Revista Musical Catalana. Núm. 28 Febrer 1987
Editorial: Dol en la música catalana / FIGURES I TEMPS Manuel Blancafort (La Garriga, 1897-Barcclona, 1987). J. Casanovas / Mikrokosmos: Un sector desatès. Pere Artís / Una altra llum (I) Maria Àngels Anglada / Sobre el menyspreu del món cultural català envers la música. Comellas / A La Scala ha començat I'era de Muti. Francesc Miracle / El vocalisme dels castrati. Fantasia i realitat. Nella Anfuso / Ensalada: El llenguatge de l'homenatge. Tamino / Qüestionari informal: Enric Majó / TEMA MANAGEMENT I MERCAT MUSICAL. Dos models irreductibles? Agustí Montellà / I si reprivatitzéssim la cultura? Armand Carabén / La funció específica de l'intermediari o manager. Lourdes Morgades / Els grans noms del management internacional. R.R.M.C. / Dirigisme cultural del management. R.R.M.C. / MÓN SONOR Nadales operístiques. J. Casanovas / RETRAT. Una diva de vint-i-cinc anys. Joaquín Turina Gómez / Scherzando. Cesc / Ara, abans d'ahir, demà / Concerts, recitals, concerts, recitals / Llibres, discos
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Pianos i instruments Assistència tècnica del Palau de la Música Catalana S. A. D'INSTRUMENTS MUSICALS Av. Francesc Cambó, 10 Tels. 319 60 96- 310 69 12 08003 - BARCELONA Orgues, t eclats s imfònics, s intetitzadors, etc. SAD~ Distri buí'dors ofici al s de: SCHIMMEL PLEYEL Via Laietana, 32-34 Tels. 319 60 96- 310 69 12 08003 - BARCELONA GAVEAU ERA RD KAWAI EDITORIAL \ 6 L 1 ~f)o.>. {t\ 1 0 . À 2u ÈPOCA ANY TV -NúM. 28 - FEBRER 1987 Director: Jaume Comellas Sots-director: Lluís Millet Cap de Redacció: Pere Artís Maquctatge: Ignasi Bassó Corrécció: Joan Costa Fotogratia: Pau Barccló Publicitat: Publi/Tempo, S.A Amadeu Vives. 3. 3r. I a B. Tels. 30 I 33 93 - 317 99 28/82 08003 Barcelona Publicidad en Medios de Comunicación. S.A. Travessera de Gràcia. 17-21. 3r. 4a Tel. 20971 19 08021 Barcelona Impressió: Impressors de Badalona, S.A.L. Fotocomposició: El Tinter, Stat. Coop. Distribució: L'Arc dc Berà. S.A. Dipòsit Legal: B. 34.432/83 Consell Editorial: Fèlix Millct (President) Montserrat Albet Roger Alier Josep Casanovas Gregori Estrada Enric Gispcrt Joan Guinjoan Carles Guinovart Antoni Marí Oriol Martorell Xavier MontsaJvatge Santi Riera Maria Ester Sala Col-laboren en aquest número: Nella Anfuso. Maria Àngels Anglada, Pere Artís. Armand Carabén. Josep Casanovas, Cesc, Jordi Codina, Jaume ComeUas, Gabriel Ferré. Francesc Miracle. Agustí Montellà. Lourdes Morgadcs, Tumino, Joaquín Turina Gómez. de: REVISTA MUSICAL CATALANA Amadeu Vives, I Tel. 301 li 04 08003 Barcelona DOL EN LA MÚSICA CATALANA El recent traspàs dc Manuel Blancafort (1897-1987) no en!> suggereix només una reflexió morul sobre la llei inexorable de la caducitat de la vida. un sentiment d'llU mana condolença o una inevitable sensació dc buit per la pèrdua d'un compositor important. d'una personalitat entranyable; ens porta. també. la nostàlgica constatació dc com. en el decurs dels anys. es va exhaurint la possibilitat d'un contacte tangible amb els representants més sobresortints d'una generació d'artistes que determinaren el clima musical i humà d'una època de la música catalana, i la referència dels quals -o les seves en!>enyanccs i actuacions- enquadraren encara les primeres experiències de les promocions musicals que veieren la llum en els anys dc la guerra civil o en la immediata postguerra. Manuel Blancafort, que aportà a la música catalana del primer terç dc segle, sense desarrelar-se dels paisatges del seu personal atavisme. un aire fresc que venia dc la petita revolució postimpressionista francesa, evolucionà després, sense cap trencament estètic, vers el seu propi classicisme. assolit a partir d'un laboriós treball d'autodidacte. També en això respongué intuïtivament a una necessitat de la nostra música dels anys cinquanta. «Em sembla que aviat vaig rebutjar el preciosisme. Tinc una tendència cap a la cosa normal; més aviat sóc acadèmic que no pas donat a la provatura. Potser és com una venjança íntima per no haver aoat mai a cap acadèmia•, havia manifestat no fa pas gaire temps a la «Revista Mu:-.ical Catalana•. amb la primària sinceritat d'un lúcid octogenari. El Quarte~ de Pedralbes, estrenat a les històriques vetllades del Jardí dels Tarongers, o la Simfonia en mi. que recentment ha reprès l'Orquestra de la Ciutat. són la culminació d'aquesta etapa. Quan. el passat mes de desembre, escoltàrem aquesta darrera obra al Palau i poguérem valorar la seva ins(>lita frescor, l'equilibri lúdic i no pas ampuHós del seu llenguatge formal. la perfecció gairebé mendelssohniana dc la instrumentació, els trets de fantasia sense banalitat. dc lirisme sense sensibleria. que tan bé s'adiuen a la que rou la pròpia personalitat humana del compositor, ignorliVCm encara que aquella audició havia de representar com una premonició de l'homenatge que ara tributem a Manuel Blancafort. en ocasió del trist esdeveniment; dc la mateixa manera que la recent concessió per part dc l'Ajuntament dc Barcelona de la MedaJia d'Or al Mèrit Artístic havia de ser. malauradament, una anticipació d'aquesta pòstuma rememoració. (55) 3 SUMARI EDITORIAL Dol en la música catalana ................................ . .......... . FIGURES I TEMPS Manuel Blancafort (La Garriga, 1897-Barcclona, 1987) (J. Casanovas) .... . . Mikrokosmos: Un sector desatès (Pere Anís) .... . . . ...... . ........ . .. .. . Una altra llum (f) (Maria Àngels Anglacla) ............................. . Sobre el menyspreu del món cu ltural català envers la música (Comellas) .. . .. 10 A La Scala ha començat I'era dc Muti (Francesc Miracle) ....... . . . ....... 13 El vocalisme dels castrmi. Fanta~ia i realitat (Nella Anfuso) . . ............. 17 Ensalada: El llenguatge de l'homenatge (Tamino) ........................ 20 Qüestionari informal: Enric Majó .................. ................... 23 TEMA MANAGEMENT I MERCAT MUSICAL Dos models irreductibles? (Agu~tl Montellà) ............................ 2~ I si reprivatitzéssim la cultura? (Armand Carabén) ....................... 26 • La funció e~pecífica dc l'intermediari o managcr (Lourdes Morgades) ....... 28 Els grans noms del managcment internacional (R.R.M.C.) ........ . ........ 30 Dirigisme cultural del managcment (R.R.M.C.) .......................... 33 MÓN SONOR Nadales operístiques (J. Casanovas) .................................... 37 RETRAT. Una diva dc vint-i-cinc anys (Joaquín Turina Gómez) ........... 39 Scherzando (Cesc) ........ ..... ............ ....... .................. 41 Ara. abans d'ahir. demà ............................................. 42 Concerts. recitals. concerts. recitals ................................... 46 Llibres. disco¡, .................................................... . 50 Preu de la subscripció anual: 2.500 pessetes Subscripció anual Europa: 3.500 pessetes Subscripció anual Amèrica: 30 dòlars Preu d'aquest número solt: 325 pessetes 4 (.)b) FIGURES I TEMPS Manuel Blancafort (La Garriga, 1897-Barcelona, 1987) LO 13 17 . 20 . 23 . 24 . 26 . . 28 . 30 . 33 37 39 41 . 42 46 50 A punt dc poder celebrar els seus scr~ns 90 anys. ens ha deixat aquest gran compo:-.itor català, quan encara eren notfcia la recent concessió de la Medalla d'Or dc l'Ajuntament de Barcelona i una audició memorable dc I'Orquestra dc la Ciutat dc Barcelona. El seu traspàs serà doblement sentit per tots aquells que hem tingut el goig i la fortuna d'un mestratge que. fa un bon mig segle, va marcar un rumb que la músit:a catalana necessitava . A Blancafort, li va escaure d'ésser un Jels escassos representants d'una generació de compositors ubicats en una cronologia difícil i compromesa. OifTcil peb precedents que li calia afrontar i, potser fins i tot, vèncer; compromesa per la tasca renovadora i incòmoda que havia dc dur n termc. Si per a comprendre la veritnble dimensió d'un crendor ens cal situar-nos sempre en ol seu context històric, això és doblement necessari quan ens volem referir a un compositor català, perquè a qualsevol entorn estètic s'afegeixen fortes connotacions d'ordre cultural. Si Blancafort va néixer el 1897, això vol dir que sorgeix a la vida dc la creació musical en uns anys ja prou diffcils i crucials per a tots els àmbits. Són anys tensos en el món occidental i, per tant, dc gran responsabilitat per aJs qui intenten dc proclamar un missatge a casa nostra. Recordem, d'anruvi. que la segona dècada del segle present acabava dc sorgir a Catalunya dels anys de Renaixença. Foren uns anys durant els quals es va haver dc fer gairebé tot, de soca-rel. S'havia reconstruït tota una tradició musical de què altres països d'Europa havien gaudit ininterrompudament durant tres o quatre segles amb un esclat total. A casa nostra, a la tasca del retrobament de Ics essències musicals del país, s'hi afegia la de la construcció d'in· frustructurcs culturals. Potser, en un altre instant, la tasca no hauria resultat tan urgent; però, llavors, quan s'estaven iniciant els moviments del nacionalisme musical europeu, aquesta via nacionalista resultava inajornabJe i inqüestionable a Catalunya. Calia purlar d'aquest precedent per a poder assolir una comprensió acurada dc l'obra dc Manuel Blancafort; perquè, ell (57) 5 FIGURES I TEMPS---------------------- --------------------mateix, seria una conseqüència d'aquesta mena dc tensions culturals. Blancafort e~ troba. al voltant dels seus vint anys, en un instant dc literal crisi per a la mú~ica catalana. com també per a I 'europea tota . Quan amb prou feines acabem nosaltres dc donar mostres d'una consciència musical - autòctona o no- . ens enfrontem ja amb cb primers símptomes de la greu descomposició dc l'edifici tonal. Són instants sempre dolorosos, els d'un jove compositor que li 'inic ia e n la professió, però havien de ser-ho doblement per a Blancafort. qui havia tingut dos grans mestratges: el del seu parc i el dc Joan Lamote de Grignon. Aquells anys inicials, tan vinculats a la tècnica pianística, no és d'estranyar que Ics primeres manifestacions se n'emparessin. La seva obra dels vint anys mostra, per tant. el segell característic de la música catalana del moment: lirisme abans que tota altra cosa, melodia pura que Blancafort cerca ja d'endevinar en les Cançons de llwnranya i en els Jocs i danses. Això, com amb Ics inicials Nores d'amanv. amb gran dosi de melangia romàntica. rò'rma una unitat característica amb els Coms ímims. El compositor està, doncs, a la fase d'evident maduració interior. dc recerca febril d'una substància nacionalista líricoromàntica. Sobtadament, la descoberta d'Europa. L'Europa d'aquell instant del final de la guerra del 14-18, en què França viu el desmantellament de les darreres manifestacions de l'estructura romàntica i la crítica de l'impressionisme. L'àrea gennànica és palesa ja en Schonberg. A Blancafort, mai no li agradaren les abstraccions germàniques, un fet ben lògic quan es gaudeix habitualment d'uns cels de lluminositat esclatant. Rep. doncs, una certa influència d'aquella posició típicament francesa de trencament de motlles. de desintoxicació romàntica. La música està reclamant un esperit més lliure i desenvolupat. És I'instant del "saltimbanquisme>• picassià. Aquest desencarcarament, aquest despullar-se d'excés de rigor acadèmic, arribà a Blancafort amb el cèlebre Parc d'atraccions i amb la mundialment cèlebre Polca de l'equilibrisra. Serà amb aquestes partitures que saltarà, amb plena personaütat i notabilíssima projecció, al París on regna Ricard Viñes, aquell català universal. En aquesta producció, s 'afegirà aviat una altra d'igual signe agressiu, el American Souvenir que, per cert, estrenarà un altre pianista llegendari. En aquest cas, Juli Pons. Aquestes seran. segurament. les úniques incursions de Blancafort en el terreny de la caricatura subtil. de la peripècia entre in- transcendent i seriosa. La resta insistirà e' Ja via dels Canrs íntims, amb la qual coS¡ resulta obligat d'esmentar un paral·leUsrnr amb Mom pou. Aquí podríem parlar de dO< . camins que s'anaren trobant. ¿No és líp¡. cament Mompou. aquest títol de Cam. fnrims? Però. Blancafort, serà més impia. cable en qüestions de forma; i és per aixt que no ha d'estranyar que, ja el 1934. sorgeixi amb una Sonatina antiga. amb la qual va participar en el llegendari Festiv~ de la SIMC. de Barcelona. Amb una R{} mcm:a, Imennedi i Marxa, i amb Cinc Noc. rurns clou, cap al 1940, el seu cicle pianístic. Cal tornar, encara, a una bellíssima .. col·lecció de melodies per a cant i piano, que parteix ja d'unes obres inicials del 1920, estrenades per cert a París, per Jane Bathori, i que el feren guanyador del Prc· mi Rabell i Cibils, el 1926. Després d'una Serenara a l 'infant, del 1930, i una obra feta per a Mercè Plantada el 1937, no tornà al gènere fins el 1950, amb produccions per a Conxita Badia i Anna Ricci. No obstant això, si Blancafort havia assolit amb la se· va obra pianística un punt d'equilibri únic entre la forma i l'expressió, els camins el duien cap a unes concepcions bàsicamem orquestrals. que constitueixen un important bloc definidor del compositor i una contri· bució decisiva per a la cultura catalana dels "' anys de la pre i Ja post-guerra civil. Blancafort se sent cridat, en un instant de la seva vida, a l'obra simfònica i als con· certs per a piano, tot seguint un procés ca· racterístic en els grans compositors. Amb el piano s 'han fet una sèrie de conquestes d'ordre formal que ara cal portar al terreny instrumental i a un desenvolupament total. Els «Sis» francesos, resten ja molt lluny i, per altra banda, ja hem vist com, a Blanca· fort, no li esqueia gens el serialisme vie· nès, altrament. ja consumat. És I' instant de fer professió de fe en un rigor formal ineluctable. Creu en la neces· si tat de I'estructura rigorosa per a Ja músi· ca, en l'arquitectura àmplia que permeti el lliure esplai d'una dialèctica sonora. Altra· ment, resultava urgent la tasca d'enriquí· ment del panorama de la música simfònica catalana del segle XX. L'obra simfònica de Blancafort s'inicia amb una partitura de la màxima qualitat, aquell Matí de festa a Puig-graciós, que va • ~strenar, ja el 1929, Lamote de Grignon. Es una de les pàgines més belles de la mú· sica catalana de sempre, amb aquell regust nostàlgic i suburbial de què ens parla Mom· pou. Aquell caràcter suburbial que no par· la de connotacions urbanes ni escatològi· qucs, sinó dels afores de les nostres viles, talment com La Garriga del mestre. Són aqucJJes beneïdes remors llunyanes sobre un rerafons de silenci rural. En definitiva, encara una constant de la Renaixença, ex· posada magistralment per la sensibilitat de ~ Blancafort. No serà, per tant, d'estranyar que una altra partitura de Blancafort porti aquell suggeridor títol de Ermira i Panorama. u ------------ ------ ------ ------ ------------ -FIGURES I TEMPS 1en 'OS.: ~IIKROKOSI\IOS ~~- Un sector desatès Pi· Jtus pla. ÚXè 134, bla ival Ro- {ex· nfs· ima '" mo, del ane )re· una feta à al per ún .'<ntf' rcprc•.wnuuiu dl! la mthicu cu/(1/unu ck /'mwu¿:uerm: Gerluml. A. Gmu. J. Gibc·rt Camins. E. Toldrà. M. Blancafon, B. Samper i R. Lamore. tant Se· inic s el 1eru tant 1tri· els t de " on· ca· .mb 5tes en} •tal. y i, ICa· li e· un :es:ísi- ~~ ¡uiúca icia tat, ; va on. nú· ~Sl •m· tar•gies, lón bre :va, ex· de • yar )fiÍ ~ i La següent etapa simlònica harmonitzarà els requeriments dc la forma amb el fort sentit nacionalista en la temàtica. Seran els dos concerts per a piano que Maria Canals i Toldrà estrenaran triomfalmen t el 1944 i ell946. La Simjònia en mi, que serà <<Premi Ciutat dc Barcelona» el 1950. com també ho serà, per segona vegada. la Rapsòdia catalana per a violoncel i orquestra, del 1953. I aquesta gran producció orquestral es clourà amb les E1·ocacions, del 1970. Cal recordar, no obstant això, el sovinr esmentat «franciscanisme•> de Blancafort. ja insinuat amb aquella sensibilitat per a les coses humils, per aquells sons que en dèiem suburbials i per a Ja natura tota. Ja el 1927 havia estat guanyador del «Premi del Centenari Franciscà>• amb una partitura coral de primera magnitud. el Camí de Siena, obra premonitòria , que va estrenar Lluis Millet amb l'Orfeó Català, plena d'un ascetisme sincer i d'una intensitat emotiva rarament assolida. Experiència que degué ésser decisiva per a la gran obra màxima en aqu~t àmbit. Es tracta de la cantata Virgo Man~, per a cor i gran orquestra. que va assol1r el «Premi Orfeó Català» del 1965. Les paraules que el propi compositor va redactar. a manera d'introducció a aquesta obra, resulten ara ineludibles: «La idea d:escriure una obra d'esperit religiós ja vema ~e molts anys, però sempre sc m'etnava a.~o;nant en espera dc sentir-mc més preparat 1 segur d'aJlò que volia fer( ... ); dic JO ara, sempre aquella voluntat dc l'obra ben feta, arrodonida, fom1alment irrebatible(..:). Havia de ser una obra dc major cxtcnsJó que cap altra meva: havia dc comP?ndre u~ càntic de lloança i d'acció de gràCies a Deu pel do dc la música. Era condi~ió indispensable d'emprar veus humanes, '¡x;r a fer-ho calia trobar un text que s'avingues_amb les meves orientacions ( ... ). Pel que ta a la música, la primera condició era veure de quina manera podia assegurar la unitat de conjunt en una obra d'extensió considerable i que havia dc passar per fases de signe expressiu divers. No era possible recórrer a un disseny melòdic que anés reapareixent, ni leit-motiv ni forma cíclica. L'homogeneï tat dependria de l'encert de traçar unes línies generals que lliguessin, calculant minuciosan1ent la durada i la dinàmica de cada fragment, i situant dc manera adequada al text els moments dc màxima tensió del discurs musical. Tot això procurant sempre la unitat d'estil ( ... )». Potser algú creurà veure en aquestes paraules un excés de reflexió, de càlcul; però aquesta és precisament la definició d'un creador autèntic que es proposa el lema dels grans mestres de tots els temps. forma i expressió. Voluntat de forma i sensibilitat profunda. Josep CasCIIIOI'CIS Sortosament. el lector català té avui un ventall amplíssim amb què satisfer la seva curiositat; gèneres dc tota mcna, i per a totes les edats. són oferts a tots aquells per als quals la lectura és una fom1a imprescriptible dc coneixença i d'enriquimen t personal. Dues èpoques de I 'any marquen uns punts d'inflexió en el món editorial català: Nadal i Sant Jordi. I, per les múltiples implicacions que hi són connexes. una gran part dc l'estratègia comercial bascula a l'entorn de les dates referenciades. La darrera promoció editorial caLalana amb motiu dc les festes nadalenques (comprovable a través de la projecció publicitària) ha posat novament a 1'abast dels lectors una allau de novetats de tot ordre, amb una excepció: la música. El lector mitjà haurà pogut adquirir (per al gaudi propi o per a l'obsequi u tercers) els darrers volums de múltiples col·lcccions temàtiques, sempre que no siguin musicals. I és que I'edició musical és un sector majoritàriam ent desatès. Hi ha, certament, unes poques i meritíssimes editorials que malden estrènuament per publicar periòdicament llibres de música i sobre música, i a Ics quals cal retre homenatge pel seu esforç eficaç i indefallent. Però ens manca aquella coHccció funcionalment òptima, d'aparició regular i de contingut divers, que cerqui -i trobi- el sector social per al qual la música és un bé irrenunciable . I insisteixo en la forma col·lecció perquè és la que demostra una major eficàcia virtual. Potser caldria abandonar d'un cop Ics consideracion s jeremíaques que intenten justificar la situació tot afirmant que la música és una especialitat minoritària, etcètera, etcètera. En tot cas, no ho és pas menys, de minoritària, que la filosofia, per exemple, que ha aconseguit dc crear-se un públic ampli per mitjà d'una col·lccció cxcel·lentmcn t orientada. Cal trobar la fórmula per canviar el panorama present. Una fórmula que haurà de tenir, imprescindiblement, dos components bàsics: coratge i imaginació. I caldria aplicar-la ben aviat! Perquè, en mtísica, el tempo és un factor determinant; no fos cas que els ritardando presents risquin de convertir-se en pauseJ definitives. Pere Artís FIGURES I TEMPS---------------------- --------------------- U na altra 11um (I) Notes sobre la música vista per alguns poetes Són pocs els escriptors entre nosaltres. vu ll dir els poetes i novcl·listcs, que s'han ocupat seriosament dc la música, que no s'han limitat a referències esporàdiques sinó que n'han parlat amb coneixement i amb una passió clara. Dc vegades, com em feia observar Jaume Comellas, la persona no especialitzada. però creadora, pot exercir una tasca interessant en aquest aspecte: fer-nos sentir -escoltar- la música d'una manera nova. Algun cop s'han anticipat al seu temps, per la seva visió sense prejudicis. El tema és realment molt ampli, si no ens limitem als poetes catalans. i jo sóc només una afeccionada. Posaré. doncs, tan sols. uns quants exemples. Fora dels Països Catalans, Thomas Mann és una referència indefugible. Al nostre país, Joan Maragall deixa enrera tots els altres; més propers a la nostra època, esmentaré breument Màrius Torres í Rosa Lcveroni. Tots tenen en comú que han estudiat música i I' han practicada. sí més no per al seu plaer personal, í que s 'han sentit fascinats per aquesta art fetillera. La mare de Thomas Mann era una excel·lent pianista, í l'autor del Doktor Faustus, per dir-ho així, fou bressolat amb bona música des dels seus primers mesos. Escriví innombrables papers sobre aquest art. en especial sobre Richard Wagner, amb la música del qual va mantenir unes complexes relacions d'atracció -fascinada- primer, més endavant dc rebuig per la persona, finalment d'admiració equilibrada i d'atracció pel Parsifal. Ell mateix escriu que, pel que fa a Wagner. és ambivalent. «i avui puc escriure això i demà una altra cosa... En el llibre aplegat per Eríka Mann. amb el títol dc Richard Wagner y la música, hom pot llegir totes Ics consideracions de I'escriptor alemany sobre el creador de Tristany i !solda, així com assabentar-se dels seus pensaments sobre la relació de Wagner amb e ls g rans novcl·listes de la seva època; l'aparella sobretot amb Tolstoi, per la seva comuna creació delleimoriv dels personatges. ¿«Per què, escriu Mann, en parlar de la música de Wagner es desperta en la meva orella aquest acord, aquest pur arabesc que és 1111 ornament de trompeta, que, tècnicamell/, hom pot descriure amb facilitat i que, rot i això, és indesqiprible; R f(l(ll ;j s I I d e ~li 1/ I p e (~ (!J J1umw1 Mc11111. que en el calli fúnebre per Sigfrid prepara harmònicament el tema amorós dels seus pares? En aquests moments, hom a penes pot distingir si allò que tant admira i tant el commou, és l'art específic i personal de Wagner o la música per ella mateixa». Aquestes paraules. però, formen part d'un assaig crític; considero molt més interessant, en Mann. l'art de bastir tota una novel·la on la música és protagonista absoluta; parlo. naturalment, del Doktor Faus- llis, ja pre-anunciat, a tants anys de distància, pels Buddenbrook. Advertim en la novcl·la el seu profund coneixement, tècnic i tot, dels compositors austríacs i alemanys especialment de Schonberg; però allò més seductor, des del_ nostre punt de vista, és l'anàlisi, en clau narrativa, de«l'arietta~de • la Sonata, opus lJ 1, de Beethoven. L'autor tracta .:l'arietta» com un personatge viu, com un personatge de novel·la destinat a mil aventures: «El tema de «l'arietta>>, la