustat- alguns esdeveniments espectaculars. Però el conjunt ha mostrat una bona regularitat, quant al pes cspccffïc dc tot allò que hi hem escoltat. Hi hagué un preludi discret, a cura dc I'Orquestra Simfò nica i el Cor dc la Ràdio Berlin, de la RDA; però el Festival començava amb solenulitat artística -que no social, com hem apuntat- amb dos concerts de la jove Orquestra de Cambra Orfcus, un autèntic plat fort en el panorama dc la gran multiplicitat de conjunts de cambra que, al llarg del curs, ens visiten. Perfecció absoluta en I 'execució. sempre limitada, com sol passar, per la manca d'una d irecció efecLiva durant el curs del concert, causant una certa asèpsia en les interpretacions, compensada no obstant per una preparació exhaustiva -Simfonia de Cambra. de Schonberg, per exemple- i una actuació superba dels solistes concertants, com l'oboè del Concerr, de Strauss, o el clarinet, del de Mozart. No és exempta, aquesta orquestra , de lògiques tendències a instants dc super- !icial dolcesa o d 'efectismes recercats; i d'una certa pe rplexitat, comptat i debatut, envers una desitjada major defin ició quant a la línia interpretativa dels clàssics que, en aquest instant, hom comença a reclamar a tots els conjunts de cambra . També ens caldrà destacar l'homenatge a Joaquim Homs, amb motiu del seu 80è aniversari, de qui es va executa r, en primera audició a Barcelona , l'extensa cantata Còmics de Ja Creació. Es tracta d'una partitura llargament treballada, per e ncàrrec del monestir de Montserrat; una mostra d'aUò que pot ser l'equivalent actual d'un o ratori clàssic . És una obra difícil, sense massa concessions a un confort auditiu: obra més aviat dura i severa, a cura del London Oratory Choir i de solistes que ja n' havien fet l'estrena a la seva te rra. Les possibilitats favorables d ' una coral que, al seu dia ja, havia treballat la partitura, i una real capacitat de fer-ne una reedició apro- .... Kr~ystuf Penderec:ki dirigeix el Rèquiem polonè~. ( 1137) 35 fundida, restaren lleugerament frenades pel caràcter discret de la majoria dels solistes, i per la gran dificultat de fer-los cantar en caLaIà. El gran encontre que havia de ser amb La Filharmònica de la Scala Però el gran encontre havia de ser el de la Filharmònica de la Scala de Milà, de primer anunciada amb la direcció de Giulini, aviat substituït per Maazel i, a darrera hora, per Frühbeck, amb el consegüent canvi de programa cap a partitures de Brahrns i Stravinsky. És una llàstima això que passa amb aquest darrer director, perquè, certament, anàrem al concert amb ganes dc constatar un progrés real en la seva carrera, altrament notòria i de gran projecció internacional. Pero el fet és que tornàrem a trobar el conductor de sempre: segur ico- neixedor de les partitures com pocs -és proverbial el grau d'aprofundiment que té. esdeveniments i sensacions significatives. Restem indiferents a la major o menor plenitud i bellesa de la veu - que, altrament, tampoc no objectem- o a qualsevol reserva possible enfront de qui continua essent un artista de primera magnitud. Perquè no es pogués dir que el Festival no mostra un alt interès especulatiu , passarem tot seguit a l'audició del Rèquiem polonès, de Penderecki, que aquest va dirigir al davant de l'Orquestra Radiosimfonica de Cracòvia. amb el Cor de la Filharmònica Nacional de Varsòvia i solistes vocals. Pels qui érem més radicals fa vint anys, i coneguérem un Pcnderccki jove, productor d'una música també jove, no ens resulta estranya I'evolució que aquest ha sofert; ni tampoc no ens acaba de satisfer , de la mateixa manera que no ens generava massa interès real en aquelles produccions primerenques. Si aquelles Passions i oratoris resultaven aparentment enigmàtics i plens d'inquietud certa, però més aparent que real, ara, amb el cultiu d'una franc realisme socialista, tampoc no ens fa saltar de la cadira. Certes obres d'aquest estil es fan a I'Occident amb un típic confort avantguar- r ., . Kr:yswf Pemlerecki. L 'Orpheus 010mber Orchestra al Palau. per exemple, dc la Consagració, de Stravinsky- i, no obstant, reaJüzador d'estructures i de carcasses tan ampul·loses com inexpressives. És, en efecte, un conductor implacable, amb el qual els músics s'han de sentir tranqu ils i segurs; però, tor plegat, no passa de resultar allò que els rrancesos e n diuen una gran <<machine», sense la necessària presència de la petita fenomenologia, l'expressivitat d'ordre infinitesimal que reclama tota la música gran. Exactament, la cosa contrària resultà ser el recital de Peter Schreier, que s'encarà amb la literal contesa d'un programa exclusiu Beethoven-Schumann. Aquest era el regne de la vibració emotiva de cada instant sonor i poètic, on cada mot és un so i cada so una idea expressiva distinta de la precedent o de la vinent. Quan es canta així, amb fraseig absolut, fent-nos oblidar que escoltem una música que surt d'una partitura congelada, IOta La resta perd sentit, i el recital passa per la nostra orella amb mil 36 (1138) dista; allí on exerceix Pendcrccki, es fan amb una acadèmia no menys exempta de compromisos evidents. Però passa que el compositor polonès ha assolit, amb la maduresa, un autèntic mestratge, un ofici de compositor molt considerable, i és capaç de mostrar una solidesa remarcable amb aquesta acadèmia de compromís. El seu Rè- El Rèquiem de Penderecki, una par1itura llarga i treballada quiem és una partitura llarga i treballada, plena d'instants encertats, que mostra no obstant les següents limitacions: empra amb massa insistència procediments modals per tal d'escapolir-se del compromís tonal, com també del dodecatònic; i aquesta mena d'eclecticismes impedeixen els desenvolu- paments temàtic i formal plausibles. Harmònicament, s'hi produeixen monotonies, i el llenguatge no és per altra banda de cap interès quant a polifonia. Ha servat, en canvi, aguts detalls d'orquestració que provenen del seu llenguatge anterior, i que trenquen el risc de la monotonia. Definitivament, sense el recital dc Gulda. el Festival arribà a un interludi de música actual, gairebé representativa d'altres tantes maneres d'enfocar el fet sonor d'avui. Per una banda, la magn[fica veterana Anna Ricci, amb el seu espectacle complet d'Eisa de Gabrie/i, oo es fonen la veu, el so, el cinema i el teatre. Espectacle seriós, treballat a fons amb col-laboracions importants i d'una realitat inqüestionable. En canvi, els Percussionistes d'Estrasburg continuen marcant la possibilitat més radical dins del marc de la música actual. Si no fos que la defensen amb una eficàcia tan rotunda i competent, un se sentiria ja cansat dc Ics llargades d'un Xenakis o del ,. .