inno- ------- ------- ------- -------------- ------- FIGURES I TEMPS • Clara Haskil. cència idíl·lica del qual no fa pressentir les a¡•emures i ensurts a què està deslinal, apareix Iol seguit i s 'expresse¡ en setze compassos; és redulble a un moriu que, al final de la segona meitat, sorgeix com w1 crit de I 'im ima... allò que passa amb aquesta suau declaració... , les benediccions i malediccions que I 'aworl/ença sobre aquestes tres noies, les tenebres i les resplendors esferes de vidre. on el fred i la calor, la calma i I 'èrtasi són 11110 mateixa cosa- en què les ensorra o fins on les enlaira, tot això pot rebre molts noms -prolix, meravellós, estrany, excessiu en la sella grandesa-, i cap d'aquests noms no serà el seu, perquè en realitat és quelcom sense nom». I l'autor ens pinta el conferenciant, el mestre Kretzschmar, en una petita ciutat alemanya, alternant les paraules, els crits i la interpretació de «l'arietta» mentre «moltes coses succeeixen (amb les tres notes) abans d'arribar al final», i ens són descrites adés amb mots tècnics i objectius, adés amb un devessall narratiu 1cabim, ensurt, terror, pàf.lida sublimitat». Arribats en aquest punt dc la novel-la, no us resta cap altre remei que el d'obrir el piano i assajar-hi el famós motiu; més afortunats que no pas jo, suposo que podreu superar les quatre primeres «ratlles», on sempre m'hauré de quedar. L'espessa negror de la partitura, ja des de la segona plana, dóna la raó amb escreix a totes les paraules de Mann, qui, a més a més, veu en el desenvolupament de la peça l'anunci de tota la furura música serial. Per una pura i estranya coincidència, els dies que llegia per primera vegada Doktor Fausms, vaig encertar un programa de J'emissora «FranceMusique~> dedicat a la cèlebre - i ja obsessiva per a mi- •arietta•: se'n donaven diverses interpretacions. i s'hi comentava cadascuna amb un col·loqui amb pianistes. I aleshores. escoltant, com a final, l'enregistrament esplèndid de Clara Haskil. se'm revelà tot l'encís i tots els matisos de l'immens moviment. banyat tot plegat en la claror d'una interpretació creadora; i s'ajuntà a l'altra versió creadora: la narració dc Thomas Mann. Cal que cm perdoneu si m'he allargat massa en aquest exemple concret; potser sc m'encomanà una part de la prolixitat germànica. Però com a persona no especialitzada, com una narradora un xic intrusa entre músics, no puc fer cap altra cosa que comunicar-vos la meva vivència personal. Abans dc deixar de banda, per ara, I'autor de La muntanya màgica, haig de remarcar la seva expressió en parlar de L'or del Rhin, l'any 1933: «Era demanar molt que s 'hagués el 'anomenar música el tritò mi bemoll mejor que constitueix el preludi de L'or del Rhin. Perquè, de música, no ho era; era w1 pensament acústic». Vint-iquatre anys abans, el 1909, Joan Maragall fa servir una expressió semblant en un «ASsaig de crítica» de l'òpera Louise, de Charpentier, explicant la «pensada colossal» dc Wagner. El nostre Joan Maragall -és un fet que eaJ tenir en compte- s'anticipà en molts anys aJ germànic Thomas Mann. Més endavant exposaré, doncs, les interessants i gairebé, dc vegades, protètiques «pensades» del nostre poeta sobre música. M 0 Àngels Anglada TORROELLA DE MONTGRÍ (Costa Brava) 2 3 TROBADA INTERNACI ONAL DE MÚSICA DE CAMBRA AMB LA CAMBRA TA LYSY (1-2 1 juliol) Director: Alberto Lysy CLAUSTRE DE PROFESSORS DE LA INTERNATI ONAL MENUHIN MUSIC ACADEMY DE GST AAD (Suïssa) Instruments: Violí, viola, violoncel, clarinet, oboè, fagot, trompa, flauta dolça i travessera, arpa, clavicèmbal, piano, orgue i guitarra. àn· bTc 1ys léS Beques: La Fundació Acadèmia Internacional de Música de Cambra de Barcelona concedeix un nombre limitat de beques per a estudiants espanyols de talent. Els interessats hauran d 'enviar a la Secretaria del curs, abans del30 d'abril , una gravació en cinta cassette d'una o dues obres de lliure elecció, d'una durada mínima de 5 minuts. és de • tor iu, nil JO· Organització i informació: Joventuts Musicals. Apartat 70 17257 Torroella de Montgrí Tel. 972-75 83 96 (61) 9 FIGURES I TEMPS--------- -------------- -------------- -----fi Sl Sobre el menyspreu del món cultural català envers la música a 11 I s p ~I d I d «Quan no poden represenlar-se un camp verd , un cel blau o qualsevol cosa semblant, ja estan perduts». a Amon Webern 3 ú1 Nm .:nu de Bel'tlwr('/1 al Palau, en ww jornada olunpl<"a. g e r. 10 (62) Explicava una vegada, aquell gegantí professional de la cultura catalana que fou Aie· xandre Cirici i Pellicer, que els bombers coneixen que el foc ha estat provocat quan observen la presència dc més d'un focus incendiari. L'origen d'aquest article rau, una mica, en la teoria del bomber. O sigui, en la conclu· sió a partir de la comprovació de més d'un focus. Deixant a part la possible inoportunitat dc l'exemple en uns moments de tanta sensibilitat a casa nostra al voltant del tema, ad· vertcixo que, en aquest cas, no es tracta tant d'uns focus com d'un estat o una situació establerta que, de tan evident i afermada, no necessita cap descoberta individual conlir· madora. Tanmateix, recorro a l'actualitat més immediata, i a la casuística que ella for· • neix o ha fornit en el curs dels últims dies, per incidir sobre quelcom que, com a persona immergida en la contemplació global del fet cultural català -i no sols en el món de la música-, em preocupa seriosament. Tomem a la teoria del bomber, i localitzem els focus que han fiblat l'atenció. Primer focus : Barcelona rep, en el marc del Festival Internacional de Música, el com· positor polonès Kr.zystof Pendereck:i, qui dirigeix el su Rèquiem polonès en primera audició a casa nostra: figura tan discutible des de la perspectiva de I'anàlisi individualitzada dc la seva obra i de l'evolució de la seva trajectòria, com indiscutible per la seva g randesa intrínseca dc compositor cabdal en la història de la música i de la cultura universal dels últims decennis. Aquesta circumstància última, però, no és obstacle perquè la seva pre· sència passi molt desapercebuda per a les forces vives dc la nostra cultura -enteses en la seva globalitat, i incloent-hi els mitjans de comunicació-. La recepció organitzada " per la Universitat Autònoma de Barcelona, en la seva esplendidesa, queda com una refc· rència excepcional i, com a taJ, de valor significatiu no universalitzable. Hom aventura. potser maJèvolament. que l'equivalent en categoria d'una altra figura corresponent a un altre camp artístic hauria produït un altre tipus de reacció molt menys decebedora. I FIGURES I TEMPS .. Segon focus: La Conselleria dc Cultura dc la Generalitat promou unes intituladc~ Rejkxions crítiques sobre la cultura mtalana. Una l'isió de fwur. Hi han intervingut representants dc divcrsc~ branques dc la culturu: pensament. comunicació -per panida doble . arquitectura. plàMica - per partida doble-. cinema i història. Aquesta manifc~tació té lloc per ~egona vegada. La promoció és important: el marc - teatre Poliorama ampli i as:.cquible. I. e n definitiva. hom atorga a l'esdeveniment un relleu rcmarcublc. La música no hi és pre~cm. O. més ben dit. hi és present de forma col·lateral: ~rò aquesta presència forma part d'un altre apartat ~e ~~nsi~eració que tractaré més cnda\;tnl. Un cop centrat<. aquests dm. focus tan !.tgnthcauus. exposo dues altres rcfcrèncic~ que ~e situen paral·lclamcnt en el context. i que estan predestinades a una confluència que dcmo~traré mé .. cnllü. 11 El pass<ll 17 d'octubre. el dinar dels barcelonins sofrí un ennuec amb motiu dc la no\'a dc Ja nominació dc Barcelona. com a !>cu olímpica per a l'edició del 1992. Poques hon:s abans del :-.obn.:ssall satbti:t. la ~oprano Montserrat Caballé col· laborava a l'esclat tnt oferint. a Lausana. un recital que n>nstiwïa una aportació complcmentttria dc prc!>tigi a la causa fina Iment as:-.nlida . Carln .\ell/lo.\. 1) Deu dic!. mé~ tard. Carles Sant o~ protagnnitLava una actuació. que cal con~idcrar mu- ~e· )b- lulat td:ió jr)r- Ïl: r.: 'lO ~e sa :ls e- ~n ja e- a, ID 'i" sical (perquè ell és nnbic. a la fi. i expansió :-.onora organitLada era la cos.t) com a marc i :.uport d ·una dc lc:-. sc:-.:-. ions del t·ilc Reflexions sobre la m/tura mwlana abans e~ mentaL La mu)>ica també esdevenia aquí. com abans a Lausana, una prc!-ència marginal dc suport secundari i ornamental - atesa la nalllra dc l'acció. aquest últim terme 6 prou discutible, en pura ortodbxia- . ab!>olutamcnt mancada dc protagoni!>mc motriu. Encara una a ltra referència. El passat 19 dc setembre tingué lloc l'enèsima aud ic ió - u instàncies mLtn icipals- dc la N(J I'etw Simfonia. dc Beethoven, a honor, glüria i esquer dc Ics pretensions a seu olímpica dc Iu ciutat. Focu¡., centrals i re ferències paral·lclcs es converte ixen en vectors aparentment heterogenis que. pcrtl, con llueixen en una resultant molt c lara: esdevenen clements dc judici en aquesta aplicaci6 dc la teoria del bomber. en la qual ens estem movent. I la resultant no és alt ra que la Música. a Catalunya, no forma part de la consideració d'clement essencial i vertchrador dc la realitat cu ltural. No hi constitueix cap clement definitori ni integrat (o. mé:-. cxactumcnt, assumit) en el si del magma cultural. Les forces dirigents dc la cultura catalana no li han atorgat cap protagonisme central com el que tenen altres manifc~tacions artístiques i culturab en pla d'igualtat. ni la consideració que intrín~cca ­ ment li corre~pon per Itt sc\ a condició dc tran~cendidora artí~tica dc l'cxi~tència i del ~emir humà. La Mlí:-.Í<.'a jau. així. arraconada. menystinguda per part dc lc~ .wi-di.1w11 classe~ dirigents. que nomé~ li atribueixen. a l'hora dels fets. una categoria secundària. ornamental. dc tipus sumptuari. dc gerro de flors privilegiat. apte sobretot ~r exhibir llur di!-.tinci6. autoproclamada o prctc~a. La música e!>dcvé. no p<h una part indi' idualitt.ada del tot Cultura Catalana. -.in6 un clement dc contrast. d'autocomplaença hedoní~ti ­ ca. d'atribució dc catcgoric~ dc goumiC'ts distingits d'alta gastronomia cultural feta . Montserrat Cuhallé, a Lausana. Curies Santos. al Poliorama. i la Nm·ena - tftol d ïrllniques connotacion:-. dc religiositat caduca en el si d'una celebració ritual a la recerca del miracle nominatiu o límpic resulten així paradigmes d'una consideració escarransida i quasi insultant del ret cultural essencial que és la Mú:;ica. Pcndcrccki al Palau i a la ciutat. i l'absència - en un cicle de conferències (com. abans, en comi¡;sions assessores cultural s, i un dilatat etcètera) constitucíxcn e l nucli ccmra l pro clamador d'umt realitat molt precisa. Vivim e n un país en què Ics circumstàncies han afavorit la protecció afcrrisada i primordial d'una cultu ra dc basc verba l. Calia, i la cosa é~ indiscutiblement diàfana i d'una justificació que no admet el dubte més íntim ...!.alvar els mots». La cultura verbal ha hagut dc gaudir. obligadament. d'unes consideracions per causa dc la seva transcendència molecular en la salvaguarda dels tret:; més cs:-.cncials de la nostra identitat cultural. Per descomptat. ningú no té dret a negar-li cap mena de tractament dc privilegi. Per la seva part. el potencial rabul6~ dc creativitat dc la nostra plà~tica ha ba:.tit una (63) tt FIGURES I TEMPS altra columna important dinl. l'existència cultural del país. que l'ha marcat profundament. El pes del món dc la comunicació, estretament lligat al "salvar els mots» espriuà. així mateix li ha permès, especialment en els últims anys -i a compàs del llaminer fet àudiovisual- gaudir d'una posició privilegiada indiscutida. El pensament. implicat també de forma estreta en el món verbal. gaudeix de la consideració elevada i respectable d'un «au dessus de la melée• que li confereix una altra posició d'estima especial. Potser, ben mirat. el menyspreu institucionalitzat -en un sentit genèric- a la Música no ens hauria dc preocupar cxcessivamem. Cada gran bloc cultural posseeix unes característiques que il-lumincn i privilegien unes expressions per damunt d'altres. Ics quals arriben a assolir una dimcn~ió emblemàtica. Així, pel que fa al món germànic, aquesta dimcnl.ió la rcprc~enta JUStament la música; i pel que fa a la cultura francesa, la plàstica; i a l'anglo!.axona. la comunicació, i el teatre: i en el món eslau, la dansa. Tot això resta exposat a molt grans trets i d'una forma deliberadament esquemàtica. Tanmateix, l'argument no permet deixar satisfets ni a nosaltres (obligadament i justiticadamcnt dcfen1>ors del fer musical). ni hauria de deixar-ne a Ics classes dirigents. Perquè, en marginar Iu Música del protagonisme cultural, i en fer-ho d'aquesta manera (en què pesen dc forma tan evident uns factors com ingnorància i manca dc sensibilitat per damunt dc l'.tn~tlisi i del raonament). hom ofere ix la imatge de coixesa, dc raquitisme i d'incapacitat per assolir una visió integral i real de la cultura d'un poble. Deixo per al lïnal una altra línia de consideració que, sense pertorbar la trajectòria dc les que he exposat fins ara, ofereix uns elements nous i irrenunciables en e l context. Hem dc preguntar-no!> fins a quin punt, en aquest estat de coses, en aquesta realitat de prostració del fet musical, no hi té quelcom (o molt) a veure, justament, el món de la mú!.ica, eh. seu!> valedors. En aquest sentit. i sense situar cap mena de conclusió definitiva. apunto una molt probable via dc responsabilitat d 'un cos o d'un segment social que potser ha cMt, o encara ho està. mancat de consciència del seu autèntic paper a la societat; que potser ha romàs massa tancat en si mateix. còmodament embolcallat en un coixí protector i aïllador de vcl-lcïtats en el camí de la consideració inquieta i productiva del seu autèntic protagonisme en el conjunt de la realitat cultural del país. Un coixí del qual formen part. entre altres clements. la satisfacció més o menys generosa -o suficientment generosa- d'aquella funció ornamental i sumptuària per a la qual només -o sobretot- és considerada la música. a la nostra societat. .. Com elias .' ..la a~·ra.r Vila de Sarrià: mil anys Foix de Sarrià : cent anys Junts hem fet molt carni, i el continuarem fent Major de Sarrià, 57 Tel. 2030714 12 (6-t) Pl. de Sarrià, 9 i 1O Tel. 203 04 73 - - - - - - -- - - - - - -- - - - - - - - FIGURES I TEMPS A La Scala ha començat l'era de Muti - En el món musical italià. la inauguració d'una temporada d'òpera encara és un esdeveniment dc gran relleu. I quan la inauguració és la del Teatre dc La Scala. l'espectacle esdevé un fet nacional amb implicacions socia h. i polítiques que depassen de molt els contorns i el contingut d'un acte purament artístic i cultural. Més que més aquest any. quan a Ics inquicwds creixents per la cosa pública :-.'ha afc!!it el fet musicalment important llei canvi dc director estable al davant dc l'orquc:-.tra, i Iu temporada comen~ava, per tant. amb una nova batuta. En ctcctc. exhaurit el període dc Claudio Abbado. al podi pujava Riccarclo Muti. un nom que, per altra banda. no necessitava cap prcscntacit>. Muti ha tornat u Milà (hi havia estudiat dirccci6 al Conservatori) després del llarg i feliç itinerari com a director estable del teatre Comunalc dc Florència. director estable de la Filharmònica de Londres i director musical de l'Orquestra dc Filadèlfia. En entrar a La Scala. Muti ha fet una ambiciosa declaració d'intencions. que la premsa especialitzada s'ha apressat a celebrar. «El meu primer deure és la qualitat de l'orquesn<l. lnremaré de porwr nOI'(Iment La Scala a un nil•t•/1 digne de directors hostes de primer ordrf. A Itàlia ens ha mancat. al llarg del nostre segle, wu1 KI'C/11 tradici6 simfònica. Sol'iJtt. les orquesrres han es/lli reduïdes a una fiotdó de simple acompwtyament dels canrwtts lírics: d'on, la ma11cada creüença tècnica i qtwliwril'a. Tosccmini i De Sabora han estm dues excepciom, dos exemplt•s que ningtí no lw .\('guir. Una orquesrra, per ser gran. ho ha de ser quan roca el reperrori operí.1tic talli com quan roca el reperwri simfònic. No crec que rocar òpera sigui dm1111Ó.\ a la qua- firar d'una orquestro. com diuen alguns, perquè si l'òpera és executada amb curo i afra rècnica, I 'orquestra esrarà sempre prt•parada per saltar del Nabucco a ww simfonia de Mo:arr sense haver de recórrer a entrenaments per passar d'un estil a un altre. Procedint de manera adequada, La Scala podrà romar a ser gran com als temps de Toscanini». Per demostrar-ho, ha fet treballar orquestra. cors i solistes com a condemnats en cb duríssims assaigs que han precedit la representació del Nabucodonosor, òpera amb la qual ha estat inaugurada la temporada actual del teatre milanès. Un Nabucodonosor, o Nalmcco, segons la tradició popular. presentat d'acord amb una profunda revisió estilística i històrica. i estudiat -amb stakhanovisme perfeccionista- llibret autògraf dc Verdi a la mà. (65) IJ FIGURES I TEMPS ---------------------------- ---------------Ara bé, la meticulosa recerca tic la qualitat impo-.atla per Muti semblava en contradin:ili amb Iu tria mateixa tic I" obra amb la 4ual ha \olgut començar la '>eva comesa. Per què. enm1g dc tantes grans òperes. ju:-tament el Na/meca? Què hi ha en aquesta tercera. i encara immadura. producció dc Verdi dc tan bèll. tan important o tan útil per inaugurar una temporada'! L ·òpera és sabudamcnt fluixa. a\Orrida i dc.,articulada. una mena dc serial d'altres temps. A ltàlia. !"han fetu fumosa uns fets hi!.tòrics i socials intern... no pas cb seu!> escassos valor!'~ artístics. Quun va ser estrenada. el 9 dc març del 1842. ltülia era al bell mig del seu ..Ri.\Orgime/1/(J". i Ics lamentacions dels esclaus hebreu~ que ploren la pàtria perduda van voler ser enteses com un crit popular en contra dc la dominació austríaca i com un símbol dc lluita per la futura unitat nacional. També quan. el 26 dc dcsembre del 1946. va inaugurar la temporada dc La Scala. reconstruïda després dels bombardeigs dc l<l guerra. aquells cors punyent!> van !>ignitïcar un cant d'esperança en una ciutat encara plenu dc ferides. en un país materialment i momlment de!>tct, ric només. dc fc i dc voluntat dc viure. Però ara. no. Ara el Nabucco ei> presentava a una societat totalment transformada. en una Itàlia independent dc la molt.'> anys. en una Milà opulenta i industrialitzada. molt llunyana d'aquelles pa~sions patriòtique~ i nacionalistes. Al punt que grans frangc~ socials critiquen cada vegada asprament la fàtua mundanitat d'aquestes vetllades sumptuoses assaonades dc màrketing. dc business. dc sponsor. I ~e senten sempre més separades. ~dhuc manifestament divorciades dels representants del poder polític. vist massa ple dc mediocritat, d'escàndols i dc corrupcions. Ara hom veu La Scala d'una altra manera, perquè, en realitat. La Scalu és d'una altra manera. Als ulls dc molts, ja no és aquell teatre prestigiós d'un temps. aquell temple sagrat de la lírica que emplenava els pits d'orgull. Ara, La Scala apareix com una gran empresa pública dc producció, una màquina d'espectacles i dc roumées amb projectes d'expansió a les Amèriques, a la Xina. al Pacílic. Business! 1 en aquest sentit. Guido Vergani subratlla que «a les grans l'etiLades inaugurals. /'cmomenada «bona societat» lw cedit el pas u la I/O l'a burgesia emergent. i I 'espectac/1 ha pres 1111 to instifllcional de cerimònír. político-empresarial. Són les grans empre ses. e11 efecte, les que monopolir:.enles [[01. • ges com a I'Ítrina propagandística, en funció t! 'u11 <<benifet>> mundà per als propis d1• rigents i llurs senyores. La platea és feu d1 polítics. ambaixadors i cortesans d'Esta¡ que es reparteixen les bwaques amb la logica de la respectim participació al poder L'altra <<Societat», Ja de més amic blasó di· rigencial i financer, deserta esnobísticu1/ll'llt la cita i s 'enroca amb oste11tació en els toms successius». En aquesta tan canviada situació, la tria del Nabrtcco ha estat objecte de tota mena.._ dc suposicions per part de crítics musicab i homes de lletres. Tal vegada, escrivien al· guns, I'òpera ha estat preferida per la seva insòlita coralitat, ara que a La Scala hi ha un cor cxcel-lent. I el Nabucco era perfec· lament escaient. amb aquell cèlebre «Va. pensiero» que molts italians consideren el veritable himne nacional, potser perquè, se· gons Pier Luigi Gandini, rtàlia també és sempre una pàtria una mica bella i perdu· da. A parer de Micbelangelo Zurletti, el motiu més important per tornar al Nabuc· co pertany a la sociologia més que no pa~ a la música. Segons ell, «més enllà del plom dels oprimits i de l'enyor de la pròpia te~­ ra. en l'obra hi ha Lma manera especial d 'im'Ïtar la co/-lecrivitat a la força serenfl, "' a la constància discreta. Verdi hi proposa un mlor absolm de socialitat, d'una socia· li tat que sap donar a Déu, a la pàtria i lli poble allò que a cadascú li correspon, tot .fc'm l'eure que ho dóna a d'altres déus, al· tres pàtries i altres pobles. El Vuit-cents ita· fià ha passat també a traFés d'obres menors, <'Om aquesta, de les quals la història de la música pot prescindir, però 110 pot prescindir-ne la història civil». A la tradicional diada de sant Ambròs. patró dc Milà, Riccardo Muti s'ha prescn· tat. doncs. a la nova Scala amb aquesta obra dc continguts judicats superats i, a la vegada, amb un repartiment de veus de tot re~· pccte: Ghena Dimitrova, Renato Bruson. Paata Burchuladze, Raquel Pierotti. Mario Luperi. Ernesto Gavazzi i el debutant Bruno Beccaria. Amb unes curiositats dignes dc menció: Ghena Dimitrova havia debu· tat precisament fent el paper d' Abigaille a la seva ciutat natal, Sofia, el 27 de desem· • bre del 1967. Renato Bruson interprcLava el paper principal de Nabucodonosor per cinquantena vegada en la seva carrera. En canvi, el rus Paata Burchuladze entrava per primer cop en el de Zacarias, el gran pontílcx dels hebreus. Ja des de les primeres notes dc la «Simfonia>>. el públic s'ha adonat que el Nabuc· co dc Muti hauria de ser una altra cosa. La mòrbida i serena majestuositat dels sons que produïa I' orquestra predisposaven tot d'una a una austera evocació de sentit bíblic, a una màgica narració densa de religiositat arcaica. Cap concessió als patriotismes ..vella manera», cap èmfasi, cap efectisme relò· ric. La lectura de l'obra seguia una rigoro- ---------------------------- ----------------FIGURES I TEMPS 1Gc/t IÒIU~ 1prer l/o¡. fun. isdi- ~udt -:srat, a lò- ~der. •ódi- Iica. "ó en 1 tria nena icah - ;n alseva li ha rfec. "'Va. ~n el :, seé és [rdu· i, el bucI pa~ •/any /er· ?cia/ ena, ~o.sa ¡CIO· i al 1 fO/ , al· • ÏW· me· òria pol ròs. sen· :>brd egares· ·on, ~rio 3ru· ~ne s !bU· lea em· :ava per En per IOn· im· IUC· La que una una - ::ai· ella ~tò­ lfO· sa linealitat estilística que llimava totes les estridències i totes Ics exterioritats, àdhuc en els moments dc major irruència heroica. Tot era aconduït a una recerca constant de la simplicitat i de la poesia interior, al gaudi d'una bellesa íntima i mesurada. Orquestra, solistes i cor han hagut de cenyirse fidelment - dc vegades fatigosament- a aquesta imperiosa limitació de Muti. en una mena de noble acatament a la humilitat de la partitura. Fins arribar al moment més esperat dc L'obra, el cor del •Va, pensierO», tan ple dc significat per al públic itaJià. D'un escenari penombrós i volgudament desguarnit, Muti ha fet brollar aquell cant dels hebreus desterrats amb un fil de veu, souo\'oce, com és indicat en la partitura, i com volent passar de puntetes damunt d'aquella prova de foc. En el silenci total del teatre, un plorar lent i harmoniós semblava arribar de temps llunyans i envaïa a poc a poc un públic hipnotitzat i quasi incrèdul. Res d'himnes, res d'al·legories revolucionàries. Aquell plany conti~gut era la lúcida angoixa, la dolorosa dignitat dels vençuts dc sempre. I cada síl·laba penetrava a l'ànima dels oients amb la força d'un acte dc contrició. Fins a la darrera nota, deixada morir lenta en l'aire. com u~ llarg sospir que amaga un sanglot reprimit. El públic del cinquè pis havia estat escoltant sense respirar, tot abocat al buit, els llavis mimant a penes les paraules del cor. El temps de recobrar l'alè, i explotava en un crit fragorós que feia trontollar tot el teatre fins a somoure la mateixa platea en smòking oficial, habitualment distreta en altres reflexions. Quatre, cinc minuts dc clams i d'ovacions s'abocaven damunt d'un cor petrificat per la commoció i damunt d'una orquestra atònita, en la incertesa de l'execució d'un bis que mai, sinó en els temps dc Toscanini, no havia estat concedit en cap primera temporada de La ScaJa. Indecís i desorientat estava el propi Riccardo Muti, i fins potser contrariat per aquella llarga interrupció no prevista. Fins que una lleu i eloqüent alçada d'espatlles deia que es rendia i, amb la mà esquerra tornava enrera les pàgines de la partitura per atacar un Da capo que probablement no hauria volgut fer. Aquella represa ha constituït un fet històric en la vida de La Scala, i ha estat l'única concessió popular en una vetllada tota ella puresa i rigor. L'èx.it de la representació ha donat raó a Riccardo Muti , i la críticà, després d'haver-ne escoltat la seva personal interpretació, li ha lloat a grans columnes el coratge d'haver volgut debutar amb una obra poc gratificant. No és que, dc cop, l'òpera hagi adquirit majors valors artístics després d'aquest experiment. Però amb la seva decisió. Muti sembla haver volgut demostrar que, de vegades, és útil de reconsiderar amb els ulls del nostre temps unes composicions mal envellides i deformades per una tradició extra-musical (com és. en efecte, el cas del Nabucco) per redescobrir-Ics en llur sentit original. Cosa que equival a dir, girant Ja·mateixa frase, que. de vegades, convé mi rar endarrera d'una altra manera per poder anar millor endavant. Francesc Miracle , DIUMUSifA Drumenges Mus•cals FobmI JliLI p.\NYELI.A ld.tnn..~l CRISTI NA 'IN>AJ.\ S 1p1o1"''' !< .\ ' ' 0 " BESSES IP'"'""' 1~1 LLLIS G.\SSER l"hu.:l•l \tu'''"' '""PJR}llb Jd Rctul\..:n-.:nt 1 Ru..:n~o:H S\JEI-<A DE ALi\llo\STRO l>tr ..LilERT GARCÍ \ DEM ESTRE i\ G,\RCÍA DEMESTRè ('<ui QUIM ALABAU h o<!luno;çl¡ VI('ENÇ PRAT .<llo~ut.ll DONo\"1 ELI.A PlER I lpoano•l ~~- l)ll.\lf.NGES A LES 18 h CASAL llF.L MFTGI \'lA I.AJF.TANA . Ji IN~ORMACIÓ JOVf.NTUTS MUSICALS DE RARCJ;J .ONA Poau Tel Cl~n,. 139. 41 . J•• ~I~Jó57r115!~1H Ub(~ B.•r¡;clun.• jm"\ mm Jovemuts Mus,cals de Barcelona Generalrlat de Catatuoya Departament de Cultura (67) 15 harmonia mundi (I IBÈRICA J.S. Bach Els Motels BWV 225·230 La Chapelle Royale. Pans Colleg1um Vocate. Gant Ph1hppe Herreweghe, d11ec1or HMC 1231 32 2 LP HMC 901231 CD W. Byrd Pavanes 1 Gallardes Dav111 Moroney, clav1cembal HMC 1241.42 2LP HMC 901241 CD A. Vivaldi L'1ncoronazz1one d1 Dano (òpera en 3 actes) J Elwes. H Ledro1t, G Lesne, A Mellon. I Poulenard, D V1sse. M Verschaeve Ensemble Baroque de N1ce Gtlbert Bezz1na, d~recto1 HMC 1235.37 3 LP HMC 901235 37 3 CD R. De Visée Obra mtegral per a gUitarra Rafael Andia. guitarra barroca HMC 1186.88 2 LP HMC 901186 CD firatlS Púmisfts C]VtSsos Maria ludina Schubert Impromptus Op 90 Stravlnskl Sonata per a p1ano Serenata per a plano en La major HMC 5170 LP HMC 905170 CD Tatiana NikDiaeva J.S. Bach IS mvenc10ns per a dues veus BWVn2·786 S1nfoniael {invencions per a tres veus) HMC 5161 LP HMC 905161 CD Andrei Gavrilov Txafkovskl Concert per a p1ano 1 orquestra en S1 bemoll menor Op 23 HMC5166 LP Samuel Feinberg Txalkovskl Sonata núm. 2 Chopin Masurques Op. 59 f TaranteHa Llszt Vals MOiiSIO HMC 5175 LP Dmitri Bashkirov Brahms lntermezzi Op. 118, Op. 76 iOp 117 Caprtcclo Op. 76 núm. 2 Rapsòdia en Sol menor Op. 79 Sonata per a piano en Fa bemoll menor Op. 2 HMC 5 167 LP Heinrich Neuhaus Beethoven Sonates Op. 27/2, 78 i Op. 109 1110. HMC 5163 LP ~ u. , I1\''•11U F. Liszt Integral de les Rapsòd1es Hongareses 1de les Magyar Dallok MeiOdtes Nactonals Hongareses Setrak. plano LOC 7880 1.04 4 LP Música Jueva Shostakovitx Onze cants populars hebra1cs Op 79 Prokoliev Obertura sobre temes ¡ueus Op. 34 Slonfmski Cantata ·El cantiC dels cànllCS• LDX 78808LP LDC 278808 CD Per a ma¡or mformacró sobre aques1s catàlegs hom podrà adreçar-se a J.B. de Bois Mortier Les quatre estacions. Cantata per a veu 1contmu I. Poulenard, A Mellon. I. Honeyman. G Re1nhar1. LDC 78817 18 2 LP Harmonia Mundi Ibèrica Avda. Pla del Vent, 24 08970 Sant Joan Despí A. Bruckner S1mfon•a en Re menor (Revisió 1869), ·Zero-. Simfonia en Fa menor (Revïsió 1863), ·Doble zero•. Orquestra Simfònica del Minísten de Cultura de la U.R.S.S. G. Rojdestven$ki. dírecto1 LDX 78.851/2 2 LP LDC 278 85112 2 CO ---------------------------- ---------------- FIGURES I TEMPS El vocalisme dels castrati. Fantasia i realitat - Si. a l'època dc llur presència històrica. els casmai foren l'objecte dïntcrès i sovint de divergents preses dc posició pel que fa al pertïl humà i artístic, llur desaparició de la vida musical ha motivat el sorgiment d'equívocs i dïnexactiluds, si més no mortífers per a una exacta comprensió d'aquell fenomen històric i artístic. En aquests anys darrers, per motius sovint pseudo-musical~. que revesteixen aspectes psicològics i sociològics, hem presenciat un interès gairebé morbós envers un vocalisme que sedueix a causa del testimoniatge del passat. Malauradament, en aquests interessos s'hi uneixen sovint operacions i especulacions d'un bon gust dubtós: productors discogràfics i organitzadors dc la vida musical es mouen a la recerca d'algun individu amb mancances hormonals. per presentarlo al públic -i als crítics ignorants- com un producte vocal substitutiu dels castrati. Així surten molts d'aquests minyons que. després. han de tornar a l'ombra. com a fenòmens dc barracons dc tïra que no tenen res a veure amb el món musical. Però la nostra època restarà negativament cèlebre per haver inventat un vocalisme italià barroc que no ha existit mai: la delsftilsettisri, els quals, pel que els pertoca, pre- eb millors etèctes que es puguin emprar en una determinada manera de cantar». Pietro de la Valle. els primers decennis del Seicento, en el seu Discorso dedimw que Caccini codificarà al ..Prefaci,. dc la scva Nuo1·e Music:he, publicada el 1602. amb una vintena d'anys de retard. El pcremp· tori rebuig per part de Caccini, el millor músic vocal i mestre dc cant del seu temps. de les voci fime (Ics veus simuludcs) que no permeten la «noblesa del bell cant» neix d'una necessitat expressiva. En efecte, tan sols una «veu plena i natural» pot interpretar tant el fort com el piano, i rculitzar l'exclamació. el créixer i la disminució dc la veu. els ornaments descendents (8a, Sa). grupets, trinats i altres refinament!> que. només ells, caracteritzen el so expressiu. perquè el fan variar d' ..intcnsitat,. i dc -color.. . Diu. en efecte. Giulio Caccini: •Pcril. dc les veus simulades. no en pot néixer la noblesa del bell cant: aquesta naixerà d'una veu natural còmoda per a tota Ja corda. a la qual. a més. podrà esmerçar segons el seu talent. sense valer-se dc la respiració. si no és per mostrar-se dominadora dc tots a Ldio Guidiccioni, Delia musica del! 'etfl passa/a (Roma 1640), hi dóna el quadre del vocalisme italià, i del romà sobretot. que és d'un gran interès. Hi contraposa duC!> edats - l'antiga i Ja moderna-, Ics quals. en tem1es de vocalisme, passaren de l'època (passada) dels falseuisri i aquella (moderna) de les veus natura/i: «Per parlar un xic dc les persones. que són el major ornament dc la música, la Vostra Senyoria vol comparar elsfctlseui d·aquells temps amb els ~o­ pranos naturals dels castrari que, ara. te nim en tanta abundància?• . En aquest fragment resta sintetitzada una estètica i una concepció del vocalisme que. a Itàlia. restarà immutable tïns als nostres dies. La pre sència del casrraro. la segona meitat del Cinquecemo. resta inserida en aquell gust tenen substituir els <•castmti». Des d'ara, cal fer algunes precisions històriques, estètiques i tècniques per tal de demostrar l'absurditat d'una pràctica dc derivació anglo-holandesa que. esdevinguda de «moda» gràcies a una indústria discogràfica lligada a monopolis anglo-holandesosnord-americans. s'està estenent també als païso!> d'una gran tradició vocal. Elfa/settista que. segons a quins països. rep la denominació dc contratenor. contralt. etc .. constitueix una vertadera i exacta mistificació per a tot el repertori vocal italià que, des de Montcverdi, va a l'època romàntica. La recuperació del vocalisme del passat por ser fet, nogensmenys, amb un respecte de la realitat històrica: i, en això. la Història ens hi diu algunes coses essencials. Cap a la meitat del Cinquecento, elsftdseuisti, és a dir, aquells que simu laven les veus més agudes del repertori polifònic, foren substituïts a Ics Capelles musicals pels castrati. Aquest fenomen tenia una motivació estètica . . La realització del «Cwuo poetico» en senlli platònic. ja fos monòdic o polifònic. encara que fos expressiu en el més alt grau. determina la revolució tècnico-exprcssiva "\VS I C. A In ~,¡~ •• pprtfen¡,huo .S.. Govooo(. .. ICIN• .. .... uo Romeno Fro111i1pici pt'r a /'Eurídice dr Cacci11i. italià, i. des de Ics Capelles de l'Església, rambé s'escamparà cap al teatre. Cal subratllar que la veu del castrat, com la de dona. és una veu natural, a l'octava femenina, és a dir, dotada amb dos registres de pit i de cap. Els resultats dels estudis més recents en el terreny mèdic expliquen el problema i eliminen les diverses elucubracions seculars. Se sol assegurar que el castrato conservava la gorja d'un noiet en un cos d'adult, a causa dc la mancança de l'hormona que provoca el desenvolupament sexual i el canvi de veu a la pubertat. La realitat és més complexa. Sense la secreció testosterònica, la laringe no es pot desenvolupar, i a més, a causa de la presència dc la somatohormona i dels andrògens dc la tirosina, la laringe del castrat té una hipertròfia. El resultat de l'autòpsia d'individus castrats en edat prc-pubertal (com es feia en el cas dels futurs cantants) demostra que ..ra laringe del castrat té la mateixa grandària de la de dona», mentre resulta que les castracions no tenen cap influència sobre la producció del buf toràcic ni sobre la cavitat de ressonància, idèntiques a les del cantant que no ha estat castrat. En efecte. ni el tòrax ni la faringe no reben influència, en llur desenvolupament, per la secreció testosterònica pubertària. Aquestes dades científiques fan comprendre fins on tenien raó. els mestres antics. a fer practicar la intercanviabilitat dels papers entre castrats i cantatrius. Alessandro Scarlatti, per a la primera interpretació de Tigrane (J715). per al paper dc Policare sc serveix d'una cantatriu. Giovanna Alberti. El mateix paper, deu anys després. a Livomo, el canta el castrat Cario Bernardí. també conegut amb el nom dc Senesino. 18 (70) Handel confia el paper de Rinaldo, a la primera interpretació. al castrat Niccolini. Immediatament després. a les diverses reposicions de l'òpera. hi empra alternativament la Barbier, Diana Vico i, finalment, un altre castrat cèlebre, Bemacchi. Les celebracions handelianes del I 985 demostraren com n'han estat, de precàries, les interpretacions vocals per part d'aquells grups de pseudo-especialistes que es defineixen com a «intèrprets del barroc» per excel·lència· i això no pas tant perquè Handel sigui u~ músic format a Itàlia i completament italianitzat, sinó perquè tota Ja seva producció . melodramàtica va ser concebuda per aJ¡ més grans cantants italians de la seva època La veu del castrat és, doncs, una veu «plena i natural», amb Ja possibilitat de rea. litzar totes les proeses expressives i virtuosístiques (jocs delftato, mestratge de la veu. etc.) descrites per Caccini. de les quals par. la també DelJa Valle en tractar de Ja nuol'o art e: "· .. del piano i del fortíssim, de créixer la veu a poc a poc, d'amortir-la amb gràcia, de l'expressió dels efectes, del fer remarcar amb enteniment els mots i llur,.., sentit, de fer tornar alegre Ja veu o fer-la malenconiosa, de fer-Ja pietosa o ardida quan calgui .. ·"· Que l'art del cant fos completan1ent in· dependent de la castració pròpiament dita, ha estat reafirmat per Mancini, qui (encara l'any 1777) recomana als pares de no recórrer fàcilment a I' operació, per evitar d'aquesta manera un exèrcit de desgracia~. mentre que Goldoni, a les seves Memorie, ens parla d'un pobre castrat. que ha restat limitat a cantar al cor. Si l'amor al virtuosisme, tipicament ita· lià, ha emmenat cap a la preferència de I~ veus agudes a l'octava femenina (dones i castrats), és indubtable que només ben pocs, ja siguin dones o bé castrats, tenien ,......_ la possibilitat de poder arribar a aquell es· tat de virtuosisme. Un estat que, atesa l'actual decadència vocal, potser només els nos· tres néts o renéts podran assolir algun dia. Nella An.fuso Cadena La Ràdio en Català RADIO AVUI - CADENA 13 JOO F. M. Diagonal, 612- 08021 BARCELONA Telèf. 201 42 44 CONCERT: Dissabte, de 12 a 1 de Ja nit teia; tm a!ia- cció ah oca veu tuo- veu. parrova :réi3mb fer llur,..., :r-Ia ~---~--~-----------~-.~----- iida :intita, COR DEL GRAN TEATRE DEL LICEU :ara 23 de gener, a les 21 hores re.¡tar rats; •rie, - - - - - - - - - - - - - - - - - - -1 :sial ! i tales es i ben PETITS CANTORS DE VIENA 26 de febrer, a les 21 hores ~ien~------------------- les- 1 ac- lOS- iia. QUARTET DE PIANOS HAMBRO (USA) 5 de març, a les 21 hores COR I ORQUESTRA DE BONN (Alemanya Federal) 1Od'abril, a les 21 hores ORQUESTRA FILARMÒNICA DE KOSICE (Txecoslovàquia) 21 de maig, a les 21 hores I MUSICI (Roma) 3 de juny, a les 21 hores CENTRE CULTURAL DE LA CAIXA DE TERRASSA. Rambla d'Egara. 340- Telèf. 7804122- TERRASSA . FIGURES I TEMPS --------------------------- ---------------ENSALADA El llenguatge de 1'homenatge ,\Jo/1/.H' ITW El fet homenatge és una manifestació que sovint ofereix una càrrega dc connotacions. o de lectures. molt rica. El terme en si és enormement pluriconceptual. Darrera del mot homenatge. ~'hi amaguen o s'hi poden amagar realitat~ molt diverses: manifestacio~ sinceres d'estimació, restitucions justicieres. trobada amical i amorosa, exhibicionisme interessat dc Ics fonts inductores en benefici propi -molt corrent i que adopta la figura dc tàcit auto-homenatge-, manifestació d'injustícia per greuge comparatiu -o per absència- , explosió visceral irracional promoguda per causes alienes a valors objectius ... El mes dc desembre. amb la coda obligada dels primers dics dc gener rematadors del cicle nadalenc, aquesta figura ha assolit un protagonisme destacat dc la vida musical catalana. La referència cronològica evita el risc que el comentarista sigui acusat d 'emprar ordres preferencials subjectius. É~ per això que parla en primer ter- Cuba/lc'. udwnudc1 en ('/ wu lto/1/t'/IC/Igt•. me del que s'oferí a Joaquim Homs a la seu de l'Obra Cultural de la Caixa. Poques vegades el fet que ens ocupa s 'haurà produït amb tanta ortodòxia: poques vegades un homenatge haurà nascut i s'haurà manifestat amb el suport de tantS factors positius . Mereixement del destinatari, discreció, elegància i idoneïtat en la forma de realitzar-sc, presència molt exacta de totS aquells que havien dc ser-hi presents, interès artístic i el complement tan enriquidor d'una mostra de pintura dc la que fou esposa del músic. Homenatge modèlic a un artista decisiu en la nostra música. A les acaballes del període, un marc esplendorós i un clima únic embolcallava una altra accepció molt distant - no entro en valoracions qualitatives- del fet homenatge. Vint-i-cinc anys de presència liccística dc Montserrat Caballé van fer viure una vetllada inoblidable. Una vetllada que tingué molts elements de coherència, el primer dels quals aquest sabor tan idealment operís tic , en una accepció convencional i potser quelcom depassada ja avui, en què aparositat, vehemència. anacronisme, teatralitat i efectisme conformen un tot absolutament a part i, insistim-hi, coherent -serpentines. octavetes i coloms inclosos- atesos el con· • text i el destinatari. No hi faltà l'apunt pre· ludial d'un possible conflicte més o menys forçat - hi hagué dubtes sobre la realitza· ció en el dia dels fets, manifestacions confusionàries. pressions i fins i tot llençaments d'octavetes matisadament coactives- ni I'entusiasme desbordat que se significà d'una forma especial en aquest món tan peculiar del quart i del cinquè pis, autèntic motor tàcit de la manifestació i al voltant del qual, i del seu peculiar estil de fer i entendre les coses, es pot dir que en bona manera girà tot. La veu, l'art i la personalitat dc Montserrat Caballé en tot cas. en fou I'epicentre essencial i privilegiat. Homenatge en bona forma van ser. també. dues manifestacions centrades en el llibre. A la Sa- la d'actes de la Caixa d'Estalvis de Madrid hom presentava el volum recull de l'obra completa d 'Enric Granados de mà de seu autor. Antonio lglcsias, que en féu una aproximació moll il·lustradora, mentre la pianista Carlota Garriga ens deixava a tots amb ganes d'escoltar-la en mmors condicions i amb un programa més ampli. Al Saló dels Miralls, del Liceu es presentava un volum que, sobre Sevi11a a I'òpera. ha editat la Universitat Internacional Menéndez y Pelayo. Josep Carreras, potser massa imbuït del paper d'oficial de guarnició a Sevilla amb què aparegué -ja que estava assajant Cannen- emprà la llengua que li manava aquell uniforme (malgrat que 1'acte havia estat obert amb una llarga intervenció d'Albert Broggi en català), dcmanà ajut de Barcelona a I 'òpera sevillana. Volum interessant i de còmo!ia lectura, els exemplar s que hi havia com a mostra foren presos a I' assalt pels assistents, amb una energia digna de millor causa. Una accepció molt diferent del terme homenatge es produí a I' Auditori Eduard Toldrà com a acte, d 'alguna manera central, de la commemoració del centenari del Conservatori Superior Municipal de Música. L'inici de curs i la presentació del volum sobre la història d'aquesta institució, tractant-se d'un treball de Xosé A viñoa forçosament farcit de coherència i interès, van ser viscuts per una munió de cadires buides. El conflicte inte rn de la casa no cessa, i una fredor amb tuf dc mort embalsamada resta com a clima ambiental . er roi tat ent ,es, on- .. re· 1ys za- Jn- \lliS ni ~~ ttic ant ~n- oa- ítal • 'Ou tat- na- ~a- Mentre Amlide, al Liceu, tenia una acollida per part de la crítica entre I 'entusiasme i la circumspecció, de cop i volta es produeix una rara unanimitat en reventar el molt més que estimable -que no vol dir indiscutible- treball dc la gran mezzosoprano grega Agnes Baltsa, en una Carmen que, discutible o no, sens dubte anava farcida de serietat, d'elaboració i de la gran classe d 'una dc les artistes líriques més importants del moment. Mentrestant, la prog ramació d' Aida feia insuficients les quatre representacions previstes i obligava a anunciar-ne una cinquena. cosa que també es féu amb Rigoleuo. Una referència més que ens acosta als paràmetres propis dels principals teatres d'òpera europeus. Nadal donava pas als habituals concerts amb els quals algunes de les nostres més significatives agrupacions corals d'alguna manera homenatgen els seus fidels seguidors i també al clima especial dels dies. L'èmfasi social manta vegades pesa més que el musical, i temes tradicionals i d'al~res més inquietament buscats per tal d 'aireJar programes, sovint es barregen sense q~e. a la fi, res no canviï. Catalunya endms .. però, una agrupació plena d'impetuosa vtda, la Coral Joventut Sardanista de Puig-reig posava en marxa una producció ambiciosa. No res menys que El Messies Gabriel Bmcic, esbronc.~ 1 aplaudimeii/S en 2-1 llores de diferència. hiindelià s'ha anat escampant, primer a casa -Puig-reig- i després a diversos indrets de Catalunya - Igualada, Reus, Tortosa, Cervera, Girona i Berga- i al mateix Palau de la Musica Catalana, posant en pràctica de forma molt efectiva allò que podríem nomenar «descentralització ben entesa... El guiatge segur de Manuel Cabero, el treball dilatat, entusiasta i rigorós de coristes, solistes i director propi (Noguera), donaren una resultant artística d'una absoluta i reconfortant dignitat. Homenatge a la música i també a la feina ben feta. La vida comarcal, tanmateix, ha acusat aquests dies l' impacte de dos adéus lamenta bles . L'Obrador Instrumental de Manresa acomiadava els seus deu irrenunciablement últims anys d 'existència amb un concert que venia a ser un digníssim adéu a una tasca encomiable, però d'impossible continuïtat. A Terrassa, l'esforçat Retaule Artístic, fornidor durant diversos anys de concerts d'un niveiJ estimable, confluència d'esforços dc diverses entitats, queia asfixiat emmig d ' incomprensions, indiferències i també escassa resposta del públic. L'aplaudiment. també una forma d'homenatge, es manifestava de forma contradictòria a redós d'una mateixa obra. Mentre el públic de I'Orquestra de la Ciutat dc Barcelona, el dissabte, esbroncava el Concert per a viola i orquestra de Gabriel Brncic, que competia amb les Escenes simfòniques de Josep Cercós per al Premi Ciutat de Barcelona. l'endemà l'aplaudia amb una convicció ben clara. El llenguatge de l'homenatge en la seva forma aplaudiment oferia, doncs, respostes ben diferenciades, mentre la unanimitat es decantava en I 'última audició en vida d'una obra del garriguenc Blancafort. La seva bella Simfonia, dirigida amb elegància per Edmon Colomer els dies 13 i 14 de gener. venia a ser quasi com una descoberta. per a molts, d'un dels nostres compositors més importants del segle. Un compositor que era homenatjat a corre-cuita, ja en el llit dc mort, pe r la màxima institució municipal, mentre la cerimònia funerària que tingué lloc pocs dies més enllà, no mostrava una presència institucional massa galdosa. El llenguatge de I 'homenatge assolia, en aquesta oportunitat, una dimensió que hom s'absté dc qualificar. Morint vuit mesos abans dc complir e ls 90 anys, Manuel Blancafort, persona discreta, callada i elegant, sembla com si hagués volgut evitar alguna evidència. Mentrestant, la música catalana en general rebia un impuls especial amb l'anunci de la reedició de l'Antologia Històrica de la Música Catalana, de la mà dc la discogràfica PDT comptant amb un suport otïcial més que respectable. Lluny, moll lluny de casa, a L'Havana, Victòria dels Àngels rebia l'homenatge de les forces vives de l'esmentada ciutat. I, fidel a la seva fidelitat. no hi mancaren temes nostres, concretament de Nicolau i de Granados. A la fi. potser per eliminació de les grans ciutats que s'han recordat dc la nostra artista, algun dia lj tocarà el torn de ferho a Ja nostra. Definitivament oberta la significació del terme homenatge. PUBLICITHT H GHHn OHQUfSTHH publi +E!rnpo % L'empresa de publicitat general especialitzada en música Publi-Tempo és... publicitat publicitat de la música publicitat en la música publicitat per a la música Deixeu-vos aconsellar per uns experts Deixeu-vos aconsellar per Publi-Tempo Amadeu VIves, 3, 3~' 1.• Tel. 301 33 93. 