• r mateix De Pablo. quan aquest darrer «tira» pel camí més a I'esquerra. Fa també massa anys que dura la mateixa cançó, i es palpa una progressiva distanciació del públic. interessat avui envers creacions menys experimentals. Sociològicament, és evident que, en aquest sentit, no estem en una època com la de ja fa algunes dècades. Ha plogut ja massa, al respecte. Per això, el concen de la Filharmònica de Lieja, dirigida per Pierre Bartholomée, i amb la col·laboració del Cor Nacional d'Espanya, sc centrava en altres dues obres actuals, dc Guinjoan i de, novament, De Pablo, que podien ser representatives dc I'altra tendència més aviat conservadora o continuista. Aquí, per exemple, De Pablo sc servia dc Ics possibilitats d' una narradora i una cantant, amb els textos de Mercè Rodoreda, els cors i una orquestra entre homofònica i repetitiva; és a dir, dintre d'una de les acadèmies actuals més característiques. Però De Pablo és, evidentment, un compositor dotat, capaç dc donar sempre un to mordent a una obra; com ho és Guinjoan, qui estrenava, en canvi, una Famasia per a violí i orquestra. En aqucs1a partitura, Guinjoan tampoc no es compromet excessivament en el camp formal: per això, l'obra fou cautelosament intitulada com a Fantasia. Sembla que Guinjoan hagi volgut mostrar una notable competència en l'escriptura per al violf concertam. i per això gosem dir que, dc vegades. ens sembla excessivament carregada dc fóm1ules dc violinisme. a desgrat d'una major coherència formal, malgrat les llibertats pròpies dc I'esquema formal escollit. Altrament. l'oquestra de Guinjoan és també plena dc saviesa i d'experiència en uns recursos tímbrics originals i de primera mà. L ·obra conté una mena de segona part. o movimcm central, que correspondria a I' «Adagio concertant» i que mostra uns minuts d'un refinament importantíssim en el tractament de les sonoritats etèries dels harmònics del violí, i la seva fusió amb els registres més idonis dels instruments de regió aguda. Quant als gairebé tradicionals concerts dels músics de St. Martin-in-thc-Ficlds al Festival o a qualsevol altra dc Ics sèrics habituals a Barcelona, cal sempre encertar s i es tracta d ' unes intervencions dc gira ràpida o amb un interès especial. Enguany, han actuat en formació completa. segurament fins i tot ampliada, per tal d'oferir un repertori simfònic característic i el Concen per a violí, de Walton, obra que no sabem perquè no ha estat excessivament ben acollida ara a Barcelona. si tenim en compte que es tracta d'una partitura britànica tan habitual com pot ser-ho el Concert d'Aranjuez a casa nostra. En el mateix marc d'orquestres estrangeres, però no excepcionals, que enguany ens han visitat, hem de donar fc de la presència de la de Bomemouth. que va servir per al lluïment més que remarcable dels components del Trio de Barcelona: és a dir, dc Lluís i Gerard Claret i Albert Giméncz Atenellc. El Triple Concert, de Beethoven, reclama sobretot la presència de tres artistes també excepcionals. perquè és una mescla singular i certamem indefinida de la forma dc concert clàssic, la del conceno grosso i del més pur estil de cambra. A instants dc sublim bellesa, vénen desenvolupaments i diàlegs que semblen realment fets amb la genial capacitat d'escriptura de Beethoven. per bé que disten molt del misteri formal que n'és la característica. Però el Concert va resultar d'una audició memorable per a nosaltres. atenent al visible aprofundiment amb què s'hi havien apropat els solistes. És una dc Ics vegades que hem observat una major compenetració e n l'actuac ió d'uns solistes, tots en un mateix estil. en un mateix so i iguals criteris d'interpretació. També, en contra del que algú va creure trobar-hi. podem afirmar que la direcció dc Barshai va resultar impecable i dc discreció total respecte dels solistes. És, doncs, una dc Ics més belles interpretacions que haurem escoltat, sobretot d'aquest Trio tan vinculat a Barcelona. Josep Casanoms El cicle Ibercamera, sota el signe del simfonisme i del virtuosisme pianístic El cicle d'Ibercamera, després dels èxits tan indiscutibles que aconseguí en les dues primeres edicions, es disposa a ser. una vegada més. el cicle que porti al panorama concertístic català Ics manifestacions més espectaculars, de més envergadura i major aparell . Continuador tàcit d'aquella referència, única, que fou el Patronat Pro MÚsica, les petges del qual, d'alguna manera -però no ben exactament- segueix, ara intenta mantenir allò que en podríem dir «equilibri ecològic musical,. del nostre cos social . O sigui. oferir al públic català aquella tipologia d'oferta a la qual, durant vint-i-si anys seguits, l'havia acostumat l'esmentada iniciativa antecessora. D 'aquesta necessitat, semblen ser-ne conscients les nostres instituc ions, les quals donen un suport ben perceptible en aquest cicle; un suport que Pro Música mai no va demanar, en un moment en què -per altra part- es desconeixia la sensibilitat subvencionadora que últimament manifesten els ens públics. Daniel 1Jarenboi11. El cicle lbercamcra - com altres inicia tives- seria inconcebible en aquests moments, sense aquells suports. I així, Generalitat , Ajuntament, Ministeri dc Cultura i fins i tot una fundació privada permeten la permanència d'una manifestació que, al llarg de tres anys, ha demostrat que era necessària. Vuit concerts l>imfònics, vuit més dc cambra -tres dels quals amb formacions especialment nodrides, Saint-Martin-in-thcFields, la English Chamber Orchcstra i la Chamber Orquestra Of Europe- marquen la pauta d'aquella dimensió espectacular al·ludida. A més, un dels esmentats conjunts de cambra - e l segon, que protagonitzarà Virtuosos de Moscou comptarà amb la coHaboració d'aquest~! gran organització coral que és l'Orfeó Donostiarra, que serà l' Única producció simfò nico-coral del cicle (la Missa de la Coronació, dc Mozart). a la c loenda d'un programa íntegrament dedicat a aquest compositor. D'entre aquest estol simfònic que cobreix pràcticament la meitat dels vint-i-un concerts del cicle, hi emergeixen. amb claredat absoluta. els noms dc la Filharmònica de Munic i del seu titular Scrgiu Cclibidache, que oferiran dos concerts, els dies 12 i 13 de febrer, que n'han dc constituir els esdeveniments més rellevants. El primer. amb la Simfonia número -1, dc Schumann, i Quadres d'una exposició, dc Mussorgski, en la coneguda instrumentació dc Ravel. El segon programa, molt més interessant, comprèn Saudades do Brasil, dc Milhaud. Prélude à I 'après-midi d'un faune, de Debussy, i la Simfonia número 1, de Brahms. Dues altres referè ncies importants arribaran, a la fi del cicle . amb l'actuació, el 12 de maig, de Los Angeles Philharmonic Orchestra, amb el seu tirular. Andre Previn, al davant. i amb un programa format per Don Quixot, dc Strauss. una referència del país d'origen de la formació, amb la Simfonia número 1, dc Harbison . i El mar, de Debussy. que e l cicle d' rbercamcra ens torna a portar per segona vegada consecutiva. La figura del gran renovador de la música europea, com a compositor i com a director. Pierre Boulez, ha de ser així mateix un esdeveniment important en el concert de cloenda del cicle, que tindrà lloc el 4 de juliol. en el marc del Gran Teatre del Liceu. Pierre Boulez hi dirigirà l'Orquestra de París, en un programa del qual només coneixem que serà format per obres del propi Boulez i de Ravel. La resta de l'oferta simfònica, contempla sobretot formacions «provinents del fred» com: la Filharmònica d'Estocolm -20 de gener-. que vindrà amb la grata ' companyia del director jueu, Yuri Ahronovich, i la dc l'excel·lent violinista polonèsmexicà, Henryk Szeryng i un programa format per Carnaval, dc Dvorak, Concert per a violí i orquestra en re major, dc Brahms, i la Cinquena Simfonia dc Shostakov itx; la Filharmònica d'Oslo, hi actuarà el 9 de març, dirigida per Ma ris Jansons, i amb el 38(1140) pianista Dimitri Alexeev i un programa Liszt (el Concert número 1 per a piano i orquestra) i Sibelius (la Simfonia mímero 1); una setmana més tard. la Simfònica dc la URSS e ns oferirà l'oportunitat dc gaudir de les exceHències conductores d'un dels noms transcendents del moment en aquell país, Gennady Rohdestvensky. i de la pianista Victòria Postnikova. en un programa Rimsky-Korsakov (La Gran Pasqua Russa), Prokofiev (Concert mímero 2, per a piano i orquestra) i Shostakovitx (la Desena Simfonia). Més simfonisme. encara, amb la Jovcn Orquesta Nacional de España, amb e l pianista Dezso Rani) ', que protagonitzarà el Concert per a piano i orquestra , de Schumann, en un programa que completa la Simfonia Pas10ral , de Beethoven. Aquest cicle d'Ibercamera començarà el dia 8 de gener, amb un concert, el protagonista principal del qual serà el nostre Lluís Claret qui. amb la English C hamber Orchestra. dirigida per Stewart Bcdford, inte rpretarà un programa format pel Concert niel Barenboim , qui actuarà e l dia 9 de febrer, amb un programa encara no determinat. T ambé cal esmentar l'actuació de Krystian Zimerman, el dia 15 de gener, i el de la italiana Maria Tipo, el 2 d'abril, qui junt amb el jove valor també transalpí. A nd rea Lucchesini. conformen part del capítol de noms que poden constituir grates sorpreses. Tots ells, j unt amb Zoltan Kocsis, configuren el capítol d'actuacions en solitari. Altres solistes remarcables són , ultra l'esmentat Szeryng, el també violinjsta Gidon Krcmcr, qui el 10 de febrer oferirà. amb la Chamber Orchestra of Europe (a la qual, a més, dirigirà) la integral dels Concet1s per a violí i orquestra , de Mozart. Altres noms importants són: Iona Brown. qui actuarà amb la seva orquestra, la Saint-Martin-inthe-Fields; Claudio Scimone i I Solisti Veneti; Vladimir Spivakov i Virtuosos dc Moscou; Maria Joao Pires, qui actuarà en el segon concert d 'aquesta formació; i el britànic Emerson String Quartet. Pel que fa a obres programades. resulta Sl!r¿:iu Ct!libidache. per a violancel i orquestra, de Haydn, i el de Boccherini. Serà un autèntic tour de force d'aquest nostre important instrumemista, el qual també intervindrà en el concert que el cicle oferirà el dia 30 d'abril, formant part del Trio de Barcelona. amb el seu germà Gerard i Albert Giménez Atenelle, i amb el viola Enrique Santiago. amb qui interpretaran el Quartet per a la fi del temps, de Messiaen; i. amb el clarinetista Miche Lethiec, oferiran el Quintet <<La Truita», de Schubert. Deixem, al ftnal, un dels trets més delïnidors d'aquest cicle. EI gran protagonisme que hi té el piano. L'instrument rei serà present a deu dels vint-i-un concerts del cicle, a més del que ja hem esmentat. En quatre, la seva presència serà en solitari. Hom observa una preferència matjsadament acusada pel virtuosisme pianístic eslau , a mb les actuacions de Vladimir Krainev, Dimitri Alexeev, Victòria Postnikova, Dezso Rany i Zoltan Kocsis. Amb tot, el principal atractiu de I' oferta pianística, el constitueix Da- significativa Ja presència, en quatre oportu ni tats, del soviètic Dm itri Shostakovitx, cosa que lliga amb l'orientació matisadament eslava o europeo-occidental i dels països de climatologia freda . que enguany té el cicle. Mozart (amb dos programes íntegres), Beethoven i Schumann són altres compositors força prodigats, mentre que la música contemporània hi té un protagonisme poc perceptible. R.R.M.C. CONCERT DE NADAL 21 de Desembre a les 6h. PALAU DELA MUSICA CATALANA Coral SANT JORDI l'ESPURNA l'ESQUITX i Públic ... Joaquim Homs: història de la música avantguardista catalana ( 11-II ).W Joaquim Homs és un dels compositors catalans amb una major quantitat d'obres escrites i, també, estrenades. L'avantguardisme i l'audttciu que en el seu moment van representar uqucllcs partitures - ell, juntament amb Robert Gerhard, el seu mestre i amic, representaven, tant a Catalunya com a I' Estat espanyol , e ls corrents musicals més progressistes del moment- no van ser valorades com calia, i el nom i l'obra de Joaquim Homs (conegut a ciutats com París, Varsòvia o Estocolm, on s'havien estrenat algunes dc Ics seves partitures) va romandre oblidat al seu propi pafs durant tota la postguerra. Això no va evitar que aquest home, que ha treballat professionalment durant més de quaranta anys com a enginyer industrial dc l'empresa CAMPSA . continués component i augmentant el seu catàleg d'obres. Avui, el nom dc Joaquim Homs ja està plenament recuperat per a la Música, i ja és objecte dc menció a les històrics de la música contemporània espanyola. Coincidint amb el 75è an iversari del seu naixement, sc li va retre un homenatge, i l'Ajuntament de Barcelona li atorgà la «Medalla d'Or al Mèrit Artístic». Enguany (1986) ha acomplert 80 anys, i un cop més la xifra rodona ha motivat homenatges i commemorac ions que el compositor, amb el seu somriure de bonhomia i sarcasme. titlla de «reconeixemems una mica pòstums». L'obra d'aquest barceloní octogenari, fill d'un metge molt afeccionat a la música, mai no ha estat de moda. Els corrents musicals del moment i els gustos del públic no han influenciat mai la seva música. que ha quedad preservada de modes i influències comercials gràcies al fet que Homs va triar la professió d ·enginyer industrial per guanyar-sc la vida. «He resguardat la música com ww vocació», diu, esbossant un tímid somriure i fent gestos de persona nerviosa. Aquest home afable. educat i amable, amaga una rica vida interior que la seva timidesa, natural introversió i dificultat d'expresió fan difícil d'esbrinar. La conversa és atropellada. plena d'oracions subordinades que introdueixen nous temes; això fa que la qüestió exposada sigui oblidada per l'interlocutor en pocs minuts. La seva veu és tallada i de volum irregular. Les respostes a les preguntes semblen partitures sonores perfectament matisades, en les quals els fortissimo corresponen a riallades provocades per records simpàtics; els piano introdueixen temes tristos, preferentment els re lacionats amb la seva muller; i els pianissimo són mormols ininteHigibles. -Vostè era un violoncel·lista més que acceptable; com és que no es va dedicar a aquest instrume nt? -La veritat és que nom 'atreia la perspectiva de passar-me la vida tocam i assajant. No m'agradaven gens els exercicis mecànics; i el fet de passar hora rera hora rocam una mateixa obra 111 'era 1110lt desagradable. 