08003 BARCELONA QÜESTIONARI INFORMAL- - ---FIGURES I TEMPS Enric Majó, artista polifacètic r La figura d'Enric Majó ha a~solitun protagonisme acusat dins del nostre món artfstic. Sobretot actor, sobretot actor teatral, però també cinematogràfic, posseeix una clara inclinació per a la plàstica i. aixf. sovint les escenografies dels muntatges teatrals dels quals ha estat intèrpret -Terra Baí.w, Setmana Sama. etc.- han estat dissenyades per ell mateix. La seva obra plàstica fins i tot ha ocupat una temporada els murs especialitzats d'una galeria d'art. Tanmateix, aquest polifacetisme no ha arribat a la música, i ell mateix reconeix que en comptes d'orelles té espardenyes i que. quan escolta òpera, cosa que li agrada molt. reconeix les obres no pas per la música, sinó pels textos dc les àries. 1.- Coneixements n111sicals. -No tinc cap mena d'estudis musicals i no tinc cap mena dc facilitat per a entendre la música. Per orelles, tinc realment dues espardenyes. 2.- Fet musical més 1/unvà en el record. -Un re,cital d'Emili Vendrell. que va fer a Rubí. Es la primera vegada que tinc consciència d'haver assistit a un concert. 3.- Podríell l'iw·e sense música? - No sé si podria viure o no sense música. En tot cas no m'agradaria gens. -+.-De quina música podríeu prescindir, i de quinc1 110? -De la música dc consum. en podria prescindir fàcilment. Però no del namcnc i del cante jondo, que són dos gustos meus importants. 5.- Beatles o Rolling S tones? -Beatles. 6:- Raimon, Maria del Mar Bonet, Quicu Pi de la Sc>rra o La Trinca? -Ui, quina putada! Te'ls diré per ordre. Maria del Mar Bonet, Quicu Pi dc la Serra, Raimon i La Trinca. 7.- Stel'ie Wonder, Miclwel Jackson, }ufio lglesias o Malwlia Jackson? - No tinc cap disc. dc cap d'ells. 8.- Bach o Monte¡•erdi? - Perquè el conec més, Bach. Ara bé: dit així, sempre és un compromís; però, dc Montcverdi, he sentit coses que m'han agra- dat molt. Però això depèn dc l'estat d'ànim. 9.- Mozrm o Beethol'en? -Home, Beethoven! Ara bé. això pol variar. A vegades escoltes un recital dc licd i t'hi tornes boig. Jo sóc amic d'en Manuel Cid. El lied m'interessa molt. 10.- Verdi, Wagner o Puccini? -Verdi. Il.- Òpera. oratori, sin!fonia o mtísica de cambra? - Per la meva formació teatral. òpera. 12.- Fet IIILISical no plaem que us merei.li més indulgència. - Els concerts multitudinaris dc rock. 13.- Tres enregístramems qut• salmríeu d'un incendi. -Tinc un disc. que vaig aconseguir per casuaJitar. d·un quartet de Beethoven. També, un enregistrament d'un muntatge teatral. lèl a Milà, de «Bella ciao»: i el primer disc. un de senzill, de Raimon. 14.- Un instrumem. -L'arpa. 15.- U11a nuísica per a morir. - Jo suposo que no ha d'haver-h i res més adient que el gregorià. Però prclcriria Verdi per a distreure'm , d'allò que cm cau al ' damunt. 16.- Un imè1pret. - Montserrat Caballé. 17.- Un esde1·enimenr musical I'ÍSCIIf. - Un recital de Raimon, tot ju~t quan es- . lava agonitzant la dictadura. 18.- La miÍsíca, és per ct ser escoltadtt amb els ulls clucs? - Sempre que no estigui lligada a un lct teatral, sí. Estic en contra que l'òpera només s'hagi d·cscoltar. 19.- Una experiència musical que us a~ radaria l'iure. - M'agradaria veure actuar junts Montserrat Caballé, Josep Carrcras i Phicido Domingo. 20.- Fet sonor no musical que us mreu més. - No m'ho he plantejat mai. El silenci. 21.- Fet sonor no musical que rebutgeu especialment. - L'estridència de Ja ciutat. Des dels televisors dels veïns fins al trànsit. Tot cm desagrada. 22.- Lct mtisica, és tm a sensació ~'isceral. una l'il'ència semimental o 1111 incemiu intel·l(!cfllal? - Absolutament. un incentiu intcl·lcctual. 23.- Escoltar música. sol o acompanyat? - Sol. sol. l jo. quan escolto música. no laig res més. Escoltar música i treballar. no ho faig mai. 24.- Una miÍsica que mai no us lwKi abandonat. - Un disc petit de Ja Piaff. Hi ha algun~ dels seus temes més coneguts. Des dc molt JOvenet. ha anat amb mi. MANAGEMENT I MERCAT MUSICAL Dos models irreductibles? Òbviament, una multiplicitat d'interessos -no sempre estrictament artístics- és a la basc dels actuals sistemes dc contractació i de promoció d'intèrprets musicals per al gran mercat internacional. un mercat que, amb Ics facilitats creixent:-. dels modcms sistemes dc comunicació. ha esdevingut cada vegada més uniforme. En el terreny musical. les estructures més :;ofisticades. més determinants i absorbent:-.. que potencien i mitifiquen les facultats d'un intèrpret, no són formalment dirigides al món del gran concertisme, sinó a la difusió de l'art dels sons per mitjà dels productes dc la xarxa, tan diversificada com intcrrclacionada. de la gran indústria discogd1fica multinacional. Avui. qualsevol observador cu ltural constata la necessitat funcional d'un intermediari entre els productors i els consumidors de la mus1ca: l'equ ip insubstituïble dc l'agent, dc l'empresari, del managcr. dc l'organitzador etc l'estivals, en una paraula, del comerciant de la mtísi<;a que ha treballat sobre paràmetres dc rendibilitat econòmica, com l'oferta i la demanda, la previsió de Ics reaccions del públic, la necessitat d'intervenir en la programació. Ja supremacia dels festivals i la seva degeneració en fires musicals amb finalitats turístiques. etc. Paradoxalment, a l'altra cara dc la necessitat dc l'existència d'aquests estamenL'>. resten les crítiques dc què sovint han estat objecte, precisament a causa del component comercial dc les seves activitats: per exemple, el retret dc sacrificar uns interessos generals a uns interessos particulars. o d'ofegar la positiva incidència dc petites organitzacions, sota el pes inexorable dels grans .-trusts,. d'agents artístics. De poc podria serv ir una actitud corrosivament negativa enfront d'una situació que existeix dc lct i que, naturalment, és fruit d'uns determinats condicionaments so'cials. els quals associem, no sense un cert maniqueisme, a un concret i tòpic «model de societat». En el domini dc la difusió dc la música, potser no té massa sentit una confrontació dràstica entre la lliure iniciativa i el dirigisme estatal - per simplilïcar molt els termes- . ateses Ics servituds i Ics virtuts de cada sistema, la diversitat d'aplicacions pràctiques que qualsevol d'ells ha 24 (76) Karajun 1. igna awiJgm¡:, a DrC'.\tleu (/JORJ. t!C'.I /1/'('.\ desenvolupat a diferents indrets i els mecanismes correctors que, per necessitat. han equilibrat moltes vegades la «praxis» musical. A Occident política d'Estat i nzecenatge cobreixen les exigències que no són a I 'abast d 'organir~acions comercials t! 'cm ('1/rt•gi.llrwne/11 de Eb mcMrcs CJnlalrè,, Així. als països de l'Europa occidental. la política cultural de l'Estat -a l'alwra dels seus encerts i mitjans materials- o unes accions de mecenatge d ï nstitucion' públiques o privades, cobreixen les lògiquc~ exigències musicals que no són a I'abast de Ics organitzacions comercials, i els anomc· nats països de l'Est -en els quals els orga· nismes de l'administració monopolitzen el paper d'intermediari per a la difusió dc la música. en tant que bé cultural de propie· tat pública- entren a formar part. ells ma· teixos. de l'engranatge del concertisme in· tcrnacional, tant per a omplir les manife~· --------------------------- ----------------------- TEMA !:.'/ )i111ui., Kr..:uw:hor dc /Jresclcn, l'<'fli'<' S<'IIICI 11/W tac ions musicals dc I' i ntcrior amb les figures cstel·lars dc l'àrea occidental. com per a exportar a Occident els seu~ intèrprets i creadors. Fins i tot fent abstracció del problema de la creació musical, l'aïllament dels països de l'Est ha determinat unes pròpies maneres interpretatives, una peculiar imatge sonora que. col'lectivament, no assoleix la sofisticació de Ics agrupacions estel·lars occidentals. fruit d'unes condicions materials privilegiades. En canvi. alguns aspectes que són a la base dc l'activitat professional -per exemple l'ensenyament musicalgaudeixen d'una organització òptima. dràsticament efectiva i racional. Així, cl1> joves instrumentistes dc la Unió Soviètica concorren als grans certàmens occidentals amb un rodatge privilegiat a I' interior del país i amb una preparació psicològica sovint superior· a la dels joves col·lcgues occidentals, i es beneficien, particularment en el domini pianístic i dels instruments dc corda, de la seva formació en una escola realment important i transcendent: la dels Oistrakh i dels Richtcr. També és paradigmàtic, per exemple, el model hongarès dc pedagogia musical, a panir d'unes bases contínuament verificades i posades al dia. .. Una bona part de la nostra cultura musical viu de la gran tradició centreuropea aL Ira o tOS lC~ de Je· ~a- el la ie- ¡a- in· ~s- - Els països bohemis han viscut en el cor dc la més genuïna tradici6 instrumental centreuropca, des del segle XVIII fins a la scgona guerra europea, i la República Democ~àti~·a Alemanya porta en el seu propi tcrnton Ics tradicions més altes dc la música occidental, encarnades en la ciutat bachiana de Lcipzig, seu dc l'associaci6 internacional d'investigació «Ncuc Bachgcsellschaft». o en la tradició wagneriana i straussiana dc Dresden, que sovint ha estat objecte dc col~ab?racions d'artistes i agrupacions de l'cst 1 d occident. tradició Lllth•c•r.\l/1 dl' la 11111.\ÍI'tl. Evidentment, la configuració política i social d'aquests països del bloc dc l'Est és determinant per a l'organització de la vida musical a l'interior del país i per a la projecció dels seus intèrprets a I'exterior. Una agència única oficial controla. amb major o menor grau de burocratització segons els països. i també promou, Ics activilats dels intèrprets i l'expansió de la música pròpia a l'estranger. La tributació per a Ics activitats exteriors dels músics sol ésser consi- dcrablc i forneix a les organitzacions locals lc!- divises indispensables per a poder por tar a terme la contractacio dels gran~ artistes occidemals per a una vida musical local cada dia més cosmopolita. i que comp ta amb manifestacions internacionals dc tant solatge i tradició com la Primavera Mu'i" cal de Pr::u~a. la Tardor Musical dc Vars(> via o la Biennal de Zagreb: aqueMcs ducs darreres constitueixen. igualment, un tl)rum dc contactes i dïntcrcn~vis entre els jo\'es compo:.itors del món oriental i occidental, amb una línia d'obertura es1ètica i crcado· ra que inaugurà la Polònia po~tstalinista. cap als anys seixanta. La proteccio olidal a l'expansió exterior de la música i els intèrprets del país. com a ambaixada cultural. ha establert també una compctitivitttt dels conjunts de I'Est a l'Occident, que pm contractar-los en unes condicions econòmiques comparativament molt favorables. En contrast amb unes certes servituds, la t'On sideració social del músic - i no cal dir dc Ics grans figures internacionals- é~ cxcel·lent i privilegiada. En qualse1•ol sistema. cal e1•itar la deshumanit~ació Difícilment hom podria parlar dc si:,tcma ideal en la comparació dc dos models que són una realitat i que, en certs aspectes. presenten una dura competitivitat en l'exercici d'unes activitats artístiques que avui dia exigeixen una quasi sobrehumana organització i disciplina per part de l'intèr· pret. Només, per a centrar el problema, voldríem acabar amb les paraules d'un sociòleg dc la músiC'd, Alphons Silbcrmann: ·• "Guardeu la cultura··, hom està dient des del principi de l'era de les màquines. És l'avís dels qui temen la deshumanització dc l'home i es preocupen per la seva cultura. Però col·loqucn la cultura i les seves esferes d'acció en una posició defensiva. i no aconsegueixen. malgrat les bone1> intencions, elevar les manifestacions cultural~. I'ètica i les arts humanes a la pretesa posició predominant sobre les polítiques i tècniques ... Nosaltres creiem que ha arribat el moment. ara que els avenços tecnològics dc la no1>tra època crearan un nou ~entit per a la unitat humana. de tornar a descobrir el món com a espai potencial humà total. on Ics diferències de sistemes sòcioculturals no hagin d'existir realment en relació d'inferioritat i superioritat. Condició prèvia per a això serà reconèixer I'home, perquè és la final itat i el mitjà dc tot art. D'ell s·ha de partir per a assolir la vertadera 1>ignificaci6 de l'obra d'art; perquè si es deixa de tenir en compte l' home, si mor I'home. ¿no morirà també la música? .. Agustí Monfl•llii (77) 2~ TEMA I si reprivatitzéssim la cultura? A tot arreu del món. el~ governs tenen ministeris que estan fets per cobrar i mini!ltcris que semblen tle:-.tinms a pagar. El mini~tcri d'Hi::,enda é!:l un mini!:ltcri pensat precisament per cobrar. La recaptació constitueix, efectivament. la seva IU!:~Ca c:.scncial. El dc Cultura. en canvi. podria ser un bon exemple dc ministeri condemnat a pagar. Ilo!~ que el mini~teri tlc Cultura té. avui. en cb pai\os més o menys organillats. el paper que aban., s 'atribu'ta als mcccnc... Des que Caius Cilnius 1\lcccnas. mit drctu dc l'emperador Augll'.t. va iniciar. ara fa dos mil an}~. el sa costum dc patrocinar Ics Ans i le~ Lletres. nombroso::, ciutadans rics de París. Florènda o Hannover s 'han donat el gust d'estimular el desenvolupament dc Ics arts tinançant el manteniment dcb artistes. Molts reis i prínceps haumn passat a la història més per la seva generositat a l'hora d'alimentar artistes que pel seu encert en la direcció dels negocis públk:-.. En règim de monopoli Allò que ha passar. per(). és que la direcció de la cosa pública ha reclamat cada vegada més dedicació. més temps. més gent i més diners. L'àmbit públic s'ha anat eixamplant. i ha envaït terreny:- que trutlicionalment eren considerats com a privats. D'aquesta manera. l'Estat s'hu unat fent cada dia més gro~ i més golafre. I. davant d'un Estat golafre. no es rendeix a l'ostentació. Treu les gane:-. d'exhibir eb diner~ que es tenen. i més aviat fa venir gane~ d ·amagar-los. Els ciutadans ric'> s 'han anat tornant. doncs. més cauts i més retret:.. I han acabat deixant el paper de mecenes a l'Estat. ja que l'Estat mostrava tant dc ncguit per a assumir tota mena de papers. Ja tenim així l'Estat fent dc mecenes únic i totpoderós. I precisament d'aquí és d'on arrenquen tots els mals. Perquè el cas és que un mecenes en règim de monopol i no pot actuar dc cap manera com un mecenes tradicional. El mecenatge de l'Estat no pot constituir-se en pura i simple subst itució del mecenatge particular. El mecenes tradicional es jugava en l'afer els seus propis di· ners i no embolicava ningú més en l'avcn· tu ra. El' s'ho feia i ell s'ho desfeia. Si l'ar· tista protegit no valia gran cosa als ulls del~ altres. aquests no tenien cap dret a la re· clamació: senzillament. perquè no pagaven. Allò que «CI qui paga. mana" és perfecta· ment adient al cas del · mecenatge tradicional. Ah. senyors; la cosa canvia radicalment quan el patronatge passa del terreny privat al públic. i el mecenes actua en règim dc monopoli. Quan el qui paga és l'Estat, ja no val a dir «CI qui paga, mana»; scnlilla· ment, perquè l'Estat no paga mai res. Eb qui paguen són, únicament i exclusiva. el~ ciutadans. als quals correspon alimentar la ~ tresoreria dc l'Estat a través de l'impost. La cosa és ben diferent. S'arriba així a la conclusió que. a l'Estat, ja no li escau l'exercici del mecenatge tradicional. L'Estat no pot protegir un artista tot deixant de proteoir-ne un altre. L' Estat ha de ser neutral. ~rfcctament imparcial. atès que ha de procurar donar satisfacció als gustos de to~­ hom i no tan sols als gustos o compromisos d'un ministre o d'un director general. No pot protegir un artista, sinó que. en tot cas, ha de protegir les arts. No pot subvencionar un llibre, sinó que, en tot cas, ha de subvencionar la Cultura. I això no és gens fàcil. L'Estat ha de sortir del principi que, no )es )()( del ÏO· di· ar· els re· en. ta· ge cnt Val de ja ~~~ eb ·ta si un artista és dolent. no mereix cap subvenció; i que si és bo, no la necessita. Desgravar impos1os Això explica el fet que resulti tan embullada avui la cartera de Cultura. i que els seus titulars en treguin iniciatives tan peregrines com riNAEM, que és un vague •lnstituto Nacional de las Artes Escénicas y de Ja Música» radicat, evidentment, a Madrid. Són pocs, realment, els responsables d'aquesta cartera que hagin comprès cxac- tament el seu paper. que, com és lògic. no ha de consistir en el de graciós dispensador de gratificacions i ajudes. Tampoc no es tracta de convocar concursos i de repartir premis. L'Estat ha de produir candidats i fer que els premis els doni un altre. Als Estats Units. per exemple, no hi ha ministeri de Cultura. l. per això. els mecenes. diversos i escampats. tenen el dret dc triar i d'equivocar-se. Una empresa privada pot fer. evidentment, allò que li plagui amb els seus beneficis, i una de Ics possibilitats que se li presenten és la de distribuir subvencions i beques a favor dc I'art o de la ciència. És una iniciativa que, als Estats Units. resulta per altra banda força atractiva. perquè també és una forma d'estalviar-se in1postos. Aquest no és encara el cas a casa nostra. Aquí es cotitza l'impost tant en comprar una ampolla de vi com en comprar un llibre. L'Estat no reconeix cap altre mecenatge cultural que el realitzat per ell mateix. Això explica que hi hagi sempre una llarga cua a les portes del ministeri competent. Des de I'artista més consagrat fins al més mediocre. tots es creuen amb dret a demanar i d'obtenir la protecció oficial. 1 tenen tota la raó, ateses les circumstàncies. El pressupost del ministeri de Cultura, el nodrim entre tots, i cadascú té dret a gaudir-nc. Caldria, doncs, deixar ben clar que l'Estat no ha de protegir ningú en particular, sinó la Cultura en general. L'Estat no pot individualitzar la seva tutela, sinó que li cal fer més assequibles a tothom els beneficis de 1a Cultura. I una bona manera de fer-ho seria imitant, almenys parcialment, l'exemple americà: deixant de cobrar taxes gravoses per a l~s activitats cultur~s; desgravant les inversions en Cultura. Es clar que, si ho fes aixf, disminuirien els seus ingressos. Però també és cert que, per tal de compensar la pèrdua, podria tancar el ministeri de Cultura. Els qui ho celebrarien serien molts més que els qui el trobarien a faltar. Armand Carabén • ~ la mà de guÍdo Nov:·ndruckkomputeu-ysttm Computerir.td Mustc Stnin¡ Systtm ~ ' pamr ck no fi"'.l.a p1¡m.l • Jnd.nprn\abk pu ) F.d.toN.k t compoc.:on pr:tJktutHI,dt • La funció específica de 1' intermediari o manager La major pari dc lc!' contractacions d'intèrprets de música, ja siguin ~olistes, directors d'orquestra. conjunts instrumentals o vocals i orquestres. són fetes, avui dia. a través d'una agència artística dc concerts. Aquc¡,t fet. que ja és un costum habitual des de fa anys a la major part uels països curopeu~. juntament amb I 'augment que ha experimentat el nombre anual dc concerts que es ran a Catalunya, ha propiciat l'aparició. en els darrers anys, dc noves agències de managemenl. fins aleshores escasses. Aix(l. tanmateix, no ha millorat l'endarrerida situació en què. en aquest camp, e:. troba en conjunt ¡·Estat espanyol. Si bé tola comparació resulta :.er sempre odiosa. gairebé re-.ulta inevitable confrontar el nombre d'agències dc management alemanyes o suïsses i lc-. espanyole., que figuren a la darrera ediciÓ del «Music in Europe•. un llibre editat a Ginebra (Suïssa} per I· Associat ion Européenne des Directcur:. dc Bureau\ dc Concert:. et Speclacles. entitat internacional. fundada el 1947 u França, que agrupa Ics agències dc management més importants dc tot Europa, tret de les agències especial ilLades en cantants d'òpem. D'aquesta associació. en formen part 64 agències dc 14 països diferents, entre les quals únicament una és espanyola: Ibermúsica. representada conjuntament per Alfonso G. Aijón. a Madrid, i per Josep Maria Prat, director d'lbcrcamcra, a Barcelon·a. En el món del managemenl callcr, d 'entrada. una clara diferenciació entre aquell que únicament representa un o més artistes en territori local. i aquell que té la representació general d'un músic. Josep Maria Prat. d'Tbercamera. estableix la següent diferència: ..Ef mana<>emelll ,.., ,.,uenert71 j(t res· prmsable almtllwger de la cc/l'l'era d'un o més arrisres clerermillclls arreu del IIUÍII. i wmbé de la majoria d 'aspecres complemellraris de la seva rrajectòria profe.lsimwl. com són les qiieslions discogtit]ique.\· i publicitàries, emre d'alrres. D 'a/u·a banda. hi ha e/mwwgewe111 local. en el qua/una agè11cia dererminada ré la representació d'un artista en /UI pm:~. ell aque.\1 cm /'/;'srar espanyol, i, per ram, nmnés 11 'és responsable dins d'aquest raritori. i dum111 el període de remps que l'anisra hi sigui· La modalitat de management que mé~ abunda en territori espanyol és el local. Lc~ agències tenen llargues llistes de músics es- r-trangcrs, dc major o menor anomenada. que representen quan són a Espanya i que ofereixen anyalment als organitzadors de temporades i cicles musicals. Hi ha, però. casos comptats de management general. Un exer)1plc prou signifïcatiu és el del violoncel·lista andorrà, Lluís Claret. el managcment del qual és portat per l'agència Ibcrcamera. Claret considera que el treball de promoció fet per Josep Maria Prat l'ha ajudat moh po:.itivament en la seva carrera internacional. "Quan a principis dels anys ¡·uiumw l'am començar a treballar plegl/IS». expli· ca el \ ioloncel-lista. «hi hm·ia ww sèrie de fers, com /'hm•er guanyar els concursos de Bolonya, el 1975, el Pau Casals, el 1976 r.i l'I cOIIl'ltrs Mwislm • Rosrropo1·ich, e/1977. als quals no s 'hm·ienrrerun projir». A par· tir d'aquest moment. a poc a poc. però d'una manera segura, la carrera de Lluí~ Claret va anar projectant-se arreu amb concerts, cada cop més sovint, amb orquestre~ alemanyes, angleses, franceses, sovièti· qucs. Va enregistrar dos discs produïts per Ibcrcamera ... En definitiva, gaudeix actualment d\111 prestigi que no dubta a afirmar que hauria trigat molt més temps a aconseguir sense un bon management. En el món dc la música clàssica, sembla que és una mica més difícil que es complci· xi el tòpic, tan comú en el món de la músi· ca pop com5!rcial, que «el manager crea ¡·~rtiMa» . ~Es difícil fer una esrrella de la tmísica. del 110 res. encara que es ri11gui 1111 nwlr bo11 IIU/1/l/ger». diu Lluís Claret. "PI'· rà .1í que es pm aconseguir una gran ano· 11/l'lllU!tt sense ser un l'irtuós excepcional• . No creu el mateix Josep Maria Prat. per a ... qui la carrera d'un artista és «el resulrar de la rrajecrària d 'aquesr i és de responsabi· litar roral i IÍ11ica del propi arti.\·ra ... «Fin.1 i tm ... diu el director d'lbercamera. «l'elec· ciri delmwwger adient és ww decisió ¡m}· piwnc·m SC!\'ct. Hi ha grcms arristes, com pN t!Xemple Sergiu Celibidache. Zubin Merlw o Daniel Barenboim. que lzan .fèr la s era carrera amb UJICI intervenció 111Í11ima dels mwwgers. És cerr, també, que no es podrí(/ e.rplimr roralment la carrera de Vladimir Asltketur:,y senst• parlar del seu mwwger, Jasper Parmr. Perà els grans arrisres sem· pre j'a11 lt1 S l'l'li carrera, encara que a l't'· gade.1 sigui maig rar els seus ma11agers. Dt• rmc•.1 numen•s, jo no juslÏjico deomolàgica· ~s ~s s- t-' lC ~e n. In ~~ r- )· ¡h p- ·a 1- re fe '6 .,... 1'/w/imir .