40 (1142) a {\ s ti n l' {, - Aleshores. per què va estudiar el violoncel? - Hi tenia molta facilitat, potser massa. El pare sempre en renyava perquè deia que estudiava poques hores; i era cert. Però jo anava passam els cursos sense cap problema. Vaig arribar a tocar, fins i tor, les Suites per a violoncel sol, de Johann Sebastian Bach, i els Concerts per a violoncel i orquestra, de Haydn i Schumann. Però, a la música, no se li veia una gran sortida. I, quan vaig acabar el batxillerat, l'any 1922, vaig decidir fer una carrera: enginyeria industrial. Aleshores, l'única sortida una mica clm·a que tenia la música era l'ensenyament, però jo nom 'hi sentia capacitat, ni en tenia vocació. La veritat és que si hagués volgut estudiar tínicamelll miÍsica, el meu pare 110 s 'hi hauria oposat, perquè n'era un gran afeccionat. - Sembla una núca estrany que, atraientli tant la música, és decidís per una carrera tècnica. - Amb això, la gent s 'equivoca: la música i les carreres tècniques tenen moltes coses de comú. Homs va compaginar durant uns anys els estudis d'enginyer amb la faceta d'instrumentista. i feia concerts acompanyat al piano o formant part d'un quartet de corda. Va ser durant aquests anys que va començar a gargotejar e ls primers pentagrames amb notes. I. tïns i tot, va començar a fer una f. ¡: t òpera, acció que avui qualifica de «Coses de criarura». «Encara guardo algunes de fes primeres partitures que vaig escriure», diu-, «són principalmem cançons i petites obres per a piano.» En aquests primers moments d ' incertesa, qui més va encoratjar el jove compositor va ser un professor de violí de la seva germana. «Aquest home», explica Homs, «Va ser qui em va imroduir en el món de I 'art contemporani; em nwstrà les darreres novetats d'arts plàstiques im 'incità a llegir la poesia d'm•amguarda.» D'aquests primers anys daten els seus Nou apunts sobre Poemes de Simchez-Juan, Salrcu-Papasseit i Tagore (1925). - Durant aquest període de què parla, vostè era un compositor autodidacte; però, coneixia ja l' obra de Robert Gcrhard? - La vaig conèixer en aquells anys, i això va f er que jo decidís dedicar-me d'una manera seriosa a la composició. Una amiga comuna que, com Gerhard, havia estat deixebla de Felip Pedrell, me 'f l'O presemar. Aleshores, feia poc temps que Gerlwrd s'havio casat. i lwvia decidit instaf.lar-se a Barcelona. Vaig aprofitar l'ocasió: li vaig ensenyar algunes de les peces que havia compost i li vaig preguntar si voldria donar-me classes. Així va ser que em l'CI acceptar com a deixeble, l 'únic que va tenir; perquè Cerhard no tenia cap interès a dedicar-se a la docència. Deia, tot sovint, que no es considerava capacitat per a l'ensenyament. Però jo vaig treure molt profit de les se1•es classes: des de la primera fins a f 'última lliçó. Tot allò que m'explica l'a ho trobava apassionant, i les hores passaven sense que me n'adonés. Tanmcueix, l'esposa de Cerlrard, aleshores casats de poc .feia de rellotge i trucava a la porta en el moment just en què calia acabar la lliçó. Sempre ens deixava amb la paraula a la boca ... ~ J l l' 1 S' J .... _ Aquests i d 'altres detalls íntims de la vida de Robert Gerhard són explicats per Joaquim Roms en un llibre que en breu apareixerà al mercat. «El 1•aig escriure el 1983, originàriamem en català, encara que ara serà editaTen castellà,., diu el compositor . "Era per a una col·lecció de llibres de música edita1s per Amoni Bosch, que va tenir problemes amb unes subvencions de la Generalitat. Ara, en 1•ersió castellana, me 'f publicarà la Universitat d 'OI'iedo, gràcies a f'imerès d'Emilio Casares, cmedràric de I 'única càtedra de Musicologia que hi ha a una Universitm aspanyola. " Aquest 11 ibre inclou fragments dc la correspondènc ia entre Gerhard i Homs. - Sóc un dels pocs a l 'Estat espanyol qua el va conèixer, i el fet que expliqui coses bastant (mimes de la seva vida personal és perquè sigui conegut i entès millor. A les se1•es classes, era un gran conversador, que .mbia exprémer al màxim la idea que 1 'esIOI'G explicant. Tenia w1a gran imaginació improvisadora i treia partit de qualsevol tema. - Es van fer molt amics, o i? - Sí, és ce11. Va ser una llarga amistat que l'a durar fins que Cerhard l'li morir, f 'any 1970. Per a mi, va ser llarga i profitosa. - Dc no have r aparegut Gerhard a l'inici dc la seva formació com a compositor , c reu vostè que hauria continuat essent un autodidacte? - Problabement sí; perquè, en aquella època, 110 hi havia cap bon professor. - Això vol dir que vostè tenia criteris molt selectius. a l' hora que algú el formés. - És clar. Després de sentir les seves obres, vaig dir que era ell qui em com •enia. -A leshores. vostè i Ge rhard eren e ls músics més avantguard istes dc I 'època? - Sf; sobretot ell. Encara que les seves obres gairebé no van ser intetpretades, aquí. L'Orquestra Pau Casals, únicament ¡·a tocar-ne una; concretament, una de les seves cançons. Que jo recordi, tínicamelll es ra i11terpretar una altra obra d'ell en un festil•al que va celebrar la S. /. M. C., a Barcelona, l'any 1936; concretame/11, Wla suite del ballet Ariel. El públic se 11 'esgarrifal'a, d'aquella música. - Les primeres obres de vostè, abans de conèixer Gerhard, ja te nien una certa in11uència de Schonberg. Ja li era coneguda, aquella música? - És cert; en els Nou apunts sobre poemes dc Sanchez-Juan, Salvat-Papasseit i Tagore, compostos l'any 1925, ja hi illlen•enenen els 12 sollS; i s 'assemblen una mi( 1143) 4t ca a les obres del compositor vienès. Però, la veritat és que encara no hm•ia escoltat cap de les se1·es parriwres. El Pierrot lunaire es va estrenar, justament. el 1925; però jo no era a Barcelona en aquellmomem. i no la coneixia. -Però hi ha una coincidència. A què creu que és deguda? - El meu pare sempre em va comprar partilltres, que jo estudiava; i, per altra banda. mentre esrudial'a la carrera d'enginyer industrial ana1•a sovint a w1es lerlúlies a casa d '1111 arqui1ecre que era amic meu, en les quals Josep Foix i Carles Riba parlaren de poesia i wmbé s·¡,¡ ime1pretal'a mlÍsica, sobre/ol d'obres comemporànies. Una de les obres que recordo més i que seguramem l'a influir que escrivís mlÍsica d'aquesrripus l'a ser la de Tres poesies japoneses, d 'lgor S!ravinsky, que el propi composi/Or ra dirigir al Gran Teatre del Liceu. Però jo encara no coneixia Schonberg. Va ser posleriormem, quan vaig poder veure algunes partitures de piano amb obres el 'ell. Tanmaleix. el meu coneixement dels compositors vienesos era molt pobre, perquè hi havia molt poques d'aquelles obres editades aquí. - Dc qui es considera seguidor? -12 (1144) - Jo diria que les meves obres són molt personals. Amb la rècnicc1 dodecatònica, creada per Schonberg, 1•aig escriure poques obres: concretament, dues. Després no vaig tomar a wilit:.ar el dodeca10nismejins l'any 1954. Al principi, les me1•es composicions eren com una mena de conrrapum. L 'harmonia, més que concebuda en ella mateixa, era el resultat d'una troballa de diverses línies: com una mena de contrapum lliure. - Quan vostè va començar a escriure Ics seves primeres obres. Schonbcrg era el gran innovador del moment, oi? - En aquells momems, sí; perquè instaurava la música com un art aleatori. En w1 principi, mig pensar que això era ww limitació massa estricta; però, la vaig milit:.ar en Ull selllitmés ampli que el concebut per Schonberg, més combinatori, fent que totes les parts de I 'obra siguin derivades d 'wzes idees principals. basades en una sèrie de notes. Hi ha tantes possibles combinacions que, això, pem1etrora mena de variacions. La cosa que no m 'agradava d'aquesta tècnica, que en els primers anys era molt rigorosa, era prescindir d'altres propietats de contrast i de so que podrien tenir; per exemple, la repetició de notes. Però, un cop assimilada la tècnica, no cal subjectar-s 'hi excessivament, ni deixar d 'utilit:ar d'altres recursos. -¿Creu que la inmwació més gran en música és la feta al segle XX. amb l'aparició del dodecatonisme, de primer, i la introducció de les computadores, després? - Crec que el fer fonamental l'a ser trencar amb allò que semblava ww limiwció: que la mlÍsica únicamem pogués ésser concebuda d'una sola manera, memre que les músiques d'altres cultures no s 'lla1•ien regir mai per les lleis de la tonalitat. La nuísica occidental estava molt pressionada per la tonalitat. Les possibilitats es l'Gil anar ampliant, de primer amb Wagner i, després, molt més, amb Schonberg,fins al pum que, 0\'lli, tor és permès. I tot això, gràcies a ha1•er trencar la limiwció que representaven les regles de la tonalitat. - Què en pensa de la utilització de les computadores a la música? - És ww cosa que m'ha agafar de bastant gran. I, a més a més, per aquestes coses fan falwmanetes, i jo no en tinc. Si ara hagués de començar, possiblement en .fària sen•ir. Crec que són molt útils, i que l'a molt bé, això de poder sentir l'obra composta sense ha1·er d'esperar que algú la imerpre- ri. Però lli lla una cosa que fes computadores 110 podran subsrituir mai: és el fet llllmà de tocar w1 instrument musical. -Vol dir. ajxò. que vostè creu que s'està deshumanitzant la música? - És indubtable que un so procedent d'un instrument mecà11ic té més vida que el produn per una màquina.. . f, fins i tot, fa creació de músiques a partir de sorolls concrets és molt més humana que la purament electroacústica. El catàleg actual d'obres dc Joaquim Homs comprèn 165 peces diferents (IlO dc Ics quals són instrumentals i 55 són vocaJs). dc Ics quals 105 ja han estat estrenades. Continua essent vostè, un dels compositors amb més obres estrenades? - Potser sí. Però les meves obres 1•an trigar, a ser estrenades. Va ser a principis dels anys 50 quan van començar a interpretar regu/annent obres meves. Tot i així, fins f 'any 1965 no vaig poder escairar una obra simfònica. Això, sens dubre, condiciona molt Wl compositor, perquè la música es compon perquè la gem l'escolti. -Com vaJora l'actuaJ actitud del públic envers la música contemporània? - Sens dubte, esrà millor tractada que fa trenw anys. Abans, el públic reaccionam amb molta força. Es rebutjaven, fins i tot, obres de Debussy... Avui, el públic no reacciona negativamellf. - Però. creu que està prou considerada? - El públic, al qual arriba la música que es fa a l'lli, és molt restringit; P.erò això és un problema d'educació. Fa .falta que els infams aprenguin a estimar la música. i que els mitjans de comunicació se'n facin ressò, sobretot els mitjans àudio-visuals, per als quals només sembla que existeixi el rock i la música anglosaxo11a. - A Catalunya, com creu que està considerat el compositor? -Aquí n'hi ha molts, i tenen un mitjà de defensa i projecció mútua com és l'Associació Catalana de Compositors, de la qual jo vaig ser el primer presidem, I 'w1y f974; però el suport dels mitjans de difusió i fa possibilitat que fes obre.ç s 'escoltin és molt inferior al que caldria. - Des que vostè es va jubilar, I 'any 1971. ha augmentat molt el seu ritme de composició? - Sí, és clar!. Quan em poso a escriure alguna cosa, no puc parar. Si puc, n'escric l'esborrany tot seguit i, després, el paso a ner. f, en general, trigo més en això que 110 pas a crear-ho. -Com veu. amb la perspectiva de 60 anys com a compositor, la seva obra? -Moltes l'egades, em sembla gairebé impossible que pogués arribar a compondre rwues obres en w1 període de la meva vida (a 40, 50 i 60 anys} en què feia més coses de les que podia fer: treballam a Cornellà, i cada dia feia quatre 1•iarges; em rreia tm sobresou fem projectes de plantes industrials, fora ,d'horaris de treball; feia preselllacions musicals al Club 49; anava amb la mel'a esposa a totes les exposicions de pintura; anàvem al cinema ... : és que 110 sé d'on treia el temps! Lourdes Margades harmonia mundi . I BÈRICA J.S. Bach W. Byrd A. Vivaldi R. De Visée Els Motets BWV 225·230 Lo Chopcllc Royale. Paris Collogoum Vocale. Ganl Phohppe Herrewoghc . duector HMC t23t 32 2 LP HMC 90t23t CD Pavanes o Gallardes Oavllt Moroney. clavocèmbal HMC 124 1.42 2 LP HMC 90 1241 CD L'oncoronazzoone do Daroo (òpera en 3 actes) J Elwes. H. Ledroot. O Lesne. A Mellon. I Poulenard. O Vosse. M Verschaeve Ensemble Baroque de Noce Oolbert Bezzona duector HMC 1235 37 3 LP HMC 901235 37 3 CD Obra ontegral per a guotarra Rafael Andia. guotarra barroca HMC lt86.88 2 LP HMC 901t86 CD GratiS Pia11ÍSfes CRtiSsos ' Maria ludina Tatiana Nikolaeva Schubert J.S. Bach Impromptus Op 90 t 5 .nvencoons per a dues veus Stravlnskl BWV n2-786 Sonata per a poano Soníoniaef (onvencions per a tres Serenata per a poano en La mator veus) HMC 5170 LP HMC 5161 LP HMC 905170 CD HMC 905161 CD Andrel Gavrilov Dmitri Bashkirov Txaikovskl Concert per a p.ano • orquestra en S• bemoll menor Op 23 HMC 5166 LP Brahms lnterrnew Op. 118, Op. 76 I Op 117 Capnccoo Op. 76 num. 2 Rapsòdoa en Sol menor Op. 79 Sonata per a poano en Fa bemoll menor Op. 2 HMC 5167 LP Samuel Feinberg Txalkovskl Sonata num 2 Chopin Masurques Op 59 'TaranteHa Liszt Vats Mefoslo HMC 5t75 LP Heinrích Neuhaus Beethoven Sonates Op. 27/2. 78 i Op. 109 oliO. HMC 5163 LP >'I>TR\"••\ ~) I ~~ ,,---:;-:¡.:-..;;;;¡;¡-.-..!! r--r~r..,.,r...,.,.· - I F. Liszt Música Jueva J.B. de Bols Mortier 1n1egral de les Rapsòd•es Hongareses ode les Magyar Oallok Melodoes Nac•onals Hongareses Setrak. poano LDC 78801 04 4 LP A. Bruckner Shostakovitx Onze cants populars hebrrucs Op. 79 Prokofiev Obertura sobre temes 1ueus Op 34 Slonimskí Cantata ·El canhc dels cantocs .. LDX 78808 LP LDC 278808 CD Les quatre estacoons Cantata per a veu ocontonu I Poulenard. A Mellon. I Honeyman, G Reonhart LDC 788t7 18 2 LP Simfonia en Re menor (Rev•s•ó 1869). •Zero•. Somfonia en Fa menor (Revisoó 1863). ·Doble zero•. Orquestra Simfònica del Monistero de Cultura de la U.R.S.S. G. Rojdestvensko, director LDX 78.85112 2 LP LDC 278.851/2 2 CD Per a maJor .nformactó sobre aquests catàlegs hom podrà adreçar-se a Harmonia Mundi Ibèrica Avda. Pla del Vent, 24 08970 Sant Joan Despí SCHERZANDO f MÓN SONOR ARA • ABANS D'AHIR • DEMA' ; I ' QUÍ _., .. I · .. ~-~~ PREMI FUNDA CIÓ JAUME I A L'ESCO LANIA DE MONTSERRAT El «Premi Fundació Jaume ],., que cada any s ' ato rga a entitats i persone¡, pels seu~ mèrits al servei del país, enguany ha estat atorgat, pel que fa a entitats, a l'Escolania dc Montserrat. La glossa d'aquest guardó fou a cura de la mustcòloga, Montserrat Albet, directora del Centre dc Dncumcnt<u:i6 Mu ~ it·al dc la Generalitat. Li respongué amb breus paraules e l pare abat dc Montserrat. dom Cassià Just. L'Escolania interpretà tot seguit ducs composicions, que donaren pas al cant dc El Virolai per p<trt dc tots els asJ.istents. que omplien el Saló dc Cent dc l' Ajuntament de Barcelona. •AR A • ABA NS I El Vill JORNADES DE DIRECCIÓ CORAL e R. Organitzat per l'Orfeó Manresà, els dics 13. 