~,Jt/..nw:.r. 7. r- mem f'exislèncitt de la nos/ ra professió». fIS acaba dient Josep Maria Prat. «sinó és per a comri!Jui r decisil•wiU'/11, como mínim. en ~- la carrem d'un art is/(/». ¡s :r 1- IJ ·- a í- i- a (/ e (' 5 curn·ru rl'n•l:atla Jlt'r 1111 """ lllllllllg<'l'. Si bé els grans artistes roden prescinuir de la intervenció del munager. els qui en busquen el suport són, principalment. eb artistes que comencen la seva carrera i d'altres que, sense començar-la. <.'onsideren que sota el patrocini d'un representant la seva carrera estaria menys desaprofitada. El tenor català Josep Rui.c porta gairebé 12 any~ dedicam-se al món dc la música. i sempre sense representant. «Aquí, a Calafunya, i I· a 111/CI - també a la resw de f'Esrm espanyol. fine feina, perqul~ e.wic ben considemt», diu. «pen), a f'e.wrcmger faig poco cosa. Crec que lreballv 1111 60% cid que podria fer en realiuu. i e/40% re.\ lli/li estiC' segur que és aquella feina que acon.H'gueix el represenW/11 miTjançam con/lleies que el propi artisra 110 (ICOSTL/11/ll a leiiÍJ'o•. Ruiz creu que, tenir un agent artístic, té avantatges i inconvenients . ..Ets m·wtlm~es són que et proporciona j(•ina sense q11; 111 te 11 'hagis de preocupar». di u. «Els inccml'eniems, que algunes de les feines que t'fta atmtseguil, 1111 1 'agraden». Aquest tenor ca- ta11i opina que. encara que un manager ajudi un artista a fer la seva carrera, aquest arriba. a~ mateix lloc sense ell, però amb un termini de temps major. Llufs Claret. per la sc~a banda. creu que la promoció que un artlllta es faci ell mateix és molt dificulto- sa. "Hi ha molts secwrs als quals un 1w 1é accés sense .\er 1111 professional». diu. Els organittadors dc temporades musicals .J.,_,,p Nw ... i cicles de concerts !.emblen encanlats amb la feina de representació d'artiste~ . ..Nosaltres. coll/ a orgwtil~tufors de cmt ceri.\, podem dir. sincallllll'nl, que no palim pc•r fe.\ agh1cies de nwnageme/11; Iol el co111rari, l'liS són de gran ajuda», diu Abili Fort. res- ponsable tècnic del Patronat dc l'Orquestra de la Ciutat dc Barcelona. uA I 'hom de fer tlllll temporada». explica Fon. "fUirlim al/Ib la idea d'aconseguir deTerminats so-· fisl es o decerminats diret·tors d'orques/ra; pen), per altra balilla. fe.\' agències d 'artistes ens proporcionen una lli.\/a de noms. currículums i dates. i són les que.~ 'encarreguen, en cas de 1riar-m•. de/l'l' to/e.\ le.1· ~l'Sli OliS». Allò mé~ habitual. en un orgamttador dc conccrb, és tenir contactes a di verse~ bandes. Per un cantó. directament amb els artistes: per un altre. amb managcrs generals. siguin nacionals o estrangers; i en un tercer aspecte, amb managcrs locals que te· nen la representació d'a.11istcs. Aquest tercer grup és el que proporciona el major nombre d'artistes, perquè ja gairebé tots els músics <.¡Ue pertanyen a importants agències tenen un representant a Espanya. Abili Fort assegura que mai cap agència ue managemcnt no li ha condicionat la contractació d'un artista a quedar-:.e'n un al trc. "Això po1ser seria accepwr si f'arti.\la que demanes o que r 'ofereixen és d 'tma gran cmegoria. i és l'única IIW/tera d 'anm\eguir-lo•. diu. La confiança de l'organitzador cap a l'agent artístic és bastant elevada: i aban!> és acceptat un artista proposat per un agent que no pas un pretès virtuóll que s 'intenta vendre per ell mateix . ... pm ser deformaciú professional», diu Abiti Fort. ..però me'n fio tntalmem, d'aquells agems que conec• . El fet que agents artístics siguin alhora temporades musicab, com són els casos d' lbercamcra i Euroconccrt, ¡,no fa que determinats artistes tinguin l'exclusivitat d'actuar en les respectives temporades? Abili Fort ac;scgura que. en cup moment. I'Orquestra de la Ciutat dc Barcelona ha deixat de tenir un artista perquè hagi actuat en alguna d 'aqucl>lCl> temporades musicals i els seus organitzador., ¡·hagin vetat. organil~.:adors de Lourdes MorRadC'.\ FIGURES I TEMPS --------------------------- ----------------- ¡, ( .. Els grans noms del management internacional Pere Porta és un professional jove dins el món del management musical. El seu nom encara no ligura en l'última edició del volum «Music in Europe•>. perquè s' hi exigeix tres anys d'activitat; però hi figurarà a la pròxima. Amb una trajectòria acusadament ascendent i amb unes idees molt clares de quina és Ja seva tasca. comencem el diàleg justament amb la definició precisa dc la mareixa, segons el concepte que ell en té. - Podríem parlar de dues figures. Elmanager i /'agem anís1ic. Eltenne mcmager no és gaire emprat 1íllimamem; és la persona que se cem ra exc/usi I'Oilll!llt en una figura concreta. L 'agem artís1ic, ben altrament, posseeix una llista de noms i els col· foca al lloc que correspon, amb el millor commcte possible i en/es millors condicions artístiques, financeres i personals que siguin 1•iab/es. De mwwf?er, en té Karajan; però, en rea/iwt, aquesta figura compta molt més en el món del pop i del rock que en la música clàssica. Normalmem, sempre es parla de l'agent. de l'office o del burcau. L 'agenl artíslic ha de fer conèixer Jif!.ures que, per les raons que siguin (per 110 haver enregistrm, per exemple) no són presents a determinades organitzacions de concerts, malgrat llur cm egoria. Aquesta és una de les jèines de I 'agem, perquè òbviament es traciC/ el 'una acció que no pot fer el mateix artista. L 'artista no pot anar a em retenir-se passejam currículums arreu: a di re<:!ors d'orquestra o a responsables de festimls. Per altra pan, aquests tíltims acudeixen als agems perquè, per ells sols, no poden conèixer els artistes que hi ha, c'l1110me111 que \'Íuen, etcètera. Possibilitat d 'inren•etlC:ió artificial en el mercar - Fins a quin punt l'agent artístic exerceix una tasca dc pressió, diguem-ne artificial. sobre el mercat i. per tant, pot imposar uns artistes poc valuosos? - No és tem jèici/, això. Mira, w1 pianista jove, si no compili amb dos o tres grans premis intemacionals imponams, 110 el col· Ioques enlloc. I d'aquests en tens molt pocs. Sí; potser sí que, wl com tu dius, l'any Scarlalli hi \'a hm·er qui es l'a treure de la mà un soi-c.Jisant especialista en aquest al/Ior; o, l'li un altre momelll. un altre. Però, per la mel'l/ pa l'I, comidero que resul30 (8::!) Herb('l1 l'Oil 1\uru¡an. 1111 pot/er tl<'<úiu .labre mol/e.\ cmTeres. I ..._ r· w molt més rendible. i wmbé molt més ètic, a~afar els artistes que tu tens i 1•eure qui pm fa millor Scarlaui o allà que sigui. No dic.que no lli flagi qui faci pressió: ara bé. nosaltres no en fem! Hi lw alguns lipus de m/Ísics. de qui wts sabem que són especialistes en quelcom. i 111 els explotes. Mira, tl!i!S el cas de Roberta Alexander, que és w ctnuant espt•cialista en Gersflu•in. Pe111 rà ella pot ccuuar Ger.\flll'ill i allò que l'Lligui. Nosaltres no direm que és una espedalisw e11 Gl'!'sflu·in, sinó que ClllliO nwlt bé Gershwin. De l'egade:, . et trobes que surten especialistes en co.I<'S molt estranyes. Per a Porta. la possibilitat que l'agent arpressioni ve condicionada també per la categoria del responsable dc l'organització. o ent itat contractadora. ti~tic Si I'organir::.ador no sap què vol, se li poden imposar determinats artistes - L 'agem artútic pre.ll'IIW uns 1111ísic·s. i qui decidl'ix és /'ml(allit:.ador. Si l'oll(anit::.ador no sap què l'Ol, se li poden imposar detaminms artistes. S 'lla de ser molt importal/I per 11 imposar artistes a les organi1:.acimiS. Pere Porta separa molt clarament la fun- ció d'agent artístic dc la d'organitzador d'activitats musicals. -A França. la cosa re.11a molt clara. Leglllmew, só11 due.1 actÍI'ifllts ben dijè•renciades, amb sengles llil'ències. i /'especwdor sap molt hé a què atendre 's. I s 'lla de fer nowr quan un hom ac/ua co111 111/CI cosa o com u11a altra. Jo 1 •ai~ orgwlil~ar durant dos anys el Fe.l'lil'tll de Cambrils. L'Àngel Reca.1·e11S 111 'ho l'U demanar. Però jo cobrat'li com a wl organit~ador. i en els dos Cili\'.\' només hi l'aig portar dos artistes 111eus: ~ls Solistes de Zllgreb i Iu Carme Bustwuw11e. que va ser solista de L'alta naixença del Rei en Jaume. És clar: aixti és ww cosa que depèll de I 'ètica de mdasciÍ. Si <·obrara com a organit-;.atlor, no hm•ia de. a més. mnp/ir e/ fc•stil'(l/ (111/b 1/011/S l//l'liS. - -Sembla clar que. a casa no~tra. augmenta la demanda de música. Com ho veieu. des dc la vostra posició?. -Partim/armem. jo mda cop tinc més demam/a. Aquí, l'li tllfiU'SW t~/icina. \'aig començar sol i ja so111 qumre a treballar-hi. Si; és evidem que, u casa llostra, cada l'egada hi ha més acti1•ilat musical. Úl música esdel'é 11/l;s un element d'ús cultural. Ha de~wn de ser quelcom llunyà. sojist iem, 110"'es per u I lliS qual/f.\'. i l'li esde1•enint un fet om:vtic an·essible u totlwm. llu cosa es Ilota 110 tan sols a Barcelona. sinó també a comarques. A les co11wrques. s 'està cream 111w il(/i'twructura nu1sica/ ben C'l'id~llt. No_t's només la cosa delsfestimls, siIlO ~ambe els cicles. Aquest fet estii moll relano¡uu amb la qilestití d'' les .wbi'C'IIcions. A tra1·és de les institucions -Generaliwt. Ajuntamems i Dipwacions- es cobreixen uns mínims, cosa que llU fa gaire era impossible d'aconseguir. I. d 'aqut'Sfll/1/CIIIera. la música lw esde1·ingut 1111 fN quotidià. Abans. era molt normal que les COIIIJHIII.\'ies dc tewre actuessin a pobles relmil'llmelll poc importa/I/s. Ara. això wmbé s 'esde1·é amb les orquestres i els soli.\'le!>. Aquest és w1 Jet 11011. Fa uns quallis anys. era impensable que 1111 ajuwmnem tingué.\ pre.uupn.1·t pera la música, cosa que passa ara. I. en aüà. hi ha tingut molw importància la llisca dels consenYIIOJ'ÍS, que han eswt llll/1/liIOr d 'acti1•itat /1//lsica/ molt importa/l/. Penso e11 Tàrrega. Camhrils, Vila-seca, Cerl'em ... Si el jï/1 estudia piuno, quan hi lw 1m con ceri tola la júmllia hi l'a. Es pmduei.1 un efecre multiplicador. Un factor que a fora - més enllà dels Pirineus- té molta importància i que en canvi no Iu té a casa nostra són cb mitjans de comunicació audiovisuab, ... especialment decisius. per la seva rc!>ponsabilitat. els inslitucionab. -No, 110 són clients, a casa nostra. L'Orquestra de RTVE de Madrid només fel la sel'li temporada. Però, a l'estranger, la temporada no és altra cosa que la galeria el 'una gran quamitat d 'acti1•iwts (produccions pròpies per exemple). A Madrid. no: només hi lw la wnporada i prou. Sembla que la Pilar Miró Ilo l'Ol cam·iar. aixà. A TVE. fill.\ ara ninglÍ no lw demostrat interès per la 1111ísica clàssica. Hi ha u11a gnm 1/WIIca d 'imerès per f'especwdor. Un encmllrt' de }i abol ¡.:audeix de més llll'IU'ió que 110 1111 C0/1('('/'/. Tampoc. a Catalunya, la cosa no ~embla que vagi millor, segons Ics paraules dc Pere Porta. -No hi lwsensibililal. a TVJ. pera la IIIIÍsica. Les emissores ema/emes tampoc mai 1/0 hem dell/{/1/at res. A Catalunya, 11i /I/lli cosa cmn els Dimecres Musicals no hem ring ut. TVJ pm pagar grans quwltiltll\ per portar una .ftxura com Julielfe Greco per a un programa de Cap d'Any, i, en conri. per a la músim dàssim, fins i tot regat e- TEMA --------------- --------------- --------------- ----------gen a l'hora de pagar, quanrrpmmeren 1111 concerr en direc1e. Només I'Angel Casas, af1·eu progrtuna, s 'ha preocupar alguna l'egoda de parlar algun imèrprer de nuísica clàssica. Pere Porta C!. dol d'aquest tracte discriminatori o bé del que en podrfem anomenar greuge comparatiu. exercit pels ens dc comunicació institucionals a Catalunya pel que fa a la música clàssica respecte d'altres camps anístics o comunicatius. per als quals no ve de cinc. Entrem ara en un nou apartat temàtic. El dels grans noms del management artístic internacional i dc les seves influències, dc com poden influir en una carrera, etc. - Al món hi ha un tran nom, o allò que tu en dius un pool. Es la Columbia, que és ww empresa que ocupa un gratacels a Nova York. A Europa, el seu equimlenr 110 exisreix. Sí que hi ha agenrs imporrcmts, que treballen amb els grans 1101/lS i que es mouen wmbé en l'àmbit de grans organir-:.acimls discogràfiques, defestimls, erc. És el cas de Michel Glor-:. a París. de Gijrh a Alemanya, Haro/d Hold a Gran Breranva o de Ho.llieerder a Àusrria. Amèrica i Elu:opa, en aquest sentir, són dos mons diferenrs. La influència d'aquests noms sobre els músics queda ben precisada en aquesta frase de Pere Porta. - A un artista, li canvies la vida el dia que lw actuat amb la Filharmònica de Berlb1, que lw cantar a la Scala de Milà, o que lw enregistrar amb la Deutsche. I afegeix. - Aquí rau l'habilitar del manager; de ferlo arribar en aquests llocs en el mome11r just. Cal tenir .força per imposar-lo i - importam - per tornar a jèr-1 'hi actuar. I és clar. si l'artista 110 respon, tot se'n va en orris. Tots els grans artisres imenwcionals són subsidiaris de grans managers. Això planteja el fet dramàtic que poden existir (i. dc fet. existeíxen) artistes rellevants la carrera dels quals queda esmorteïda per la manca d'aquesta figura. per no haver pogut entrar en el moment oportú als rllben Giméne::. Atenel/e, 1111 dell escassos 111/Ísics cataltms presents tt la nostra televisió. llocs adequats Artistes que, si no es produeix un miracle. hauran restat ja per sempre a l'anonimat. Pe re Porta ho reconeix i cita noms. Managers que ja tenen cobcrt·es les seves necessitats d'un cert tipus dc músic i que mantenen a l'ombra un jove artista important, tapat per una altra figura dc I 'organització; instrumentistes que arriben massa tard als circuits; circumstàncies. en definitiva extraartístiques, filles dc la manca de transparència del mercat i de la seva forma de produir-se, i que poden malmetre talents o evitar-ne l'expansió i la projecció. Això presenta també una altra problemàtica. La falta , a Catalunya. d'un cos de management important i decisiu condiciona la projecció dels nostres artistes. -Sí, això és e1•ident- reconeix Pere Porta. I aclareix tot seguit. -Mira el cas d'en Carles Caballé que. en ser important, ha pogut afavorir l'eclosió de noms com Josep Can·eras, Joan Pons, Dalmau Gon-:.ó/ez, Luis Lima, Enric Serra. Després de Montserrat Caballé, ha pogut anar imposant una colla d 'alrres 110/IIS. És clar; si, després, el ctmtanr 110 re.17J011, no hi ha res a fer. Però, si té èxit, ja tot resra encarrilat. - Els grans managers, poden fer dirigisme cultural? - No ho crec. Tots els grans festivals renen al davalli directors que saben música tam o més que els agnus. A Sal-:.burg, el director fa audicions per ral de donar papers a gem nom; i quan s 'han de produir substirucions, el mareix Karajan escolta els candidats. - Es poden produir tipus de relacions moh impersonals, entre agents i artistes, com a .conseqüència d'u na dinàmica moh mercanti I itzada?. -A Europa, això no s'esdevé; am bé, e11 una orgc111ització com la Columbia, w11 enorme, això és més possible. - Fins a quin punt els agents no són res. ponsablcs del progressiu encariment de lc~ cachettes dels músics?. -Mira, aquest és un tema difícil. És allò del peix que es mossega la cua. Si w1 artista cobra poc, surt allò de: «Per alguna cosa deu ser!». Hi ha una cosa que és cerra . ..... Des de Bonn a Sevilla, els arristes cobren tots igual. L'increment de cachettes té molt a veure amb la fiscalitat. A Espanya, els artistes de fora paguen el 22 per cem en impostos. Els d'aquí, el cinc per cem; pe· rò, a part, corir-:.en per renda. Les cachct· tes depenen de moires coses. Els desplaça. meniS s 'han encarit molr; l'hotel també ... Allò important, pel que fa a les cachettes és que el manager col· loqui I 'ar1ista en llocs com el Festiral de Berlín, o que aconsegueixi que enregistri per a la Deutsche. Ales· hores tor cwn,ia. Quan un intè1pret fa la Missa Solemnis amb Karajan , la cachcttc awomàticament es duplica; s 'en i ra en ww fase nova de la carrera. -Aleshores, podem establir que l'enrcgis· ~ trament discogràfic constitueix una autèn· tica plataforma de llançament dels músics?. - Sí; és nwlr imporram. Quan la Dews· cl1e decideix que Karajan enregistri la Novena, de Beethoven, i el director diu l'ull aquest o aquell, rot és diferem. Karajnn cominua essent la persona que marca els destins de la música. Aleshores, tot és w¡a roda. Per a l 'artista , allò imporll/m és caure-hi en el moment oportú. I. per a això, cal quasi sempre que l'agent - i això ho ha dit específicament Pere Portaestigui a I 'aguait. com un ocell dc presa. R.R.M.C. Butlleta de domiciliació bancària Butlleta de subscripció Senyo rs, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuL~ que els presentarà CONSORCIS DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA I DEL GRAN TEATRE DEL LICEU. pel pagament de la meva subscr ipció a la REVISTA M USICAL CATALANA. Nom i cognoms Carrer _ __ Població __ Titular Banc/Caixa Núm. compte Núm. llibreta Agència Adreça agència Població Signatura Telèfon _ Dte _ _ Província Professió_ Desitjo subscriure'm a· partir del número amb la quota anual de 2.500 ptes. semestral O de 1.250 ptes. O O Faré efectiu l' import mitjançant O taló bancari adjunt O domiciliació bancària Per subscripcions a l'estranger, consulteu el preu. - d q e n p o p a p t s s r f e e ç e a h a - lt Dirigisme cultural del management ò , (¡ h s s - Esbrinar l'arrel més profunda i íl·lustradora del perquè les programacions són les que són i no unes altres no resulta fàcil, a casa nostra. L 'estructura dels nostres promotors musicals, el' entrada. no és forta. El país, Catalunya, no posseeix ni una tradició privilegiada ni unes organitzacions capaces dc vertebrar unes activitats musicals amb una personalitat acusada i dc fer respectar, per tant. un protagonisme dirigent ben afermat. Per altra part, el cos social receptor de L'oferta musical posseeix uns hàbits i una sensibilitat musicaL la ncxíbilitat dc la qual si bé no ha estat posada a prova d'una forma racional. apunta cap a unes limitacions força tangibles. Respostes ofertes a determinades iniciatives més o menys obridores d'expectatives des del punt de vista formal. en general han estat objecte d'un rebuig força matisat. Per altra part, aquella feblesa de Ics nostres instàncies motores, al-ludida abans, no ha permès d'endegar cap mena d'acció dirigista amb la linalitat de forçar una potenciació - via procés estudiat i coherent- dc les capacitats sensibles i de les obertures dc criteris. A cavall d'aquest marc que acabem de situar, resulta difícil determinar quina influència poden tenir en tes programacions altres clements que d'antuvi es presumeixen importants, i que són l'oferia internacional dc producció musical. Pere Porta ha assenyalat molt bé que. quan el director d' un festival coneix l'ofici, no és fàcil imposar-li res. En e l cas que ens ocupa. el problema potser no és tant dc manca dc categoria del director com dc solera de la manifestació. de pes i tradició del nostre marc cultural i dc potència i capacitat. No és el mateix el pressupost i Ics possibilitats del F~stíval barceloní que e l de les grans mamfestacions internacionals. runa plaça com Barcelona tampoc no té la transcendència i l'atractiu musical dc Berlín. Viena , Salzburg, etcètera. Programar a mesos vista o a anys vista són ducs coses ben diferents. també; i així podríem anar situant una sèrie de factors que configuren el context de vulnerabilitat que té Barcelona respecte de la po~erosa gran indústria de producció nmst,cal tntcrnacíonal. Parlar, en el cas espec~fic de casa nostra , dc dirigisme per part d aquest gran mercat internacional no sembla, en principi, fer res d'extraordinari. Sense que es pugui alïrmar res dc forma contundent ni conclusiva, resta clar que s 'hi produeixen les condicions favorables perquè aquest dirigisme es pugui produir. L'anàlisi d'unes dades concretes, en tot cas. servirà per confirmar o. sí més no. reforçar aquesta presumpció. Per això, hem treballat sobre la basc dc ducs manifestacions cabdals a la vida musical barcelonina dels últims anys. Els cicles del Patronat Pro-Música, sobre el qual hem extret dades de tots els seus 25 anys d'història, i el Festival Internacional de Música de Barcelona. en aquest darrer cas, sobre la base d'una mostra de les últimes cinc edicions. Són dos cicles que depenen acusadament del lgor Strarinsky. un m.1 tle prtnlc•gt en la programació. món del management internacional; i encara que ofereixen matisos diferenciadors dignes de ser tinguts en compte. a la li Ics seves línies acusen directrius bàsicament paraHeles. En el curs d'aquests 25 anys s'han interpretat 295 vegades obres dc compositors dc l'actual centúria, 925 d'autors romànticsamb un protagonisme acusat del Lied-. 364 d' autors clàssics. 270 d'autor!> barrocs i 16 de compositors pre-barrocs. Cal precisar que, en el capítol de romàntics, s' inclouen també els nacionalistes i, lins i tot. compositors que. havent desenvolupat la tasca fonamentalment en el segle actual, per llurs postures formals corresponen al període previ; és el cas dc Sibelius , Rachmaninov o bé Richard Strauss. Aquests guarismes s'han de completar assenyalant que: les 295 interpretacions d'obres del segle XX corresponen a 66 autors: Ics 925 del període romàntico-nacíonal ista sc les rcpancixcn 54 autors: les 364 del període clàssic. 23 autors: les 270 barroquell. 32 com- po!iítors: i 22 obres corresponents a Ió autors prc-barrocs. D'e ntrada. tenim un perfil demostrutiu dels criteris conservadors, amb el predomini tan acusat del període «més comcrcínl .. -si sc·ns permet l'expressió- que corre:-.pondria al clàssíco-romànríc. mentre que uls extrems queda la música formalment dclll nostres dies, i la barroca i pre-barroca. Aquella. amb el detall significatiu que el nombre de presències es repartei\ entre molts compositors, cosa que significa. en definitiva. un protagonbme marginal escadusser i complemenrari a les programa cions. excepte el cas d'alguns noml> mé~ o menys afermats -impressíoniste~ francesos. el fenomen Stravinsky. Bé la Bartól-. i no gaire cosa més. Així. Debussy apareix interpretat 32 vegades. Falla 22. Fauré 17, Béla Bartók 25. Prokofiev 26, Ravel 37. Stravinsky 20 i el nostre Xavier Montsal vatgc Il. Ben altrament. figures com Boulcz, Ginastera. Kodaty, Barber o Webcrn. només apareixen interpretats una vegada, i sovint en obres molt de complement i d'escassa significació. Berg, dues. Per altra part, sí que poden tenir signí ficacíó els absents, o alguns d'ells. És el cas dels Berío, Lig.etti, Nono, Cage, Stockhauscn i. més a prop, els nostres Guínjoan. Sole r, el donostiarra Luis de Pablo, Bnrcc, Coría, Marco, etcètera. També resulta significatiu el fet que Schonberg només apareguí interpretat quatre vegades, i encara només en base a dues obres: Nit transfigurada. programada en tres ocasions, i Simfonia de cambra, Opus 9. la rcsLant. Berg només apareix dues vegades. ambdues en Lieder: i Webcm. una. Així mateix, cal fer esment en aque!.t apartat de les repeticions d'obres. o bé dc com. !>OVÍnt, uns quants títols dominen dc forma clara. Així. pel que fa a Debu~sy. més de la meitat de les seves presències ( 17 dc 32). corresponen a obra pianística. amb un total dc 17 títols. Obres tan fonamentals com el Préhtde à I 'après midi d 'un flwne. La mer i lberia apareixen una :,oia vegada. Pel que fa a Ravel, la su ite de Daphnis i Ch/oe es repeteix en quatre ocasions i, curiosament. el Bolero, tan famós. només en una: i dues vegades ho fa la coneguda Pm•ana per a una infanw d({uma i també Ga~pard la m!Ít. Petruixka i el Con cert en Re. amb tres ínterpretacion., cadascuna. són les obres més prescnh de Stravinsky. seguides ambdues per lA con.wgra- ---------------------------- --------------------------- TEMA ció de la Priman•ra. i la Suite iwliana de Pulcinella. mentre la rc!-.ta dc títob. 