14 i 15 dc febrer dc 1987 tindrà lloc a, Manresa, un nou cicle de Ics VIII Jornades dc Direcció Coral (complemen tat. posteriorme nt. amb el que s'hi celebrarà els dies 3. 4 i 5 d'abril). L'equip dc professors és integrat per Josep Anton Casas. Josep M 3 Oescarga. M 3 Teresa Giménez. Francesc Llongueres i Montserrat Ríos. Aquestes Jornades són estructurades en quatre nivells dis- tints. segons el grau de coneixements i experiència pràctica dels assistents. S'hi treballaran, entre altres. Ics matèries següents: pulsació, gest bàsic de la direcció. anàlisi dc partitures, coneixemen t dc la ronalitat, direcció binària i ternària. captació auditiva de Ics veus. pedagogia de l'assaig, interpretació, dinàmica i tempo. direcció dc cant comú, etc. Informació: Orfeó Manresà. Muralla de St. Domènec. I. Manresa A L: ret Sa e( I Ca D lO! do tOt cè IUt SC' en de ESTRENA DE L'ORGU E DE COLLBATÓ El passat 13 de setembre. el conseller de Cultura dc la Generalitat, Joaquim Ferrer, assistí a un concert d'orgue que oferí, a Collbató, l'organista rossellonès Bernat Bailbé. L'esmentat orgue havia estat inaugurat el passat mes de juliol i. en aquella oportunitat, al conseller de Cultura li fou impossible d'assistir-hi . en vic I re L'orgue dc Collbató ha estat construït. al llarg dc set anys. per l'orguener Gabriel Blancafort, que resideix al mateix Collbató i la realització havia estat possible gràcies a l'entitat Associació di\mics de l'Orgue de Collbató i a la subvenció dc la Generalitat. per un import global dc dos milions i mig de pessete!.. Cc M de Gt T L CREUS DE SANT JORDI A DESTACAT S MÚSICS 1 ENTITATS MUSICALS El govern de la Generalitat acaba d'atorgar diverses distincions -Creu de Sant Jordi" a entitats i personalitats que han mantingut una trajectòria destacada en e l s i dc la cultura catalana. Pel que fa als representants del món musical. aquestes distincions foren enguany per al compositor Joaqu im Homs, el parc Ireneu Segarra, director dc l'Escolania dc Monlc;crrat. l'Orfeó Gracicnc, l'Orfe() Lleidatà i l'Orfeó Català dc Mèxic. També la rebé Joan A. Maragall i Noble ex-president de l'Orfeó Català. GIRA EUROPEA DEL GRUP NIMROD Sota els auspicis dc la Direcció General de Relacions Culturals del Ministeri d ' Afers EMrangcrs. ha tingut lloc no fa gaire una importam gira dc concerts del Grup Nimrod. organitzada per la Fundació Societat i Cultura, emmarcada en el pro46(1148) grama ••La música espanyola en el futur d'Europa». El Grup Nimrod és integrat per Francesc Garrigosa (veu). Eulàlia Galofré (Oautcs dolces) i Víctor Valls (guitarra); tots ells. músics formats a diverses escoles (Conservato ri Superior Municipal de Música de Barcelona, Escola dc Música dc Montserrat. Escola dc Pedagogia Mu~icai!Mètode Ireneu Segarra. etc.). compaginen la interpretació amb Ja pedagogia. Seleccionats pel programa internacional • Ln\itació a la Música-Li ve Músic Now!", han actuat per tota la geografia catalana i a diferents ciutats espanyoles. Amb una programació basada en cançons sefardites, en composicio ns dc Mudarra. Fucnllana. anònims del s. XVI i en obres contcmporànie~ (Feliu Gasull i J.M. Berenguer). el Grup Nimrod ha assolit un èxit molt remarcable en le~ actuacions a París, Brussel-lcs. Amsterdam. Luxemburg i Bonn, les quals foren precedides per una audició prèvia a Barcelona, al Reial Cercle Artístic. el dia 13 dc novembre. co bu pe plo br llt PREPARACIÓ DEL CONCE RT DE SANT ESTEVE Amb motiu de compl ir-se el 75è aniversari de la fundació dc l'Orfeó Manresà. aquesta entitat convidà l'Orfeó Català a oferir-hi un concert, el qual tingué lloc e l dia 29 dc novembre. Sota la direcció de Simon Johnson. l'Orfeó Català oferí un programa integrat per obres de Nicolau (dc qui cant11 Divendres Sant. Captant i El Noi de la Mare). Pau Casals (0 l'OS omnes). Cari Or f (:.et fragments dc Carmina Burana), Bcrlioz (un fragment de Lo infància de Crist), Morera (Lo sardana de les monges. Les fulles seques i L'Empordà) i finalment El Cant de la Senyera. dc Lluís Mi llet. Mentre.~tant. es prepara el tradicional Concert dc Sant Esteve. que enguany compta amb un programa format a la primera part per nadales de Catalunya i d'arreu del món. La segona es- tarà integrada per una adaptació feta pel mestre Simon Johnson de l'obra d'Hèctor Berlioz. Lo infància de Crist. Sota la direcció del propi Simon John~on, i amb el suport d'un conjunt orquestral. hi intervindran Ics veus solistes d'l::.abcl Aragón -soprano-, Javier Antón - tenor- , Iñaki Frcsan - barítoni Salvador Al si us en la tasca dc presentador . Es tracta d'una versió que conté uns certs aspectes dc muntatge teatral, i no ofereix la totalitat de l'obra de BerlioL.. La funció del presentador - que no cant<t- és la d'enllaçar Ics diferents escenes. Cal destacar que tots, cor i solistes. canten sense partitura, cosa que afavoreix l'esmentada dimensi6 de muntatge amb component de moviment teatral. ot co di Ao .,, { ur ra el ol: d' cc HI en ef tu til 1...; m cu so ra d< de la (C MÓN SONOR ) D'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS D 'AHIR • DEMÀ a EL MINISTERI DE CULTURA NOMENA REPRESENTANTS AL CONSORCI DEL LICEU e r Josep Muntanyès, acrual director de l'Institut del Teatre, Salvador Clotas, diputat al Congrés pel Partit Socialista de Catalunya PSC-PSOE, Emilio Casares, professor dc Musicologia de la Universitat d'Oviedo i José Manuel Garrido, director general de Mús ica i Arts Escèniques del Ministeri de Cultura han estat nomenats representants de I'esmentat ministeri en el Consorci del Gran Teatre del Liceu. José Manuel Garrido ent ra al Patronat en el càrrec de vice-president mentre que els altres citats ho fan en el dc vocals. Com és sabut. des d'enguany el Ministeri ha entrat a formar part del Patronat del Consorci del Gran Tea1re del Liceu. VICENT AGUILAR , INVITAT A L 'ARGENTINA Vicent Aguilar. trompa solista de I 'Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu i professor del Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona, pankiparà --<lel 5 al 20 de gener de 1987- al • Encuentro latinoamericano de trompistas» que se celebrarà a Bariloche (Argentina). Aquest simposi internacional (en el qua l Vicent Agu ilar intervindrà com a docent) és organitZat per la Fundació Antonio lcrvolino i té, com a objectiu primordial, el de perfeccionar la didàctica de la trompa per mitjà del .. Mètode l ervolino•. Vicent Aguilar és l'únic solista peninsular que serà present en aquesta important manifestació internacional de l'especialitat. TRIBUNA DE JOVES COMPOSITORS DE LA FUNDACIÓ MARCH La Fundació Joan M¡1rch ha convocar, per sisè cop, la «Tri buna de Joves Compositors», per a autors que no hag in complert trenta anys el 3 1 de desembre de 1986, sigui quina sigui llur titulació acadèmica. Les obres presentades -una per compositor- hauran de ser inèdites i no estrenades encara. Aquesta Fundació organitzarà un concert públic (a celebrar durant la primavera dc 1987). en el qual seran interpretades les obres seleccionades. La inclusió d'una obra en aquest concert comporta l'edició dc la partitura en facsímil i l'enregistrament en cinta. La selecció de les obres serà efectuada per un Comitè de Lectura, integrat per Manuel CastiBo, Cristóbal Halffter i Antón Larrauri. La partitura i la documentació annexa (sol·licitud, currículum. una breu memòria sobre I'obra i una declaració jurada dc ser inèdita i no estrenada) han dc ser enviades, abans del 31 de desembre dc 1986, a la seu de la Fundació March (Castelló 77, 28006, Madrid). Les composicions hauran de cenyir-se a una plantilla instrumental o vocal constituïda, com a màxim, per una veu, piano. dos violins, viola, violoncel, contrabaix, flauta, clarinet, oboè, fagot. trompa, percussió (un intèrpret). magnetòfon o sintetituldor (un intèrpret) i un instrument (o veu) a elecció del compositor. HA MORT EL TENOR FERNANDO LINARES Acaba de morir, a Mèxic, qui fou un conegut tenor, Femando Linares Mendoza, que acruà regularment al Liceu a la dècada dels quaranta, on interpretà més dc 150 òperes. Femando Linares era mestre, i havia nascut a Còrdova, ciutat en el Conservatori de la qual estudià. Després d' haver cantat al Liceu durant més de deu anys, el 1952 es traslladà a Mèxic, per coJ.Iaborar-ni amb l'Opus Dei , sobretot en el camp de l'ensenyament, a Culiacan. FESTIVAL INTERNACIONAL D'ORGUE «CATEDRAL DE LEÓN» Des del passat 22 dc setembre fins al 8 d'octubre s'ha celebrat el ITI Festival Internacional d'Orgue • Catedral dc León• . dcdicm enguany a la memòria del musicòleg Samuel Rubio. En aquest festival hi han participat Maria Teresa Martínez Carbonell, José Manuel Azkue, el Quartet Soler. Josep Maria Mas Bonet, el Trio dc Barcclollèl - Gerard i Lluís Claret i Alben G iméncz Atcnclle amb Michacl Lcthicc- i, ensems, s'hi ha ofen e l Gran rèqniem polo- nès. de Krystof Penderecki, di rigit per l'autor. Enriquc Franco el qual féu una confe rència sobre el tema, Festil•n/s, Cllltllra i conunemorncions. Al mateix temps, hi hagué una reunió per a tractar del projecte del gmn orgue de la catedral dc Lleó. en la qual intervi ngucrc.:n representants de la Junta d~ Castella i Lleó, Ajuntament, Diputació , Bisbat, Caixa d'Estalvis d'aquel la capitul i I' Associació d'Amics dc l'Orgue dc la Cutedral de Lleó. NOVA SEU PER A L'ÒPERA D'AMSTERDAM Un nou edifici gegant. erigit a Amsterdam, al costat del riu Amstcl , acull l'Òpera Holandesa i el Ballet Holandès, en el mateix bloc on hi ha les oficines dc l'Ajuntament dc la ciutat. La sala d'espectacles és una dc Ics més modernes d'Europa, i va ser inaugurada el passat 23 de setembre, amb I'estrena mundial dc l'òpera !taca, del compos itor holandès Ono Kctting. i amb e l ballet Com 0Jfell del també holandès, Toer van Schayk, sobre música de Stravinsky. Les oficines de l'Ajuntament no s'instal·laran en aquest conjunt fins l'any vinent. El cost total del edifici és d'uns 350 milions de tlorins (2.000 milions de pessetes). Segons els arquitectes que l'han projectat, l'holandès Ccas dAm i l'austríac Wilhclm Holzbauer, la combinació de Ics funcions artístiques i administratives del nou edifici aponarà una nova animació a la zona de Waterlooplein, on l'han situat. El vienès Holzbauer proposà. el 1979, fer un projecte únic (a partir dc dos projectes dc construcció diferents concebuts en principi), a fi dc situar l'Ajuntament - tòrum dc la c iutat- en un medi urbà que no resultès gens desen després de Ics hores d'obertures de les oficines. El Muziekthcater obrirà les portes al públic tot el dia, per a activitats diverses. La construcció d'aquest edifici ha estat objecte de forta polèmica: bona part dc la població d'Amsterdam es mostrà contrària al seu emplaçament a I ' indret que ocupava un antic «mard1é au.x puces" dc gran anomenada internacional. Uns grups de delensa del lloc es van enfrontar, amb v iolència, a la maquinària utilitZada. Ocas ionaren més d ' un milió dc pèrdues i retardaren els trebal ls. Ara, l'edifici s'eleva fins als trenta metres d'alçària, sostingut per 3.075 píJars, necessaris en aquesta zona d'antics aiguamolls. La sala d'espectacles pot acoiJir I .600 persones i té un escenari de 22 metres d'amplada, 20 de profunditat i 10 d'alçària. L'edifici té formes entre modernes i clàssiques, i la seva façana de tons clars és oberta amb immensos finestrals, per simbolitzar el caràcter d'obertura en la seva doble funció. Els avenços tècnics permetran disposar d·una acústica perfecta, i de possibilitats infinites pel que fa a la il·luminació. L'escenari es podrà situar cap a la platea, per damunt de les butaques, mentre que uns coixins d'aire permetran situar tàciJmcnt els decorats. Pel que fa a la programació, s'hi ha previst la presència del Teatre Bolshoi, de Martha Graham Dance Company, Angclo Branduardi i d'altres. S'ni disposa de sis sales d'estar, que donen directament sobre el riu Amstcl. {149) 47 MÓN SONOR CONCERTS • RE CITALS • CONCERTS • RECITALS ( 9 ANOIA 10 DESEMBRE 7 . diumcngc 13 h. Monunancu Esglés ia Parroquial Orfeó Nova Tàrrega. 19, divendres 21.30 h. Igualada Cinema Kursaal Co ral Joventut Sardanista dc Puig-reig. Orquestra dc Cambra. Meritxell Olaya. sopraM . Eulàlia Salbanyà. contralt. Joan Cabcro. tenor. Jordi Rica rt. baix. Madrona Elias. o rgue. Jordi Reguant. clavecí. Dir.: Manuel C.• bc ro . El Messies. dc Hiindcl. 22 h. Sant Vicenç dc C:1Mcllct Església Parroqtual Coral Sant Vicenç dc Mollet. li BAGES DESEMBRE 6. dissabte 12 BAIX EBRE GENER 2. divendres 22 h. Tortosa Catedral 13 Coral Joventut Sardanista dc Puig- reig. Orquestra de Cambra. Meritxell Olaya soprano. Eulàlia SaJbanyà, contralt. Joan Cabcro. teno r. Jordi Rican. baix. Madrona Elias . o rgue. Jordi Reguant. clavecí. Dir.: Manuel Cabero. El Messies. de Handel. b/mo11 Colo/I/t' l'. llt·lpt!rlull .''\X. BAIX LLOBREGAT DESEMBR E 18 h. Sant Vicenç deb Horts Església Parroquial Orfeó Vicemí 21.30 h. Barcelona Associació d'Enginyers Industrials. (V. Laietana. 39.) Trio Mompou. Mozart. Beethoven. Granados. 2. dimarb 21 h. Barcelona Palau Hcsperion XX. Momscrrat Figueras. soprano. Gian Paolo Fagotto. tenor. Dir.: Jordi Savall. Música i micologia emom d(' Mon te1•erdi. (Euroconccrt). 3. dimec res 19 h. Barcelona Casal del Metge Concert commemoratiu del centenari d 'Emili Pujol. Hopkinson Smith. viola dc mà i guilarra renaixe ntista. M. dc Fucnllana, A. Mudarra. L. del Min1. (Dimec res de RN) . 