14 en total. inclòs L'ocell de foc. apareixen en una sola oportunitat. Pel que fa al bloc pre-harroc i barroc cal destacar. en primer terme. l'c~cà'> pes del primer dels do\ grups. amb 22 presències. corresponents a 14 autor... Mont\'erdi. amb 4 oportunitat'>, emergeix inevitablement. encara que cal rdativillar el fet. car ducs d'aquestes presències corresponen a alguns Lieda en un recital en què intervenen diversos autors, i només la versió integral de concert dc l'01jeo compta amb un cert pes. El gran moment barroc sc centra sobre les tres grans figures, Bach, Handel i Vivaldi, amb I 12 interpretacions del primer, 45 del segon i 49 del tercer. En aquest cas sf que Ics xifres tenen signilicació. ja que molt sovint aquestes presències tenen un pes. o bé absolut o bé rellevant, en els respectius concerts. Les obres importants d'aquests ~utors. a més, apareixen molt sovintejades. Es el cas del !i Concens cie Brandemhurg. dc Bach. interpretats 22 vegades. set de les quals va ser el Concen ntÍm. 3. Els Concerts pl'l' a l'i oií. del mateix compositor. apareixen 15 vegade!-.. Ics Variacions Goldberg dotze i. pel que fa a Ics Pa1-.1-.ions. la Passió segons sam Mateu ha estat present sis vegades i la Pas.\iCÍ segons sw11 Joan. tres. i cap vegada la la Passio segons sam Lluc. No cal dir que El Messies és l'obra més present dc Handel - quatre vegades-. i així mateix hi tenen un gran protagonisme els seus Concerts i Cmlcc'l1i grossi, amb un total dc dotze presències. Les c¡uatre estaciom. dc Vivaldi, amb trc!-1 interpretacions, assoleix així mateix un acusat protagonisme: i també. com en el cas dc Handel. hi compten els Concerti gmssi, cosa que així mateix s'esdevé amb Corcll i, un altre autor -12 presències- que. juntament amb Alcssandro Scarlatti -8 presències- conformen el bloc més protagonista d'aquest apartat. Curiolooamcnt. no hi apareix el famlh Ada;.:i o. d' Albinoni. autor només interpretat una vegada. La mas imponante cdirorial dc publicacioncs cspañola dc obras musicalcs de e'>tudio )'dc concicrto '?-'?~ <..: \)\\Q\).\;\1.. Dê ~ ... ~ At . O.s BOILI':AU ~- "'~ 1 c -9 Provenzo, 287 • Tcl~fono liS 53 34 08037 - BARCEI..ONA En su propio interés pida siempre .14 (1\h t Xm·i('r ,\lrml.\llll'lllgt•. 1111 compa\Ïtor ('li/lliti }lli FI i111e1pretat. Pel que fa al classicisme, Beethoven i Mozart -tampoc aquí no hi pot haver sorpresa- comparteixen el lideratge protagonístic, amb un curiós empat a 140 presències. Ben lluny -5 1- hi apareix Haydn, mentre que la resta es mou ja en xifres d'un sol gum·istnc. Novament ens trobem amb el domini d'uns títols molt concrets que cobreixen una bona part de Ics programacions. Així, pel que fa a Beethoven . els cinc Concerts pera pifmo i orquestra es reparteixen 22 presències. amb un equilibri quasi exacte. Les nou Simfonies hi apareixen 31 vegades, i es troba aquí un fenomen que apareix molt sovint en el conjunt d'aquest cicle: una ohra que es repeteix al llarg d'una mateixa temporada. És el cas de les Simfonies ntím. 2 i 3. -Heroica- i Setena. Les més interpretades són la tres i la cinc -5 vegades cada!-1cuna- cosa no gens sorprenent. tanmateix; i les menys interpretades. la Primera i la Nm•ena. La popular Obertum Egmont hi apareix cinc vegades. i així mateix hi tenen un acusat protagonisme Ics Sonmes per a piano. amb 28 presències. Pel que fa a Mozart. sc n'observa la interpretació 43 vegades dc les Sin~f'onies. i 12 vegades dels Concerts per a piano. La Símjònia ntím. 40 hi fou interpretada vu it vegades, dues d'elles a la temporada divu itena. metre que els Di l'ert i ments K. I36 i 138 hi apareixen en un total d'on1c oportunitatJï, i, el Requiem. només ducs vegades en una producció. cosa que igualment s'esdevé sovint amb els Oratoris. dc Bach ' que es repeteixen dos dies seguits. Dinou Simfonies, de Haydn. es reparteixen 27 presències, amb especial esment per _. a la Simfonia 49 (La Passió) i la Simfouia 88. en sol -(tres vegades)-. L'oratori Lo Creació apareix quatre vegades i, Les estacions. només una. Brahms amb 130 presències. Schuben amb 119. Chopin amb 98, Txaikovski amb 61. Wagner i Schumann amb 45, Wolf amb 49. Liszt amb 38 i Mahler i Mendelssohn amb 26 cadascun. ocupen els llocs de privilegi de l'informal rànking dc protago. nis me. En aquest apartat, en el qual també hem r inclòs els nacionalistes, s' hi veu un cscà~ pes d'aquests darrers. Dvorak, amb 17 in. tcrpretacions, el nostre Enric Granados amb I 3 -tot Lied- són els únics que superen xifres de dos guarismes. El món eslau i nòrdic hi apareix molt poc; i, el francès, l'hem situat, en el nostre esquema. al capítol de la música formalment implicada en els cor· rents del segle actual. En tot cas, resulta sig· nificativa l'escassa incidència de composi· tors com Borodin -dues presències-. Glinka -sis. de les quals, quatre amb Ued-. Rimsky Korsakov -una solitària interpretació de Shehere:ade-, Sibeliu~ - tres cançons- . mentre que Grieg aparci~ amb quatre Lieder, dues interpretacions de la Suite Holberg, i una audició de la Sona· ta per a 1•iolí i piano. No cal pas parlar d'absències notables. com les de Glazunov, Cui. Bo Nilsson, etcètera. Cal tornar als grans noms del període ro· màntic per veure com. també aquí, com s'esdevenia amb els del gran període cl1ts· sic, unes obres molt assenyalades ocupen bona part de l'oferta. Aixf, les quatre Sim· fonies dc Brahms han estat interpretades un total de 26 vegades. i també es reprodueix aquí el fenomen que, algunes, s'han ofert en dues ocasions en una mateixa campa· nya. La Simfonia núm 3 només s'ha cxc· cutat dues vegades i les altres ho han estat vuit cadascuna d'elles. El Concerr per a 1·iolí ha aparegut en cinc oportunitats, i eb dos Concerts de piano. en tres cadascun d'ells, mentre que en ellieder ho ha fet en 39 vegades. repartitS entre 32 temes. Un d· quiem alemany s 'ha interpretat cinc vega· des . i tres les Variacions sobre 1111 rema cie Haydn. Pel que fa a Schubert , el Lied aparci" en un lloc de privilegi, amb 78 presències per a 59 títols. mentre que les seves Simfonies -només les números 5, 6, 8 i 9- s'han re· partit 14 interpretacions. L'obra pianística de Schumann apareix 16 vegades per a 9 títols; les Simj(mies núms. 2 . 3 i 4 es reparreixen cinc interpretac ions. i setze temes Iiederístics es reparteixen divuit interpretacíons, mentre que la Famasia en do, opus 17. apareix tres vegades. Pel que fa a Strauss. cinc poemes simfò· nies es reparteixen tretze audicions. I rc~­ pcctc a Liszt. sorprèn l'absència del Concert mím. 2 per a piano, mentre que el Con· - c. u (/ a¡ jè t~ s I~ L v v e r; n 2 Sl lt n d p n h s t; v a E 11 'I ~ r t r tl n r' ,·- í- -. J1o:an i Bach. Jlllllt/111('/ll amb Beetlwn·n, a la capnllna clt•/, '""'"' cert ntÍm. I nomé~ s'ha ofert una vegada. I hi són Ics seves obres més presents: rEs- )- m s- :n 'l- m ix rt a- e- at ,a ,¡¡, lO ~n 'è- a- ie ~n er es e- ix es ·e- lr- la ·e- ò- =~­ ,. •/l- wdi mmscendent mím. 10. la Sonata per a pia11o en si li/l' llOr i el Vals Impromptu amb tres oportunitats cadascun. Quatre Simjònie.s dc Txaikovski. es rcpa1teixen 22 interpretacions, amb especial esment per a la Sirifonia 111Ím. 5. amb 9 interpretacions. i la Sil!{onia núm. 6, «Patètica» amb !lct. L'endolcit Concert per a l'ioli s'ha repetit vuit vegades, ducs d'elles a la temporada vint-i-doscna. Amb 61 presències. aquest compositor soviètic significa una mostra paradigmàtica del gust o dc la situació d'oferta musical del moment. Setze Eswdis. dc Chopin. e~ reparteixen 26 intcrpretacion~: la Polmte.\a 111Í111. 6 va ser imerprctada cinc vcgatlc:-.. Quatre Balades es reparteixen deu intcrprctadom•. mentre que el Conn!l't ntím. 1 hi és present dues vegades. Rcsulla curiós com el compositor poiMès e~ fa molt present a la primera època d'aquest cicle, i que. després. hi desapareix dc forma progressiva. Una dada significativa és la dc l'escassíssim pes a les programacions d'autors catalans i també espanyols. Així, al llarg dc · vint-i-cinc anys. només hi apareixen tr~tze autors catalans i set dc la resta dc l'estat. Excepte Falla, amb 22 interpretacions, Granados amb 13 i Turina i Xavier Montsalvatge amb onze cadascun - en lots els casos, _amb el Lied com a protagonista prmc1pal- Ics restants presències tenen 1~1és valor testimonial que no pas sionificatJU, i és digne d'esment que Isaac Albèniz només hi ha aparegut en ducs ocasions. encara que en una d'elles omplí el programa amb la Suite Ibi: ria. interpretada per Alí- cia de Larrocha. Frederic Mompou només hi apareix en tres oportunitats amb els seus dos Lieder més coneguts: Dam11111 dl' tunolllés les flors i Jo el presselllia com les jlors. r sempre a ct¿ra de veus no estrangeres: Victòria dels Angcls i Montserrat Caballé. * * * L'observació de les dades dc Ics lÍit imes cinc edicions del Fc!>tival Internacional dc MlÍsica de Barcelona. ens permet arribar a concltt~ions no gaire llunyanes respecte dels criteris dc programaci6. I. en dir criteris de programació, cal advertir que seria millor parlar de «possibilitats realsn dc programació. Així. el període d'autors corresponents a la nostra centúria apareix amb 52 presèncie~ repartide!> entre 28 compositors. amb el predomini dels dc sempre : Stravinsky amb cinc interpretacions. Ra,·cl. Bartók. Prokolïev i Debuss} amb quatre. i Shostakovirx i Schonberg amb tres. En aquest apartat. cal esmentar eb conccrl\ específicament dedicat~ a la música contemporània, sovint basats en propo~te:-. experimentals que amplien notablement el nombre de presències. Però. sempre. dins d'un context de delimitació d'aquesta concreta parcel·la d'oferta. El període romàntico-nacionali:-.ta. amb 52 obres entre 21 compositors. mostra també el predomini d'uns quants noms molt localitzats. com Brahms. amb deu interpretacions, i Schubert amb 9. amb la constant de predomini d'unes obres molt concrete~ i sovintejades. Strauss amb cinc interpretacions. i Schumann i Mahler amb tres. :-.ón altres rcfcrèncie!> sig.nifïcativc:-.. Chopin é~ /I/t'I /1/lt'IJirda/\. el gran nom a reivindicar. amb nomé'> una presència. Les vint presències de Mozart. Ics divuit dc Beethoven i les onze dc Haydn. situen el tema pel que fa al període clàssic. també aquí amb clar predomini (encara que més diversificat que en el cas de Pro-MLh.ica) dels títols més coneguts: Simfonic:-. i Concerts. Bach, amb deu presències. quatre dc Ics quals amb oratoris. centra l'oferta del període barroc, amb sis dc Handel quatre d'elles corresponents a oratoris- i cinc dc Vivaldi. Tampoc aquí hi ha re~ dc nou: re:- que no es correspongui a all() més sabut. Pel que fa al protagonisme dcb compositors catalans (i a part dels que apareixen en cb concerts monogràfics ja esmentats. dc música contemporània). és especialment irrellevant. amb només una presència dc Sor:-. i cinc dc compositors dc la ccntlÍria attual. Cinc prcsèncie!>. tre~ dc Ics quab corre..,ponen a Falla. representen l'aportació dels compositors dc la resta dc l'Estat. Det'ididamcnt. el!:. compositors catalans i cspanyob pesen poc en el gran m6n mullical internacional, i no hi ha possibilitats. en origen. pel que es veu. dïmpo~ar-los. Heus ací un tema per a la reflexió. El lector haurà pogut e~;tablir Ics seves conclusions. Sembla clar. en tot cas. que resulta difícil sortir d'unes línies directrius que. imposades expressament o no, resten ací i condicionen la nostra existència musical. R.R.M.C. l\ AQUESTA NIT SOPEU ALA CARTA ce n re: pe tCJ pi an 00 an de r g dè A1 ri aI /fi un es cir dtl de l'¡ SOPEU AVIA CLARIS Descobriu els millors plats de la cuina internacional. Descobriu un ambient singular al bell mig de Barcelona. za nc ar ac é re Tot un descobriment. Descobriu, al Passatge Permanyer, torre no. 2, el restaurant VIA CLARIS. CUINA OBERTA FINS A LES 4 DE LA MATINADA. te te m a l'I se líl Ui dl e se R E S T A U R A NT Passatge Permanyer Torre 2 08009 Barcelona T . 318 36 08 - 318 37 20 pi q¡ rE - o e MÓN SONOR Nadales operístiques r - El desembre és un mes operístic per exceHència, perquè ens sol portar a I'escenari del Liceu aquells cantants dc casa que reserven unes dates per a la llar, i també perquè encara no han començat les grans temporades dc concerts. El primer exemple d'aquest cicle, el tenim sortosament amb Montserrat Caballé que, enguany, ha ocupat la primera quinzena de desembre amb unes importants versions de la Armide, de Gluck. No estic segur que tots els afeccionats hagin estat conscients del tot de la transcendència d'una estrena com aquesta al Liceu. Aquesta òpera és una literal tita en la història de la música. en una mesura no inferior a la representada per I' Orfeu, o la mateixa Ifigènia a Tàuride. La Armide sed1 sempre una producció singular enmig dc les dues esmentades, perquè marca un malfs especial i diferencial en la concepció operística de Gluck. Tots els clements més positius del compositor hi són presents. mentre que l'acció esdevé molt més intensa i humanitzada. Ens cal. d'antuvi, agrair a la soprano catalana aquest interès en una constant ampliació del seu repertori, en especial amb aquesta mena d'obres que fugen d'allò que és habitual. És, aquesta. una actitud no gaire corrent entre els grans intèrprets. que tendeixen a refugiar-sc còmodament i cautelosa en una llista tancada - sovint literalment exígua- de produccions. No sé si aquest aspecte resultarà prou destacat en l'avin<:ntesa del XXV aniversari de la pres~~tacló de la cantant al Liceu, perquè la h111a del seu característic bel canto mostra una magnitud tan gran que pol fer-lo oblidar. En realitat, la veu i l'art dc Montserrat Caballé resulten idonis per a Gluck; i estic se~ur que ella n'és conscient. Aquest fet imph~a'. p~rò, una certa dosi dc misteri. perqu.e .s' h1 ha una òpera clàssica que requere1x1 una línia interpretativa essencialment oposada a la del repertori italià, serà preCI~ament aquesta Armide. paradigma del ~~s. acerb anti-italianisme, exemple de conCISIO i ~xactitud acurada del fraseig, ensems a":'b .IItbcnat expressiva i precisió cronomctnca. (Recordem com, aque!.ta, fou una Aida wmú al Ucc11 enmig de gru11 l'.\fJC'CiliCIÚ. de les obres alienes que Salieri -una vegada més, Salieri!- va «metronomitzar» amb la invenció dc Maeltzcl). Obra a la qual no es pot fer la més lleugera esmena ni violència, la puresa de la qual servava pietosament Berlioz quan assistia a totes Ics representacions, fins a l'extrem dc blasmar el petit truc benintencionat de Meyerbcer quan doblava aquells famosos dos re greus als violins. Ha d'existir, doncs, una afinitat secreta i visceral de la nostra cantant amb Gluck, per incorporar-lo al seu repertori. Una afinitat que I'ha forçada a mostrar-se molt més continguda i enquadrada que d'habitud. Aquesta és l'Armide, dramàtica i severa, que restarà com una fita personal de la nostra cantant al Liceu, als 25 anys de la seva presentació. El segon títol del mes -Cmmen- tornava a ésser una qüestió de primeres figures: una producció feta a la mida dc Ics ducs estrelles, Baltsa-Carreras. Ambdós cantants estan en els respectius instants probablement millors de les seves carreres, i per això la versió present ha resultat, en veritat. memorable per als afeccionats als matisos i a les combinacions de veus. Es tracta, ara. d'una producció que -també secretament- porta l'empremta de la concepció de Karajan. amb qui l'ha treballada a fons la parella esmentada. És un llast que opera en tots sentits, tant en els més positius com en els que no ho són gaire. Karajan ha intluït positivament en el desenvolupament de I'art i la tècnica dc Josep Carreras: ell mateix ho proclama obertament, tal com ho feia Menuhin quan encara reconeixia haver après molt de Furtwanglcr en el Concert, de Beethoven, quan el mestratge del violinista ja era una dilatada realitat. Ka rajan imposa criteris de musicalitat, sobretot, de gust, de classe i, sens dubte, d'economia en la utilització de la veu. Per això hem pogut tomar a constatar que Car(89) 37 MÓN SONOR -------------- -------------- -------------------- ce -h dí .\ li h la 111 de CI, (jl dí e CI lO l'I rlgm•s Ba!H·a rcras ha après aquell sistema excepcional d'intcrprctat.:ió que permet aliar perfectament l'exquisida execució instrumental dc la veu amb la màxima intensitat dramàtica del millor :.igne operí!>tic. Estem. ara. en prc..,~nciU d'un Don José pràcticament perfecte. inqüc..,tionable. Quant a la Balisa, és el mon~trc sagrat, dc joventut i dc qualitaL'> vocal!> ben conegudes. el lla.-.t dc la qual ens !>embla que no és altre que l'obsessió dc generar un per!>onatge de visió excessivament personal i, per tant, opinable. La Curmcn bellugadissa. femenina. contd1ria ui tipus dc dona portadora d'un dc~tí fatal, no encaixa. és clar, amb totes les protagoni:-tc-. conegudc!> lins ara. S'adiu perfectament al seu tipus vocal i. fins i tot. corporal: per() no pa!> sense acusar un impacte molt !>Cnsible en la línia expressiva més convencional. És segur que la inqüestionable Baltsa c:,tà destinada a assolir major!'> èxits en ambients estrangers que no a casa nostra. en aquelles produccions 1,usceptiblcs a una escena d'espanyolnda superficial. La coreogralïa d'Udaeta. tan experta i s(J!ida, marcava exactament aquesta difcrèm.:iu quant a ambient i concepció. Creiem. en resum. que en aquest personatge no podrem considerar tan vàlida la pre~ència 1-.arajaniana. en la me~ura en què probablement en ~igu1 rc~pon~able. Rall'Weih.crt hi va fer ~R ¡'lO) i Josep Carrera.\ , clos imhprers ideals per a Carmcn. una bona direcció musical, sempre en aquest esperit lleugerament indecís respecte d'un patró interpretatiu inconcret. De totes maneres. fou una experiència important i curulla de suggeriments en rots sentits. La darrera òpera del mes ha estat aquesta curiosa Aida que ha renovat una agradable tradició nadalenca en la forma més convencional: és a dir. amb tots els anacronismes i alts i baixo:, que solia comportar en el Liceu d'any!'> passats. Sembla que s'esperava una altra superproducció que, novament, no ha reeixit, i ara sc'n vol fer responsable també al destí dc la defecció d'una protagonista malalta o d'una direccjó musical interrompuda. Monjo. expertíssim en muntatges ocasionals, estava no obstant limitat per l'aberració essencial d'aquesta gran carcassa dc cartr6 pedra que mai deixarà d'ésser Aida. Algú ha apuntat amb encert que hi ha una lectura possible d'aquesta òpera. feta amb una transposició històrica actual; però això reclama tota una producció gen ial i arriscada. Mentrestant, no veiem com a possible més que la representació de sempre, més o menys fastuosa i acurada, però igualment impossible davant d'una especulació seriosa. No crec que sigui qüestió salvable amb una comitiva que travessi tot el passadíl> del teatre. tal com am s'ha volgut fer. sinó amb un esforç real- ment escènic i teatral, sempre dintre de la més pura convenció d'aquesta òpera dc Verdi. No sé, doncs, perquè una certa part del públic s'hi va posar nerviós, en aquest aspecte. Una altra cosa fou. ja, el rendiment musical pròpiament dit de la representació. tenint en compte que en parlem sense haver encara escoltat Enriqueta Tarrés. Galina Savova és una cantant de tota dignitat, però que degué actuar sota la pressió d'aquest clima de preocupació i d'anormalitat en la preparació que, a darrera hora, creà Enrique Ricci al front de I'orquestra. El mateix Radamés de Lando Bartolini hauria estat també més reeixit enmig d'un altre ambient de confiança, o el mateix MacNcil tampoc no hauria mostrat amb tanta evidència Ics limitacions d'un senador del cant. Semblà, en definitiva, que tot s'hagués confabulat a la major glòria de Fio· rcnza Cossotto, encara en l'exercici mé~ terminant de la seva carrera. No res, doncs, per ara, de producció autèntica en el sentit actual del terme; però, això no obstant. evidència d'una «representació» típica d'altres temps, plena d'anècdotes i comentaris possibles de passadís de Liceu, la qual cosa no deixa dc ser també. una mica, Ja sal del món dc l'òpera. Josep Casano1·as ~~ CL s D te li CI ¡J P! /I q (/ q " d é. ro 11 h e a. (/ ;a e :t ¡¡ lt ¡- n s RETRAT MÓN SONOR Una diva de vint-i-cinc anys r Cecília Gasdia va arribar a Madrid precedida d'una fama imprcs:-.ionant com a -hereva dc la Callas». Va fer. amb un grandís~im l:xit. lc~ dm: rcprcsemacion:-. dc La .\mmamiJUia. dc Bellini (un gènere d'òpcrc~ abandonat avui. ju~tamcnt perquè no hi ha veus com la d'ella). Només per haverla cantada. la Ga!-.dia ja és excepcional. al marge de comparacions que no sempre són dc t:ap ajuda i que. sovint. priven d'apret:iar l'altura del producte que hom ofereix. En trobar-la en un camerino. !-.ensc maquillatge i sense els vestits dc l'obra. e~ fa difícil d'a!>sociar aquella lïgura menuda al concepte dc diva internacional. I. abum. dc començar-hi a parlar. hom ja es troba trastornat per la seva biografia. En primer lloc. l'edat: va néixer a Verona. el 1960; i tlos cops dc sort l' han situada a la primera línia de la lírica mundial: el 1980. guanya el concurs de cant << Maria Callas»; i, el 1982, substituí la Caballé a La Scala, dc Mil~1. Després, en aquests quatre darrers anys, ha fet - literalment- tot allèl que ha volgut ter. La comparació amb la Call as -cosa que li molesta moltíssim- es inevitable. El concur~ que la va fer conèixer. el va guanyar amb duc~ pàginc!-. que eren una autèntica especialitat dc la soprano grega: el final d'An110 Bo/ena i el .. ca~ta tliva». Dc totes les participant!>. lou !"única que el> va atrevir amb el repertori dc la Callas. El !>eu propi repertori. tot i que més ampli. segueix Ics passes del dc la Calla!.. Conlc!-.sa que la primera òpera i els primers di!-.cs que va escoltar foren dc Maria Meneghini; i quan va substituir la Caballé. ho féu amb els mateixos vestits que havia portat la Cal las. perquè li queien bé. I. tot í aix(): - Mai 110 !te emès perquè 111 '!tan donat aqt!esl IÍIO/ d '.,JIC!rel'll de la Calla s», perque ~to en.wk,jn; con1 110 en pot ser ningú. N~; 1111c res de cmJu1 amb la Cal/as, jo. Vull tbr, abans que res. que li tinc adoració, que és el meu modelj perà no lti tinc res a l't'LIre: ~mb e.lla. Es clar que 111 'agmda que mlu rc•lacwnin; i. al contenç, quan l'OÍ!{ deb~uar. això m Ïllleres.\'(IWJ. Pen) ara ja fa cuw anys que porto al meu damunt aquest apd lm iu: són cinC" W/\'.1' de carn•m !tonesta. mera. perso1ull.' durall/ els qua/.1 Cc•cilm GCI.Itlia u he fet coses que 110 fenen res a l'l'ure amb la Maria ... Són anys que defineixen la me¡·a carrera, la de Cecília. i no rl'.\ més. -Com la dctïniria, vostè. la seva carrera'? - És ww carrera ¡•ertaderanwlll increïble: en de1aminms aspec1es, gairebé de noFel-la. Però és molt iweressant, pen¡uè. en ac¡uesrs cinc anys. sempre !te lingut /'m•inentesa de treballar wnb gent molt millor preparada que 110 pas jo: gmns direcrors, regis/es, cantanrs.. Jo sóc molt jm•e i he ringwla possil1iliwl d'aprendre molt més que aquell que no 1é la son d'actuar a gm ns tem res, i no arriba mai a conèixer aque.\'tes increïbles personaliwrs. ALlò !ta c.Hlll moll positiu. en la l//l'l'li mrrem. Un alrre a¡•anwtge és que sempre he ¡mgm escollir allò que jo mlia fer; pot.ler alguna \'c'¡:tula L;1 Sonnambula. equirocat, però sempre he l'.\ tal conrençuda, sempre 111 'he ellfllsiasJIIlll, amb allà que fl•ia. Mai no /te fet re.\ ..\Í/11plemem, per fer-ho. 111 'hagi - Ha pogut fer sempre allò que volia. per sort. o perquè ha rebutjat altres ofertes'! Els dos primers anys, des del 1980 al 1982, mig dir sempre «IW» a allò que - 11/ 'c~fè,rien; fins a la data del meu delmi a Florènl'ia amb Capulcti e Montccchi, per ala qual \'(/Íg passctt es111dian1 vuii mesos, abwl,'i de ccmwr-la. Ho considero absoluIWI/('111 necessari, perquè, ara, els jo l'es es llencen a debutar sense estar preparo/\. Aquella acltwció em proporcionà un !