26, divendres ll BARCELONÈS DESEMBRE I. dilluns r 11 4. dijous 6 dis~••bte 7. diumenge 8. dillun~ 48 (1150) 21 h. Barcelona Teatre Lliure 21 h. Barcelona Conservatori 19 h. Barcelona Palau 21 h. 22 h. Barcelona L'Hospitalet li h. 19 h. 18 h. Orquestra de Cambra Teatre Lliure. Coral Belles Arts. dc Sabadeli. Dir. : Josep Pons. Stravinsky. Josep Ma Escribano. piano. (Una hora de música al Con~crvatori) Ateneu dc Cultura Popular Orquestra de la Ciutat dc Barcelona. Emilio Mateu. viola. Dir.: Alcxandcr Rahbari. J. Ccrcó~. G. Brncic. Shostakovitx. Armide. dc Gluck. Dir.: Manfred Ranún. Albert Barrachina, fagot. Mercè Molero, piano. Boismortier, Tansman , Jacob, Dutillcux. G ranados, Puértolas. (Pizzicato). Barcelona Barcelona Palau Palau Orquestra dc la Ci utat dc Barcelona. (Segona audició). Banda Municipal dc Barcelona. Dir.: Pablo Sanchcz. Sant Ju ~t Desvern Ateneu Orfeo Enric Morera Liceu 2f I I 2 2 2 2 MÓN SONOR .s CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS 9. dimarts 21 h. Barcelona Liceu Armide. dc Gluck. Dir.: Manfred Ramin. 10. dimecres 19 h. Barcelona Casal del Metge Tercer Cl'llf<'nari de NiccolèJ Porpom. Maria Conada. cla,icèmbal. ella Anfuso. Mlprano. Porpora. (Dimecres dc Rl''l!}. Armide. dc Gluck. Dir.: Manfred Ramin. 21 h. 21 h. Barcelona Barcelona 21 h. Barcelona Teatre Lliure 21 h. Barcelona Conservatori 12. divendres 21 h. Barcelona Palau Grace Bumbry, soprano. Jonathan Morris. piano. mann . .l ohn~on. Billups. (Euroconccrt). 13. dissabte 18 h. L ·Hospitalet Ateneu dc Cultura Popular 19 h. Barcelona Palau 22 h. L'Hospitalet Deixeble¡, dc Ludovica Mosca. piano. Fauré, Dcbus~y. R~tvcl. Pou lc nc, Satié, Khmxaturian ... (Piaicato). Orquestra dc la Ciutat dc Barcelona. Dir.: Edmon Colomer. Blancafort. Mahler. Carme Vila. piano. Paulino Pcña. nauta. Bach. 1-liindcl. Tclcman. Milhaud. Poulenc. Hindemith. (Pizzicato). 11. dijous Liceu Centre Cultural de la Caixa Quintet Ciutat dc Barcclom1. Joan Cabcro, tenor. Salvador Gnttacòs, nauta. COIIC('/'( •<AIIil'CI'.\'(If'i Juaquim Ho/1/S•>. (Funduciü Caixa dc Pensions). Orquestra dc Cambra Teatre Lliure. Coral Belles Ans. dc Subadcll. Dir.: Josep Pons. Stravin~l..)' . Josep Borrt1s. Jordi Argelaga. Romà Escalas. Jordi Rcguam (Una hora dc Música al Conservatori) . hwt~ Un¡ut·.,Jnt tic (amlmt del fàore Uiurc. Brahm~. Schu- Pmtl VecJ.t•t . Orquestra dc la Ciutat de Barcelona. (Segona audici6). Armide. dc Gluck. Dir.: Manfred Ramin. M" Rosa Llorens, piano. Jaume Francesc. violí. (As~>ociació Massià-Carboncll). li h. 17 h. 18,30 h. Barcclom1 Barcelona Barcelona Palau Liceu 19 h. Barcelona Casal del Metge Hmne11llfgl' a Òscar Esplà. Elisa lbañcz. piano. EspHt. (Dimecres 19.30 h. Barcelona Institut Francès dc RN). François Killian. piano. 21 h. Barcelona Teatre Lliure 21 h. Barcelona Conservatori 19 h. Barcelona Pal(llt 19 h. L'Hospitalet Ateneu dc Cultura Popular li h. 17 h. 18 h. Barcelona Barcelona Barcelona Palau Liceu Palau 19 h. Barcelona 22 h. Barcelona Centre Comarcal Lleidatà Teatre Lliure 23. dimarts 21 h. Barcelona Liceu Carmen. dc Bizet. Dir.: Ralf Wcikcrt. 25. dijous 18 h. Sant Just Des,·ern Església St. Just i Pastor Orfeó Enric l\1orcra 26, divendres 18.30 h. Barcelona Palau Orfc<i Català. Dir.: Simon Johnson. Concert dc Sant Esteve. 14. diumenge 17. dimecres 18, dijous Ateneu Barcelonès ~ot- •11- n A. Lluï~a 20. dissabte Ja21. uiumenge :ori) )ir.: Orquestra dc Cambra Teatre Lliure. Coral Belles Arts, dc Sabadell. Dir.: Josep Pons. Stravinsky. Cobla Ciutat dc Barcelona. Dir.: Joan Lluís Moralcda (Una hora dc música al Conservatori). Orquestra dc la Ciutat dc Barcelona. Alexis Wcisscnhcrg. piano. Dir.: Antoni Ros-Marbà. Rachmaninov. Beethoven. Lourdes Rodón. Fanny Royo, piano. Bach. Beethoven. Chopin. Ravel. Villa-Lobos. Debussy ... (Pizzicato). Orquestra dc la Ciutat dc Barcelona. (Segona nudicití). Carmen. dc Bizet. Dir.: Ralf Wcikert. Coral Sant Jordi. Dir.: Oriol Martorell. Tradicional Concert dc Nadal. Coral Celístia. Orque~tra uc Cambra Teatre Lliure. Coral Bclb Arts. dc Sabadell. Dir.: Josep Pons. Stravinsky. -19 ( 1151) MÓN SONOR CONCERTS • REC ITA LS • CONCERTS • RECITALS 27, dissabte 21 h. Barcelona Liceu Carmen. dc Bizet. Dir.: Ralf Weikcn. 29, di lluns 21 h. Barcelo na Liceu Carmen. dc Bizet. Dir. : Ralf We ikc n . GENER I . dijous 19 h. Barcelona Palau Coral Joventut Sardanista dc Puig- reig. Orquestra de Cambra. Meritxell Olaya. soprano. Eulàlia Salbanyà. comra lt. Joan Cabero. tenor. Jordi Ricart. baix. Madrona Elias. orgue. Jordi Reguant. clavecí. Dir.: Manuel Cabero. El Messies. de Handel. 3. d issabte 22 h. Barcelona E~glcsia St. Àngel Cul>! odi Orfeó Enric Morera. 5, dilluns 21 h. Barcelona Liceu Aida. de Verdi. Dir.: Romano Gandolfi . 8. dijous :!1 h. Barcelona U eeu Aida. de Verdi . Dir.: Romano Gandolfi. 21 h. Barcelona Centre Cultural de la Caixa Jan Panridgc. tenor. Jennifcr Partridge. piano. C. Ph.E. Bach. Reichardl. Ztunstecg. Zelter. Schubert. Beethoven . (Vll Festival de Música Romàntica). 10. dissabte 19 h. Barcelona Palau Orquestra de la Ciutat de Barcelona. Rodolf Giménez.. clarinet. Albert Barrachi na, fagot. Dir.: Fra nz.-PauJ Decker. Beethoven , Strauss. Il. diumenge li h. 17 h. Barcelona Barcelona Palau Liceu Orquestra dc la Ciutat de Barcelona . (Segona audició). Aida, de Verdi. Dir.: Rornano Gandolfi. 13. dimarts 21 h. Barcelona Liceu Aida, de Verdi. Dir.: Romano Gandolfi: 14, d imecres 21 h. Barcelona Palau Luiz. de Moura Castro, piano. Clemcnti, Mendelsso hn. Field, Chopin. (VIT Fe~tival de Música Romàntica). 19 h. Puig-reig Pavelló Esportiu Coral Joventut Sardanista de Puig-reig. Orquestra dc Cambra . Meri txell Olaya, soprano. Eulàlia Salbanyà, contralt. Joan Cabero, tenor. Jordi Ricart. baix. Madrona Elias, orgue. Jordi Reguant. clavecí. Dir.: Manuel Cabcro. El Messies. de Handel. 19 h. Girona Teatre Municipal Coral Joventut Sardanista dc Puig-reig. Orquestra de Cambra. Meritxell Olaya. soprano. Eulàlia Salbanyà. contralt. Joan Cabero. tenor. Jordi Ricart, baix. Madrona Elias, orgue. Jordi Reguant, clavecí. Dir.: Manuel Cabero. El Messies, de Handel. 19 h. Cervera Gran Teatre Coral Joventut Sardanista dc Puig-reig. Orquestra de Cambra. Meritxell Olaya, soprano. Eulàl ia Salba:1yà, contralt:· Joa n Cabero. tenor. Jordi Ricart. baix. Madrona Elias. orgue. Jordi Reguant, clavecí. Dir.: Manuel Cabero. El Messies. de Handel. 9 divcndrc~ BERGUEDÀ DESEMBR E 14. diumenge GIRONÈS GENER li, diumenge SEGRIÀ GENER 4, diumenge VALLÈS OCCIDE NTAL DESEMB RE 12. divendres 21 h. Sabadell Església de Sant Fèlix Escolania de Montserrat. Dir.: Ireneu Segarra. 19, divendres 21 h. Terrassa Basnica del Sant Esperit Escolania de Montse rrat. Dir.: Ireneu Segarra. 26, divendres 22 h. Terrassa Centre Cultural Caixa Terrassa Orquestra dc Cambra del Conservatori de Te rrassa. Dir.: Francesc Llongueras. Mollet Església Parroquial Coral Sant Vicenç dc Mollet. Glòria, de Vivaldi. VALLÈS ORIENT AL GENER I l. diumenge ( 1152) 50 17.30 h.