{l'li/I exir; però, és ben clar. el gmn cop dc' la me1·a carrera j(m I 'Anna Bol ena, de La Scala' l/ partir de la qual he ring/li la po.\(\JIIW MÓN SONOR sibiliwt de dir-me: «Arc1. només faré allò c¡ue ¡·ulRui», a de.1grat de .\ er tall jm·e, com rmhmn 111 'ho deia. A d'altre.\ canumts. aque.H llUll/ten/ e/1 arriba mó wrd: a mi. em l'a arribar quan tenia l'illl anys. - É~ conscicnl. vo~te. queC!> troba en una posició de pri\ ilcgi?; i que e~ troba en una millor po.,ici6 que d'altre'> cantants'? - Sí! No .1é ben bé perquè. perà sí. en sóc co11.1l'Íent. Pmser. qumt algtí comenra molt jm·e, se11w lull'el'fel malanu•llf molles co,\l'.l' aha11s, agafa millor el bon camí, amh les per.sones adequeu/e.\. Sé prou bé que la 11/l'l'(t carrem no é.1 1/ormal. No és normal debutar ll/11 jm·e. ara: men1re que, 1111 segle alums, era una cmll habitual. Les can/ell/IS del segle XIX eren, totes. joi'CIIíssimes. entre 15 i 30 anys. A l'lli, sembla que no es p11gui collll'll('tll' o cwtfllr abans ch•ls 30 t111_1•s. i aixà 110 és l'eriWI: és IC/11 sols que, a ulgu11.\ , la sol'/ els arriba més tard! Ara, e1 dur que. per mi. Iu .10r1 no e.\i.wei.\; allà que cal e:., c·om¡n·c•luln• qui11 és el momt•nt cie la wm i no ell'i mr-lo e•., capar; i poderlo agafitr.' /:11 ('/ 11/C'U cas. per nemple. podi ell prcgwuur-!10 u tothom . .\Í se sabill I 'A1111il Bnlcna; c/c• .fet l'Ull pm¡msar-lw u moltes cmlla/11,, de ,,u/J.,Iituirla Mmlt.l'c'J'I'at Calmllé. i mp 1111 ho l/cceptti, paquè• 110 .1 'hi l'llit c/1/'c'l'ir: 11 perquè 110 sabien l'ohm o perquc~ no e.,tcll'c'/1 prcpamdc•s per cwllar/a. Pmbahlc•IIIC'I/1. jo flllllpoc 1111 11 'estm•a . de pre1mrmla: perrj e111 sabia l'o/Jra i \'(/ig ser agosarada. En aquella oeasi6, evidentment, calin);crnc molt. d'agosuraúa. perquè els afeccionats dc MiH1 estaven esperant aquesta òpera amb una vertadera ansietat. D'ençü de la mort dc la Callas. ningLí no havia go~a1 de cantar Anna Bo/ena al Teatro alia Scala. La Caballé ho va anunciar, i tot havia c::.tat preparat amb una gran cura; lins i tot .U) (lJ:!) e::. va reposar el llegendari vc::.tuari que Vil.conti havia creat per a la Calla~ . I. llavors. el dia dc l'estrena. la Caballé va emmalaltir. Lc~ protestes del públic no van permetre que. aquella nit. .., 'alcés el teló. Mont...crrat Caballé va cantar un'> dics mé.., tard en una sola funció. i a lc::. restant~ hi va 'antar Cecília Gasdia. - Les condicion.\ d ·aquella suhstitucicí t•rc•n realmemmolt dures. Se'm fa dijïdl d 'e.\plicw·-les: emre altres coses. perqmi jo era molt jo\'e i nom 'adonam bé d'allà que s 'esdevenia. Ara, quan ja he l'isf a/u·es produccions de la Cal/as, comprenc mi/lm· l'estat d'ànim de la gelli que es troba a I 'til1i111 pis d'aquell 1eatre. Em 1·an rebre tol ensenyantme les ungles. El públic 1•olia la Momserrat; per això 110 l'atl permetre que es Ps la primera ji111ció amb la substituta que renia el teatre. Aquella nit, el públic 110 hauria accepte/I ningiÍ que no fos la Caballé. Després. i ajònwuulw/leJ/1 per a tnt.\. la Montserraf ,.a cwl/ar i, d 'a/gu11a 11/l/IIC'ra. wtumsí les feres. Si l'lla no hagués can/al, seguramellf fmllpoc 110 m'/uwril•n acc(•¡uar com a subsriwra. A mé~ a mé~ de l'edat. una altra dc lc!> característiques dc Cecília Gasdia. una que fa pensar en el segle XIX, l!s el repertori que té. Té òperes com La sollllcmthula que ja no canta ningú més. - Crec que les obres més d(!Tci/.1' de calltar .whr. justame/11, fes de Bel/ini. Ho .HÍII perquè requereixen mas.1·a dms rom/s, i ¡w Jothom sap jèr bclcanlo. A més. i reafme111, s6n molt d(fïcils. Van ser escrites per a 1111a I'Octiliwr molt estra11ya, moll baixa, pl'rqttè foren escrites per a Giudittc1 Pasta qui, com ja se sap pmu bé. no era 1111a sopra11o lleugera com hom creu que és la Sonnambula. A l'lli. hi hala tendènl'ia a illlerprelllr aquesfa ¡)pera amb soprmu1s 1/eug<•res i. ell can- l'i, és una ressiwra bai~íssima. Hi cal 1111n l'eu empaswda, càlida a la primera octc11·u i mitja. i després amb agws en 1111s momc•m.1 determina/s. De fet, jo crec que La ~onnarn- • bula és una òpera adequada per a ltlla me:::.o-sopmno. En el belcanto. gaireh<;,,,1 els dms necessaris han de ser natura/.1: h1 ha moll poca cosa que pugui ser aprl'.~ D 'a/u·a banda, jo faig 1111es intetprewcio111 molt pures en la línia. Sense guamimems. sense porwmellfs. Po1ser és perquè no ri111 musicalment del camp dels camcm1s, situí del dels pianistes, im 'agrada més la mtís1• ca f{l/ i com la van escriure. Concedim Cl/guna cosa al cant, però. Belli11i ja ho ,.n escriure 101: no cal afegir-hi res més. Si lla hi l'et escriure porramems i altres coses, fill sen1bla que hi són de més. - Pensa que, a La somwmbula una grun part de I 'òpera és encomanada a la soprano·! - No; de cap manera! La sonnambula és ww àpera dificillssima perquè sembla mo/1 fàcil i, en cwn•i, és difícil per a /'orqu"·' · I l'li, per al direcwr, i també molt diji'dl pl'r als altres m11fants. Si Ito pensem bé. la pan d'Amina és la més gratificam. Se11se l'ap dubte, és la més difícil. la més llarga, lcr més imporwm; és que Amina gairebé lti ,._,_ tà camant sempre i, al final. hi té l'ària 1111, l'eritablemem, por demostrar /e., se1·e.\ jitmlwrs; i això és al final de l'obra. quwr et trobes en la plenitud de les cmtdicicm1 l'oca/s. En cam·i. els altres !ti tenell 11111'1 .. par/s dificilíssimes, molt breus, molr .fi·agmeJuades: han d 'esrar sempre en una 1<'11· sió màxima. Són parts escrites l'ertadem· meni d'una manera tremenda per a Il's l'eus: és a dir, no hi ha gra11s aglifs ni re1 especialment complicar, sinó que tm és belcanto: ww línia tensada a la pal'l cemm/ de la 1•eu, que és la línia més difíC'il de 11/C/11· tenir pura i be/Itt. Cecília Gasdia mostra un rostre escèptic quan li llegeixo una frase de Verdi sobri! Bell ini: "Tenia unes qual itats rares que cap conservatori no podia haver-li donat. i es· ta va mancat d'aquelles que qualsevol con· servatori havia d'haver-li fet adquirir... L1 pregunto si es podien haver aconseguit un~ resultats més brillants amb una escriptura més fàcil de ser cantada. - No. A mi, Bel/ini em sembla realmc•/11 fU'J:fc•cte. Des de to~s els pums de 1·is1t1. Per· /t'ell' i increïble. Es Lma esaiptum que. 11 mi. em sembla lunar, ce/e.\'/l', pe1jecw, bt•· 1/iniana; és a dir, original i diferellf aum els altres. Cecília Gasdia ha fet la carrera de pia· no, però mai no va pensar a ser solista: allil que li plaïa era tocar en conjunts dc cam· bra. Com que I 'òpera l'atreia, deu anys en· rera va entrar com a comparsa -corn a ligurant- a l'Arena, de Verona; i dos anys després va entrar al cor, en el qual va estarhi tres anys més. Després, l'any 1980. va decidir dc presentar-sc en un concurs. Ara viu a Siena, i és una de les poquíssi· mes cantants que poden fer un determinat repertori: el belamro. Joaquín Turirw Gúml': , - SCHERZANDO fia ïh hi ra. lJ ls. f ll .t .I IUÍ ~· ~ ~I si- 7/ra ,wr •m ¡ :. I \· '"·~~- on •11.1 rel ., ¡~- ,_ ·a- les "('.\ el- ·a/ 1/1· tic •re ap ~s­ Ill· Li n~ tra '11/ ~r­ a I('· ?I~ a· lil 11· n· a ys lf• va I MÓN SONOR ' ARA • ABANS D'AHIR • DEMA • ARA • ABANS 1 N< Al IN JORDI CASAS, NOMENAT DIRECTOR DEL COR DE RVTE LA INFÀNCIA DE CRIST AL CONCERT DE SANT ESTEVE tin Pn art d~ El pa~sat 12 dc gener. Jordi Casas signà contracte com a director titular del cor profcsltional dc RTVE. D'aquc¡,ta mancra es posava fi a un curt període dc negociacions entre l'ens públic i el nostre músic. Així. Jordi Cusas assoleix una destacada fita en la seva carrera ;Jrofcssional. El contracte és per un any dc durada, prorro<~:tblc. i en aqucM perícxlc r esmentat cor real itlarà aproximadament onze concens a cappel/a i intervindrà en cinc produccions simlònico-cornls. amb I"Orquema de RTVE. Les ocupacton., a Madrid no impediran Jordt Casa~ dc mantenir la :.eva rcsponsabililat al davant dc la Coral C1trmina. conjunt amb el qual té dos com- promisos, així mateix simfònico-cornls. amb l'Orquestra de la Ciutat de Barcelona. El primer d'ells. els dies 31 de gener i I dc febrer. amb la Simfonia m;mero 2, «Lobgesang», dc Mcndclssohn. i el segon amb el concert de cloenda del cicle de la nostra formació simfònica. els dies 25 i 26 d'abril. amb el Requiem. dc Mozart. Després dc la signatura del contracte, Jordi Casas fou presentat als membres del Cor dc RTVE en presència del titular dc l'orquestra d'aquest ens. Miguel Angel Gómez Martínez. i hi fou rebut amb una fona i dilatada ovació per part dels qui, des d'ara. ja són els seus col·laboradors: els membres de l'esmentat cor. LA CORAL SANT JORDI, A ÀUSTR IA I HONGRIA CICLE DE CONCERTS A TERRASSA Recentment. i du runt Ics proppassades fcstc~ nadalenques. la Coral Sant Jordi ha celebrat diverses audicions a Àustria i Hongria. imitada per la Coral Vox Humana. que dtrigcix Jot¡;cf Makhiri. A Viena. va actuar a la barroca Pcter~kirchc i. també. ~i bé en caràcter ínum. p.:r al\ membre~ del Casal Català dc la capital austríac<~. A Hongria on ja havia actuat el 1970 . \a c:mtar a Budapc~t. al Fcrcnccsck Temptona. i a Vac (Escola dc Mu~ica Béla Bartók i a la catedral) i. infomJalmcnt. a P..!c~ (seu del proper Festival "Europa Cantat•) . En les ~cve~ actuacion~. i sempre dirigida per Oriol Martorell. la Coral Sant Jordi vu interpretar. entre d'ahrc~. obres dc Fletxa, Brudicu, Victoria. Montevcrei. Vcrdnlct. Bruhms, Schünberg, Kodaly. Morera. M.Salvador. Alcaral.. Brotom•. i harmonit.wcions dc nadales tradicionals catalanes. El Centre Cu ltural de laCaixa d'Estalvis de Terrassa, ha promogut un cicle de sis concerts. que començà el passat 23 dc gener amb l'actuació del Cor del Teatre del Liceu. dirigit per Vittorio Sicuri. i acompanyat al piano per Albert Guinovart i Miquel Ortega. El cicle continuarà. el 26 de febrer. amb un concert a cura dels Petits Cantors dc Viena. sota la direcció de Georg Stangelberger. El 5 de març. hi actuarà el quartet de piano format per Lconid Hambro. Adam Stcrn. Bin Wang i Yoon-Sung Shin. El Cor i l'Orquestra de Bonn, dirigits per Heribert Beisscl, hi oferiran un concert el dia lO d'abril, i l'Orquestra Filharmònica dc Kosice cobrirà el penúltim concert del cicle. amb direcció dc Richard Zimmer i amb la col·laboració del pianista Stanislav Zamborsky. Finalment, el conjunt imlià 1 Musici clourà el cicle el 3 de juny, amb un programa que inclou Les quatre e.wadons. dc Vivaldi. po na Qt lo• Al Fr (lc GI Se' d9 re¡ sic tal co i~ trÍ /litt~l ht'lt/11. Enguany. el Concert de Sant l'Orfeó Català ens ha portat la represa dc El Nni de la Mare. dc Nicolau. una obra no pas dc tràmit sinó d'una envergadura evident, que reuneix el leif-lnotit• melòdic i rítmic de la tonada popular amb un desenvolupament ch1borat i savi. en un acurat treball polilònic sobre un evocador fons harmònic , romàntic. distingit i comunicatiu. En la interpretació dc El Noi de la Mare, el cor retrobà la pròpia tradició i palesà una genuïna autcnticiiat expressiva, mcsurada amb una interpretació tècnicament remarcable d'una obra cxtcn¡¡a per a veus solcs, en la qual la dificultat dc mantenir una tensió expressiva sense defallences és conlliderablc. Aquesta peça dc Nicolau centrava la segona pan del concen. íntegrament dedicada a l'àmbit dc Ics nadales tradicionals. catalanes. basquc~. angleses i alemanyes, amb re'<ccpeió de El cam de la senyem que fou entonat. solemnement, com a cloenda del concert. Darrerament hom ha generalitzat el costum d'incloure a Ics audicions nadalenques una obra del repertori universal de temàtica directament o indirectament lligada a la celebració nadalenca. Si. darrerament, obres de Bach, Mozart, H:~ydn o VivalE~ te ve dc Jorgt• Jua11 Al11ti11. di acomplien aquesta comesa, aquest any l'Orfeó Català prc· sentà unes escenes del caractc- .,. rístic o ratori romàntic d'Hcctor Berlioz. út Infància de Cri.1t, enllaçades per un clement narratiu. preparat per Simon John· son, el director de l'Orfeó, ex· prcssament per a aquesta ocasió, i recitat per Salvador Alsius. En aquesta obra, Bcrlioz e~ presenta com el compositor profa que coneix admirablement el seu ofici i se sent atret per i!·lu~­ trar un text religiós i comentarne el misteri en la manera que li és més pròpia, és a dir meditant «simfònicamcnt». Malgrat això. alguns dels cors que se seleccionaren en aquesta ocasió ponen rcmprcmLa d'un càlid i gairebé arcaic intimisme, com eL 'adéu dels pastors a la Sagrada Família... o presenten una e.cripturn eminentment vocal. com és el cas del bell i recollit epíleg que tanca l'obra. En els ' dos casos. l'Orfeó Català acredità un notabilíssim refinament vocal i musical. No menys essencial en el conjunt d'aquesta selecció dc Lo Infància de Crist, de Berlioz. fou la col'laboració d'un conjunt orquestral de cambra i dels ex· cel·lents solistes vocals Isabel Aragón, Iñaki Fresan i Jorge Antón, que actuaren tots ells so· ta la batuta de Si mon .lohnson. in te l'j et n¡ J( x q ~ v MÓN SONOR D'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS D 'AHIR • DEMA' ~OUS INTÈRPRETS PER , AL PROG~AMA JNVlTACIO A LA MUSICA r El passat mes dc desembre tingué lloc la IX Audició del Programa Invitació a la Mlisica. amb la finalitat dc ~clcccionar els joves intèrprets ~uc s ï~cor­ poren a aquest movuncnt mternacional. Hi foren seleccionats: Quartet dc Guitarres dc Barcelona (M" Teresa Folqué. Jaume Abati, Josep M" Mangado i Francesc Parcja). Alia Musica (Josep Ju lià. oboè: Montserrat Gasc6n. nauta travesseru i Josefina Rius. clavicèmbal). Duo dc piano i trompeta Ferran Ferrer i Francesc Marí, i Jazz CI assic Quartet (Josep Gol. trompeta; Pau Casares. clarinet i saxo contralt: Ricardo Araiza. banjo i guitarra i Artur Regada. contrahaixl. re- ~e- ­ ~or is1. Ta· hn· ex;ió. s. es lfO· ~el us,ar- ~u e :di- ~nu selsió id i om :al. ¡Jiit els ' :re- ,cnt on· In· foo orex¡bel rgc ESTRENA D'UNA ÒPERA D'ALBERT GARCIA DEM ESTRES El proper 18 de febrer ~cm estrenada. al Cfrculo dc Bcllas Arles dc Madrid (i immediatament a Barcelona - 22 dc febrer- al cicle dc ·Diumusica• organit.L.at per Joventuts Musicals), l'òpera d'Albert Garcia Demcstrcs Para ri- Soledt1des sin sombro. Es tracta d'un encàrrec de la Fundacil'i Joa n March que s'ha concretat en un espectacle musicnl sobre textos poètics d'lgnacio Pral. i en ducs escenes teatrals degudes al propi compositor. en el qual intervé una notable diversitat d'elements escènics (dansa, vídeo, pintura. fotogratia. desfilada dc modes, disseny dc mobiliari. etc.) en homenatge i recone ixement de l'ample ventall d'interessos que ha assolit la notable personalitat d'lgnacio Prat. Entre els intèrprets d'aquesta estrena figuren el tenor Joan Cabero, la ballarina Pilar Buira i el propi compositor. com a recitador. La part instrumental serà assumida pel grup ·Sucna dc Alabastro•. format en aquest cas per set instrumentistes i dirigit per Ernest Martínez lzquierdo, VI CONCURS DE COMPOSICIÓ MUSICAL ORQUESTRA SIMFÒNICA D'ASTÚRIES Jmc•p ,\/" Mangwlo. Amb la incorporació d'aqu~ts intèrprets són ja prop d'un centenar els joves músics de tot l'Estat que participen en els concerts organitzats a Espanya pel moviment internacional Live Music Now, fundat per Sir Ychudi Menuhin amb la finalitat d'apropar la música a tots els segments dc la societat contemporània. VIII CONCURS JOAN MASSIÀ SO· on. CONCERT CONCLUSIU DE LA LABOR DE L'OBRADOR INSTRUMENTAL DE MANRESA El passat dia I de gener tingué lloc. a la Sala d'Actes del Conservatori de Música de Manresa. l'audició amb què finia el decenni llarg d'activitat musical de l'Obrador Instrumental de Manresa, de la mà de Joan Casals. Durant tot aquest període, I'Obrador ha estat un eficaç instrument aglutinador d'iniciatives musicals i divulgador de la música de cambra. Amb un feix de realitzacions de primer ordre -moltes dc Ics quals amb forta projecció comarcal- l'Obrador Musical de Manresa ha decidit de posar li a la seva comesa. En l'audició dc referència, foren interpretades obres de Boyce, Delalande, Hummel i Rakov. sa, ;ra· es- violinístiques del mestre. Poden participar al certamen (que és dotat amb un total de 265.000 ptcs.) els intèrprets d'edats compreses entre 14 i 30 anys. Els exercicis constaran d'una prova eliminatòria i una de finaL Les dates del Concurs seran el 27 i 28 d'abril: el lloc, la sala d'audicions de l'Ateneu Barcelonès. El Jurat estarà format per Joan Pich Santasusana (president), Maria Carbonel l. Gonçal Comcllas, Salvador Pueyo i Xavier Turull. Data lfmit d'inscripció: 24 d'abril. lnformació: Concurs Joan Massià c/Doctor Rizal, 2, pral. l " - 08006 Barcelona, Tel. 21798 10. L'Associació d'Amics i Deixebles dc Joan Massià i Maria Carbonell ha convocat el •<VIIl Concurs Joan Massià", amb la final_ita! dc divulgar entre els jove.~ mterprcts Ics composicions CURSOS DE L' INSTITUT LLONGUERES Els dics 26, 27 i 28 de febrer i I de març se celebrarà, a l'Insti tul Joan Llongueres, el ~IV Curset de Reciclatge dc Rítmica Jaques-Dalcroze•. professat per I ramar Rodrigues, diplomat en el Mètode Dalcroze i professor de l'Institut JaquesDalcrozc, de Ginebra. L'objectiu del curs és facilitar, a tots els proressors de música que treballen la rítmica en les seves c lasses de música o dansa, noves orientacions per a llu r formació i per a la pràctica pedagògica. Informació: Institut Joan Llongucrcs, e/ de Sèneca, 22, Tel. 217 18 94. 08006 Barcelona Han estat publicades Ics bases del . y¡ Concurso dc Composición Orquesta Sinfónica de Asturias• , dotat amb un únic premi d'un milió de pessetes. Poden concórrer a aquest Concurs tots els compositors espanyols que ho desitgin, sense que sigui prescrita cap limitació quant al nombre d'obres a presentar. Les obres. de tema lliure, hauran dc ser originals, no premiades en concursos anteriors, inMites, no interpretades en audicions públiques. d'una durada entre 15 i 20 minuts, i cenyides a una plantilla orquestral determinada. L'obra premiada serà estrenada per 1'Orquestra Simfònica d'A~túrics. en primera audició, durant la temporada 1987/88. en el qual predominen mlisies catalans. com Joaquim Alabau, Pere Bardagí i Antoni Garcia. CARLES TREPAT, PREM LAT AL .vu CARREFOUR MONDlAL DE GUITARE• El català Carles Trepat guanyà el Primer Premi del .vn Carrefour Moodial dc Guita re•. celebrat a Martinica el passat mes de desembre. Aquest èxit -de notable repercussió internacional per la importància del ccrtanlen- ha significat per a Carles Trepat el compromís dc participació al Festival dc l'any 1988. Les obres a~pirants al premi han d'obrar en poder de la Secretaria del concurs per tot el dia 31 de setembre de 1987. Informació: • Concurso dc Composición Musical Orqucsta Sinfónica de Asturias. cJ Santa A na. I, Oviedo• . UT PREMI INTERNACIONAL DE CANT 1988 ·FRANCISCO GUERRERO. La Fundación J acinto e lnocencio Guerrera ha convocat el ..m Premi Internacional dc Cant», aJ qual poden participar cantants de qualsevol nacionalitat, edat i tessitura vocal. El Premi. únic i indivisible, és dotat amb un milió de pessetes; i serà atorgat un premi dc 250.000 ptes. al millor intèrpret d'obres de Jacinta Guerrero. (95) 43 cu I e~ u!S A DISPOSICIÓ. La Diputació de Barcelona ja ha inaugurat la biblioteca que fa el número 100 de la seva xarxa de biblioteques populars. Des de la primera biblioteca creada el vint d'agost del 1918 a Sallent fins ara, el seu esforç ha estat sempre servir els seus lectors, amb un intent seriós de promoure la cultura oferint un milió de llibres de tota mena i aplegant. també, els fons documentals dels municipis. Les ~iblioteques estan a la teva disposició. Utilitza-les. Els llibres són teus. Agafa'ls. d m na ti si la el pe a ~ ~ 11 a ~ ~ ........ ..· ~ m Diputació de Barcelona Colze a colze amb els AjJrtaments ~l¡ ~ ~, e¡ M I~ ir a1 MÓN SONOR ARA • ABANS D'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS Les proves sc celebraran. a Madrid. el dia 15 dc novembre de 1988. Constaran dc tres fases eliminatòries. per a cadascuna de Ics quals Ics bascl> prescriuen obres d' interpretació obligada i compo:-icion~ dc lliu- re elecció. Els interessats a posseir una informació més complela poden adreçar-se a: •Fundación Jacinto e lnocencio Guerrera, Gran Via. 78 - 28013 Madrid" . L'Audiència Provincial de Pontevedra acaba dc ratificar la desestimació dc la querella interposada pel director del Conservatori de A Cruña. contra Xuun Manuel Carrcira. col·laborador dc la • Revista Musical Catalana• . per l'article publicat al periòdic «El Faro dc Vigo», intitulat «Pcro. ¡,c..~ que hay conscrvatorio?~ , que es publicà el dia I dc maig del 1985. A l'esmentat article. Xuan Manuel Carrcira acusava una sèric d'irregularitats en la gestió dc Rogclio Groba al davant dc l'esmentat conservatori gallec. entre Ics quals. el fet que convoqués exàmens lliure~. quan es tracta d'un centre privat no oficial. segons resolució del Parlament gallec. Segons ha cxprcs- ANTXON AYESTARAN, IN MEMORIAM La nova inc~pcrada dc la mo11 d'Amxon Ayestaran, en plena maduresa humana i profc:.sional, ha estat panicularmcnt sentida en els nostres mitjans musicals. d'una banda pel buit que la seva desaparició ha deixat en el terreny dc la direcció coral peninsular i, més concretament. a causa dels profunds lligams personals i professionals que la seva figura havia establert a la nostra ciutat, principalment en ocasió de Ics !>Cvcs visites com a director dc l'Orfeó Donostiarra de San Sebastian. una dc Ics agrupacions corall> europec~ dc més solatge i prestigi. Format musicalment en el nucli més genuí dc la tradició coral del País Basc. la seva comesa al front dc l'Orfeó Donostiarra, on havia succeït el veterà mestre Gorostidi. representà un respectuós revulsiu en la bi~tò­ ria de l'entitat. la qual cosa es deixà sentir tant en el terreny organitzatiu com en el domini purament vocal i interpretatiu. En el primer aspecte, cxcel·lí en manifestar unes dots personals dc lideratge, lèrrim11ent encaminades a crear una il·lusió col·lectiva i a afavorir Ics e:;tructurcs adients per a fer front a totes les exigències dcrivade:-. del ~eu alt sentit perfeccionista i dc !a complexitat i rcsponsubilitm un~lí~itc:. en els compromiso::. an1M1cs del cor. sempre \Obre DESESTIMADA UNA QUERELLA PER UN TREBALL DE X.M. CARREIRA la ba!>C d ·un coneixement directe i exhaustiu dc la idiosincràsia personal i col·lectiva dels cantaires bascos. En el segon terreny. Ayesraran fou l'artífex dc I 'evolució d'u n excel·lentíssim cor, contundent i visceral. cap a un instrument que, sense perdre vitalitat i força sonora, fou també capaç dc traduir una dinàmica vocal absolutamem preciosista i refinada que va saber estar a rattura i extreure les experiències més protitoses dels contactes establerts amb les més prestigioses agrupacions simfòniques i personalitats directorials. amb les quals col·laborà musicalment i que li han fornit un historial i una projecció peninsular i internacional. realment impressionants i excepcionals. Finalment. Antxon Ayestaran. seguint una antiga i habitual tònica de fraternal col·legia1itat entre institucions. restà sovint en estret contacte amb elemems directius del nostre Orfeó Català; dirigf un profitós i magistral «Stage~ de treball amb la nostra entitat coral i. en una etapa crucial de la recent evolució dc l'Orfeó Català. hi actuà desinteressadament d'expert conseller. Descansi en pau! L.M. ~RENCONTRES JNTERNATIONALES DE CHANT CHORAL". A TOURS L'associació «Rencontres Internationalcs dc Chant Choral>•. dc Tours. organita un concurs de composició d'obres corals u cappella. A l'edició dc 1987. el concurs és destinat a la categoria dc veus iguals. Les obres que hi concorrin han dc tenir una durada compresa entre 3 i 5 minuL\: o bé composicions. en forma cíclica. comprensivc~ dc diverses seqüències. d'una durada global entre 5 i 10 minuts. El tema és dc lliure elecció dels concursants. però hi són excloses Ics harmoniuacions dc melodies tradicional<;, dc cançons populars, etc.; les obres han dc poder ser cantades per grups comis amateurs. La suma total dels premis a atorgar és de 12.000 francs francesos. Data límit dc recepció d'originals: 4 d'abril dc 1987. Informació: •Rencontres lnternationulcs dc Chant Choral, B.P. 1452-37014 Tours CcdexFrancc~. REINAUGURACIÓ DE L'ÒPERA ESTATAL DE BERLÍN sat Carreira. cl Conservatori dc A Cruña persisteix a emprar -fmudulcmarnenr els simboh d..:l t.linisteri d'Educació, i dóna aparença d'oficialitat als ~cus ensenyaments. cxàmcnl> i titol s•. PUBUCAT EL CATÀLEG DE L'OBRA DE CONRADO DEL CAMPO El compositor M igucl Al unso ha publicat, al Centro dc Documentación dc la Pundación March. el catàleg complet dc l'obra del músic Conrada del Campo. L'elaboració d'aquest treball ha significat una tasca complexíssima de recerca. a causa de la dispersió de Ics obres dc Conrada del Campo, el qual cultivà pràctkamcntc tou. els g~­ nercs (simfonisme, sarsuela, música teatral i cinematogràfica. obres religioses. cançons, òpera. música de cambra. etc.). El passat 15 de novembre fou reinaugurat el teatre dc I 'Òpcn1 Estatal. dc Bcrlfn. L'edifici ha estat objecte el' àmplies obres dc reforma que obren un nou capftol a la història dc l'edifici. el qual aviat complirà 250 anys. L'agència alcmano-orienwl dc notícies ADN ha destacat , per tal motiu. que l'Òpera berlinesa. per la seva arquitectura i el seu interior harrnonio¡,os. figura entre els teatres d'òpera més bonics d'Europa. En un espai de temps mínim i amb una interrupció de funcionament norma.! dc només deu mesos. es van efectuar els treballs per a modernitzar-hi les instal·lacions tècniques i establir-hi una climatització nova. així com dbpositius nous per a la il·luminació. A més, ha estat arranjat a fons l'escenari, qualificat com a únic a Europa, per Ics poshibilitats Lècniques que ofereix.. Posteriorment, la selecció dc les obres quedarà determinada per Ja celebració, el 1987, del 75QÒ aniversari de la fundació dc la ciutat dc Berlín. Amb aquest motiu. i tenint en compte la gmn tradició operística de la capital alemanya. el programa inclourà les gran obres dc Handel, Mot.art. Beethoven, Weber. Wagner i d'altres. (\17) 4) MÓN SONOR CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS ( BARCELONÈ S FEBRER I. diumenge 2. dilluns 3. dimarts 5. dijou~ 6 . divcndre!t 7. dissabte & Orque!>tra de la Ciutat de Barcelona. Concert commemoratiu del 25; anil•ersari de la mon de Ricard Lamote. Elizabcth Hyncs, Mercè Puntí, sopranos. Aido Baldin, tenor. Coral Càrmina. Dir. : Franz- Paul Dccker. Lamotc, Mendclsshon. Juli Panyella. clarinet. Cristina Navajas, piano. Reger. Bcrg. Gallois-Montbrun, Pleta-Polo. Homs, Bcrnstein. (Diumúsica.) Banda Municipal de Barcelona. Dir.: Pablo S:ínchez.o Offcnbach. Asins Arbó, Musorgski. li h. Barcelona Palau 18 h. Barcelona Casal del Metge 19 h. Barcelona Palau 19 h. Barcelona Centre Comarcal Lleidatà Coral Eutcrpe. 21 h. Barcelona Cort'>Crvatori Superior Municipal dc Música Vania Dclmonaco, guitarra. Elconora Rucda, piano. Giuliani. Weiss. Tàrrega, Castclnuovo-T cdcsco, Meodclssohn, Liszt, Mompou. (Joventuts Musicals de Catalunya.) 21 h. Barcelona Centre Cultural de la Caixa Quartet AJberni, dc Londres. Beethoven. (Vil Festival dc Música romàntica.) 21 h. Barcelona 2 1 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal de Música Teatre Lliure Néstor Eidler. vioH. Padrós. Prokoliev. Bach. (Una hora de Música al Conservatori.) Orquestra de Cambra Teatre Lliure. Dir.: Josep Pons. Hindcmith, Lutoslawsky, Amargós. 20.30 h. Barcelona JJ.MM.Barcel ona 2 1 h. Barcelona Palau 21 h. Barcelona Centre Cultural de la Caixa Audrcy Lopes, soprano. Vivaldi, Mozart, Schubert. Ravel. Toldrà, Barber, Burleigh. (JJ.MM.Barce lona.) Mart ha Argerich, Michel Beroff, piano. Debussy, Brahms. Ravel. Liszt. (Euroconcert.) Trio Fontcnay, Schumann. Schubert, Wieck. (VIl Festival de Música Romàntica.) 19 h. Barcelona Palau 19 h. Barcelona Conscr\'atori Superior Municipal de Música 21 h. Barcelona Liceu 9 IQ 12 Orquestra de la Ciutat de Barcelona. Joaquín Achúcarro, piano. Dir.: Leopold Hager. Schubert, Mozart. Beethoven. Guillem Pérez Quer, guitarra. Paganini, Coste, Falla. PérezQuer. (Joventuts Musicals dc Catalunya.) La Bohème, de Puccini. Dir.: José Collado. I~ .. li Jo<~t¡um -16 (98) h IIIIC'arm. MÓN SONOR ,S CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS 8, diumenge 11 h. Barcelona Palau Orquestra dc la Ciutat de Barcelona. (Segona audició.) 18 h. Barcelona Casal del Metge Antoni Bcssl!l>. piano. Schubert. (Diurnúsica.) 19 h. Barcelona Palau Banda Mumcipal dc Barcelona. Dir.:Aibert Argudo. Cabnnilles. Gkundman, Mcndelssohn, Rodriguez-Picó, R. Strauss. 22 h. Barcelona Teatre Lliure Orquestra dc Cambra Teatre Lliure. Dir.: Josep Pons. Hindemith, Lutoslawsky, Amargós. 21 h. Barcelona Palau Daniel Barenboim, piano. (lbercamera.) 21 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal de Música Sergi Viccnte, guitarra, Jaume Solé, violoncel. Josep Sardà. piano. Villa-Lobos, Sor, Torrent, Bach, Van Goens, Mendelssohn, Dvorak, F. Polo, Paganini, Silva. (Joventuts Musicals dc Catalunya.) 2 1 h. Barcelona Liceu La Bohème. de Puccini. Dir.: José Collada. 21 h. Barcelona Palau Chamber Orchestra of Europe. Dir. i solista: Gidon Kremer. Mozart. (lbercamera.) 2 1 h. Barcelona Centre Cultural de la Caixa Joan Moll, piano. Beethoven, Dussek. Weber. (VII Festival de Música Romàntica.) 21 h. Barcelona Liceu La Bohème, de Puccini. Dir.: José Collado. h. Barcelona Palnu Orquestra Filharmònia de Munic. Dir.: Sergiu Celibidache. Schumann, Musorgski-Ravel. (Ibercamera.) 21 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal de Música Xavier Torra, contratenor. Mireia Herm1ndez, clavecf. Frescobaldi, Caccini, Philips. Monteverdi. (Una hora de Música al Conservatori.) 20'30 h. Barcelona JJ. MM .Barcelona ·o ·o· :a.) J- 9. dilluns 10. dimarts 12, dijous 1de- 21 de 13, divendres Rosa Parellada, soprano. Manuel Domingo, guitarra. Lied romànlíc del s. XIX a lu/lia i Alemanya. (11 .MM. Barcelona.) 21 h. Barcelona Palau Orquestra Filharmònica de Munic. Dir.: Sergiu Celibidache. Milhaud, Debussy, Brahms. (Ibercamera.) 14, dissabte 19 h. Barcelona Palau Orquestra de la Ciutat dc Barcelona. Nelson Freire, piano. Dir.: Franz-Paul Dccker. Glinka, Prokofiev, Rachmaninov. 15, diumenge li h. Barcelona Palau Orquestra de la Ciutat de Barcelona. (Segona audició.) 17 h. Barcelona Liceu La Bohème, dc Puccini. Dir.: José Collada. oia- " ez- 18 h. Barcelona Casal del Metge Lluís Gasser, vihuela. Música espanyola del Renaixemem i Rococó. (Diumúsica.) 18,30 h. Barcelona Ateneu Barcelonès Marina Rodríguez, Mireia Planas. Ramon Porter, piano. (Associació Massià-Carbonell.) 19 h. Barcelona Palau Banda Municipal de Barcelona. Dir.: Urbano Ruiz. Guridi, Usandizaga, Turina, Txaikovski. 19 h. Barcelona Centre Comarcal Lleidatà Coral Catalunya 21 h. Barcelona Palau 2 1 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal de Música Sílvia Marcovici, violí. Albert Guttrnan, piano. Beethoven, Debussy, Brahms. (Euroconcert.) Teresa Maní, Carmen Pérez Ossorio, piano. Fedra Borràs, tlauta. Beethoven, Brahms, Albéniz, Hindemith, lbert. (Joventuts Musicals de Catalunya). 1'7. dimarts 21 h. Barcelona Pa/011 Virtuosos de Moscou. Vladimir Krainev, piano. Dir.: Vladimir Spivakov. Cervelló, Shostakovitx, Vivaldi. (l bercamera.) 19. dijous 21 h. Barcelona 21 h. Barcelona Palau Conservatori Superior Municipal de Música Wim Mcrtens, piano. Orquestra dc Cambra Catalana. Dir.: Joan Pàmies. Stamitz, Ordóíiez. (Una hora de Música al Conservatori.) 16. dilluns "' (99) 47 MÓN SONOR CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS ( :!0. 21. n. 23. 26. divcndn::~ db~thtc diumenge dillun~ dijOU!» Barcelona Palau Wim 21 h. Barcelona liceu Adriww Lecmtl·reur, dc Cilca. Dir.: Roberto Abbado. 19 h. Barcelona Palau Orquestra dc la Ciutm de Barcelona. Miquel Farré. piano. Dir.: Jan Krcn¿. Weber. Schumann. Brahms. 19 h . Barcelona Consen'lltori Superior Municipal de Música Stcinunn Ragnarsclonir. piano. Chopin. Debussy. (Joventuts Mu~icals dc Catalunya.) li h. Barcelona Palau Orquestra dc la Cimat de Barcelona. (Segona audició). 18 h. Barcelona Casal del Metge 2 1 h. Barcelona Pafart Suena dc Alabaslro. Dir.: Albert García Demcstrc. Debuss). Mahler. Strauss, Schêinbcrg. García Demestre. (Diumusica.) ..,_ Virtuosos dc M o~cou . Orfeó Donostiarra. Maria Joào Pires, piano. Arucs Davtyan. soprano. Larisa Pyatigors kaya, meu(). Jo rgc Antón. tenor. lñaki Fresan, baix. Dir.: Vladimir Spivu. kov . Mozart. (lbercamcra.) 28. divcndrc~ di~sabtc piano. 21 h. Barcelona Liceu Adriww ú •tmn·reur, dc Ci lea. Dir.: Roberto Abbado. 21 h. Bnrcclona Conservatori Superior Municipal dc Música Torn:ís Montilla. Gui tarra. Carmen Bartolomé, piano. Galilci. 20'30 h. Barcelona Ateneu Barcelonès Albéniz. Turina, Walton, Berg, Chopin, Cervelló. (Joventuts Mu~icnls dc Catalunya.) 21 h. Barcelona liceu Acfriana Lecoul'reur, dc Ci lea_ Dir.: Robert o Abbado. Barcelona Conscn·atori Superior Municipal dc Música Grup Instrumental ~Barcelona 216• . Dir.: Ernest Martínez l¿quicrdo. Balboa. Scroki. Bcmaola. E. Martínez. Llana.~. Guïnjoan. (Una hora dc Música al Conservatori.) Centre Cultural de La Caixa Jame:. Griffcn. tenor. Paul Esswood. contratenor. Judith Ridgway. piano. Timothy Walker. guitarra. Brinen. (VH val dc Música Romàntica.) Barcelona 8. Giuscppc Tcrracciano. piano (Associació Massià-Carbonell) 21 h. 21 h. 27. Mcrtcn~. :!I h. Fc~ti· 20.30 h. Barcelona JJ.MM. Barcelona Mont.,crrat Rio~. piano. Mcndclshonn. Chopin, Liszt. (JJ.MM. dc Barcelona.) 2 1 h. Barcelona Palau Els Petits Cantors dc Viena. Dir.: Georg Stangelbcrg. 19 h. Barcelona Palau Orquestra dc la Ciutat dc Barcelona. Lazar Bcrman, piano. Dir.: Matthins Acschbacher. Txaikovski, Stravinsky. li h. Barcelona Palau Orquestra dc la Ciutat dc Barcelona. (Segona audició.) Ac/liana Lecou1·reur, de Cilca. Dir.: Roberto Abbado. 9 .. MARÇ I. diumenge 2. 4. dillun~ dimccrc~ 17 h. Barcelona Uceu 18 h. Barcelona Casal del Metge Robcrto Bravo, piano. Chopin. Liszt. (Diurnusica.) 19 h. Barcelona Palau Banda Municipal dc Barcelona. Núria Feliu. cantant. Rafael Gnmal. clarinet. Dir.: Albert Argudo. Concert de Camal'(l/. .21 h. Barcelona Co~rvatori Superior Municipal de Música Eva Sabaté. guitarra, Judith Ferrer. piano. Tàrrega, Villa-Lobo:.. Albéniz. Chopin. (Joventuts Musicals de Catalunya.) 21 h. Barcelona Pa/cm Orquestra dc Cambra del Palau de la Música Catalana. Alícl3 de Larrocha. piano. Dir.: J .J. Olives. I(> h. Barcelona Palau Coral Sant Vicenç dc Mollet del Vallès. Grup Instrumental Henry Purccll. Dir.: Pelegrí Bernial. (II Cicle dc Cant Coral.) 5. dijous 2 1 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal dc Música Quartet Qunttro. Vi valdi, Leclair, Bach. C. Ph. E. Bach. (U na hora dc Música al Conservatori.) . 7, dissabte 19 h. Barcelona Palau Orquestra dc la Ciutat de Barcelona. Thoma~ Indermuhlc, oboè. Dir.: Joan Lluís Moraleda. Txaíkovski. Stravinsky. 19 h . Barcelona Conservatori Superior Municipal dc Música Màrius Díaz. violoncel. Perer Bridges, piano. Beethove n. Debussy. Brahms. (Joventuts Musicals de Catalunya.) 2 1 h. Barcelona liceu Rigoleuo, dc Verdi. Dir.: Romano Gaodolfi. -18 ( 100) 1 F 2 5 MÓN SONOR uS CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS - ssy. :a.) .... ·es. eZ?.o. pi va- Jilei. I tUlS 8. diumenge Orqucwa dc la Ciulat dc Barcelona. (Segona audició.) Quimet dc Vent Soli~tcs dc Barcelona. Rossetti. Beethoven. Lickl. lbcrt. (Diumusica.) Banda Municipal de Barcelona. Dir.: Josep Mut. Arriaga. PaJau. Bitct. Saim-Sacns, Husa . li h. 18 h. Barcelona Barcelona Palau Casal del Metge 19 h. Barcelona Palau 21 h. Barcelona Palau 21 h. 21 h. Barcelona Barcelona liceu 16 h. Barcelona Palau 2 1 h. Barccloml Ueeu Coral Sincra. Corni ArítjoL Josep Margarit. tlauta. Eisa Capella, piano. Dirs.: Poire Va ll vé. Fina Curtó . (li Cicle dc Cant Coral. ) Rigoleua, dc Verdi. Dir.: Romana Gandolfi. 21 h. Barcelona 22 h. Barcelona Conservatori Superior Municipal de Música Palau Sorin Mclintc. piano. 50è anh•ersari de la mort de Ravd Ravel. (Una hora de Música al Conservatori.) Elèctrica Dharma. • Homenatge a Esteve Fonuny" . 21 h. Barcelona Pa/all 21 h. Barcelona Ueeu lgor Oistrakh. violí. Natalia Zertsalova. piano. Motan, Bcethovcn. Listt. Chausson. Katchaturian, Paganini. (V H Festival dc Música Romàntica.) Riga/erro. dc Verdi. Dir.: Romano Gandolfi. 19 h . Barcelona Palau Orquestra dc la CiULat de Barcelona. Jaume Franccsch. violi. Dir.: Alcxandcr Rahbari. ShostakoviLX. Dvorak . 22 h. Salou Sala Galas de Salou Orquestm de la Ciutat dc Barcelona. Miquel Farré. piano. Dir.: Jan KrcnL. Weber, Schumann, Brahms. Petits Canto r~ dc Viena. Dir.: Gcorg Stangelberger. (Obra Social i Cultural dc la Caixa d'Esta lvis de Terrassa.) :11). .z :::iuin- 9. dillun!l ::sri- l" Conservatori Superior Municipal de Música IM. Il. dimecres 12. dijous 13. divendres Gri- 14, dissabte Orquc~tra Filharmònica d'Oslo. Dimitri Alexecv, piano. Dir.: Mariss Jan~ons. Listt. Sibelius. (lbercamcra.) Rigoleuo, dc Verdi. Dir.: Romano Gandolfi. Carles Fcrmíndct. guitarra. Joana Fuentes. sopmno. lgnacio Adicgo. piano. Narvaez. Scarlatti. Giuliani. Granados. Poncc. Brouwer. Puccini. Verdi ... (Jovcnwts Musicals de Catalunya.) .lícia al TARRAGONÈS FEBRER 20. divendres VALLÈS OCCIDENTAL PEBRER 26, dijous 2 1 h. Terrassa Centre Cultural MARÇ 5, dijous 21 h. Terrassa Centre Cultural Quartet dc Piano~ Hambro. Mozan. Weber. Debussy, Bach, Prokoficv. Bizctt. Hindcmith, Falla. CObra Social i Cultural dc la Caixa d'Estalvis de Terrassa.) (101) 49 MÓN SONOR LLIBRES • DISCOS • LLIBRES • DISCOS • LLIBRES LLIBRES La guitarra española per José Villar Rodríguez. Publicacions Clivis, coHecció Neuma. Editat amb la coHaboració del Centre de Documentació de les Comunitats Autònomes. Dins el migrat panorama musical del noMre pafs, ens trobem amb parcel·les més oblidades encara que les dc l'ensenyament musical o l'activitat concertística; cm refereixo a Ics relacionades amb Ics cdicion~ dc partitures i dc llibres de temàtica musical. més concretament als de temàtica musical de tipus tècnic. És per això que repiquen les campanes quan apareix un llibre d'aqueste.' caracterf~tiques, com el que ara ens ocupa, i él. llegint-lo quan una senzilla reflexió ens fa pensar que, de vegades, tenint durant anys un objecte molt a prop nostre. no coneixem quasi res dc la seva pròpia naturalesa, de la seva materialitat. Això ens passa sovint als músics instrumcntistc~ amb el propi instrument. Podem dir, però, que arran dc l'aparició del llibre La guirarra esp01iola de José Vi ll ar Rodrfgucz. aquesta q(icstió està resolta. almenys, per als gu itarristes. Al llarg dc Ics pàgines d'aquest apassionant treba ll és possible d'esbrinar fins al mínim detall què és una guitarra actual. perquè Villar ens la despulla d'una forma clara i intcl·ligcnt dc manera que aquest 11 ibre només pot ser el re.\ultat dc molt~ anys d'estudis. prove~. experiments. etc .. tot plegat fruit, n'cMcm segurs. dc la pasl>ió que la guitarra desperta al perit industrial i amateur d'aqucM inMrumcnt que és Villar. Si fem una lectura acurada d'aquest treball, arnbarem a la conclusió que qua.\i tot el que diu l'autor és resultat d'una conMant •quantificació• (terme emprat sovint per Villar) de tot allò que és possible quantificar i que. per tant. totes Ics afirmacions. d'una gran objectivitat d'altra banda, són una conseqüència d •aque.\t esperit cicntffic, i fan que. Ics opinions usades, Ics puguem considerar delinitivcs en to t allò que pugui tenir de definitiu quabcvol parccl·la del món musical. Si volen saber com sonu una guitarra i el perquè. quines ~cin Ics fuste.!. indicades per a conMruir una bona guitarn1 artcsanu dc concert. el ¡,cu procés de construcció pas a pas, Ics mides dc tal peça o dc tal altra. I¡¡ força que cxcr50 (102) ceixen les cordes, la diferència entre una guitarra clàssica i una de flamenca. etc., totes aquestes qüestions les podran saber llegint aquestes pàgines que, per a tècnics o afeccionats a la música, seran imposíbles de deixar, com si d'una novel'la policíaca es tractés. Villar utilitza un llenguatge clar. convincent, apassionat, però no mai dogmàtic; es limita a exposar els seus treballs i les seves experiències; només cal que cada lector en tregui Ics pròpies conclusions. Villar és un home polèmic, com també ho serà possiblement el seu 11 ib re; recordo amb gust l'i nteressant conversa mílntinguda entre ell, un grup de lwhiers catalans, uns amics comuns i jo mateix en una Mostra dc lwhiers organitzada l'any passat per la Societat Guitarrística de Catalunya on les paraules dc Villar referents al seu llibre ja foren polèmiques, però tothom les va trobar alhora d'un gran interès i estímul. El llibre, en el qual hi ha nombrosos dibuixos, gràfics, fotografies, etc.• està magníficament editat i és un bon exemple de com cal editar un treball d'aquestes caractcrístique.~. fent que sigui assequible a tothom, i serà sens dubte un estímul per a altres editorials, en benefici d'aquest terreny que és la literatura musical. L'índex és molt extens i no cal citar-lo íntegrament, però voldria destacar un capítol que crec de particular interès per als guitarristes: es tracta de l' intitulat ~Proce­ so dc construcción de una guitarra de artesania•, sense oblidar els que parlen de la resposta acústica de la guitarra o el denominat •Estudio físico de la guitarra• . Villar posa al nostre abast un profund treball que, com ell diu. és fruit també de la seva coi·Iaboració amb luthiers, guitarristes i persones de l'àmbit tècnic i científic. No són d'estranyar comentaris com els que figuren a les tape.~ del llibre: -alleer ellibro de Villar sobre el estudio de la guitarra. se ha despejado el misterio, porque cuamíjica magnitudes que parecían obedecer a la casualidad• (J.A. España, guitarrista), o •es un trabajo profunda y 1/eno de enrusiasmo que contribuïra a 1111 mayor conocimiemo de nuesrro 11ui.f genuino insrmmento• (Manolo Sanlúcar, guitarrista). No voldria acabar aquest comentari sense citar unes paraule.~ del físic anglès Lord Kelvin que Villar escriu en la seva justificació del llibre: «Sue/o decir con frecuencia que cuando se puede medir aquello de que se habla y expresar/o en números, se sabea/go acerca de etlO». Jordi Codina DISCOS FESTA MAJOR DE VILAFRANCA DEL PENEDÈS Grallers de Vilafranca -Colla de Mar- Edita Martana Músic s.a. LP-1005. Barcelona 1986. Fou durant la llampant Festa Major cic Vi lafranca del Penedès d'enguany que els Grallers de Vilafranca (la Colla dc Mar) presentaren aquest cxccl·lent treball discogràfic on s'inclouen les di verses músiques populars que ressonen pels carrers i le.~ places dc la ciutat durant la celebració anyal, exemple gairebé paradigmàtic de la festa tradicional a la Catalunya Nova. Per trobar un enregistrament de caracterfstique.~ semblanL~ hem de traslladar-nos a la Catalunya Vella, i recordar el disc dedicat a Úl Pawm , de Berga, dins l'Antologia His tòrica de la Música Catalana, editat per EDIGSA l'any 1969. L'interès etnomusicològic d'aquests documents sonors és força remarcable, car l'autenticitat de les interpretacions i l'olor fresca del ritual dc la festa hi són ben paleses. Avui, la dinàmica festiva a la capital vinfcola de l'Alt Pcncdòs és engrescadora l rica, i la tradició de sonadors popu lars hi és viva i hi creix. Aixf, aquest disc presenta tota una col·lccció de tonades tradicionals que corresponen a danses, entremesos, castells, cercaviles i al tres moments cerimonials de la festa, viscuts d'una manera intensa i participativa per tot el poble i la comarca. Quant a Ics danses, cal esmentar les cotonines, els ccrcolets, els panderos, el ball pla, els figuetaires, els bastoners, les gitanes, els pastorets, en Serrallonga i la moixiganga. I, pel que fa als entremesos, cal citar l'àliga solemne. el drac encès i els gegants majestuosos. Referent als castells, parlar dc l'entr.1da a la plaça i de l'espectacular toc de castells i també els falcons. I, finalment, al·ludir Ics cercaviles i tres moments més del protocol festiu com són Ics matinades, el vermut i la processó, cadascun en un temps i amb un color propis. Totes aquestes músiques són tocades per instruments musicals ètnics catalans com la gra lla i el timbal , la manxa borrega o sac dc gemecs, i el flabiol i el tamborf. La Colla de Mar, dels Grallers dc Vilafranca, és un magnífic exponent de la feliç recuperació i la nova empenta que ha experimentat darrerament el conreu dc la gralla i el timbal i el d'altres sonodors populars als Països Catalan; Certament. hi hagué una &lli: decadència, en el món de la g11• lla. iniciada a la fi de la Primer. Guerra Mundial i accentua<k després de la Guerra Civil Esp¡ nyola, amb la repressió franqui< ta, l'arribada de ritmes modern1 i el retrocés de les músiques èin1ques, les transformacions socials del temps dc la industrialitzac11í. les noves formes de diversió 1la pèrdua de protagonisme i de prc;. tigi davant l'expansió de Ics co. bles sardanístiques que arracona. ren la gralla vers I' oblit, el menyspreu, la marginació i ~I desús gai· rebé del tol. Çalgué esperar fins a la dècad,¡ dels anys 70 per constatar una progressiva revitalització amb el redescobriment del carrer com a espai lliure i festiu ... I la Fe1ta Major de Vilafranca del Pened~ fou. en aquell moment, un indret especialment interessant de relació i d'intercanvi entre els velb grallers i la nova generació, que. en prenia el relleu. La reivindicació dc la gralla 1 el timbal com a instrument de pit dret dins la música tradicional ca· talana d 'avui ha obtingut d'aie>· hores ençà alguns resultats molt positius en l'important augment quantitatiu i qualitatiu dc la pràctica de l'instrument. A més. cal afegir el recobrament d'altres im· truments ètn ics, com la cornamu· sa catalana (que, al Penedès. havia gaudit d'una extensa tradició i que hi rep el nom de manxa bor· rega o sac de gemecs), sov int al costat del flabiol i el tamborí. Aquesta nova aportació tímbtica obre altres possibilitats i cnriquei~ el panorama actual dc la música tradicional catalana. La Festa Major dc Vilafranca del Penedès ja fou narrada litcrà· riament per l'escriptor costumista Gaietà Vidal i Valenciana. l'any 1884, amb el títol Narració descriptiva de la Festa Major dt Vilafranca del Penedès. Més tard. el mestre Antoni Insenser i Bertran en recollí les músiques popo· lars, que foren publicades a la •Revista Musical Catalana•. en· tre els anys 1904 i 1905. so!J l'epígraf •El Penedès. Balls, dan· ces i comparses• . I, l'any 1926. apareixia el llibre El Penedts. Folklore dels Balls, Dances i Compar!les Populars, del músic Francesc de Pau Bové i Trius. Certament, cal dir que, lluny de l'academicisme estèril i dc l'e>· pcctacle folklòric tronat, aquest disc presenta una mostra de la força i el tremp propis d'uns instru· ments musicals capaços d'exprcs· sar, amb la màxima dignitat, 10~1 els matisos de l'explosió d'alegria que comporta la festa. Gabriel Ferré i Puig insmu- halició bor11 al •or(. •rica ueu sica mea erà1lis- iJIO. Jdó rdt ard,