Revista Musical Catalana. Núm. 33 - 34 Juliol - Agost 1987
Editorial: Opció pel futur / FIGURES I TEMPS Evocació biogràfica de Joaquim Renart i Garcia, en el vint-i-cinquè aniversari de la seva mort. Francesc Orenes / Memòria d'Enric Granados. J.C. / Joan Cabanilles, músic europeu. Josep M. Mas i Bonet / Ensalada: Fites i commemoracions. Tamino / Mikrokosmos: XX Trobada de Corals Infantils. Pere Artís / Des de Madrid: Orquestra Simfònica de RTVE: ni honra ni vaixells. Joaquin Turina Gómez / Cent vint quilos d'esquer. J.T.G. / JAZZ: La Big Band d’Illinois Jacquet, a Girona. Ricard Gili / CANÇÓ: Tres per Màrius Torres. Miquel Pujadó / TEMA ESCOLTAR MÚSICA: COM, QUINA I PER QUI? La permanència del concert tradicional. Josep Casanovas / Per una presència normalitzada de la música actual. Glòria Escrig / Avesar els infants al goig de la cultura musical. Joan Millà / MÓN SONOR RETRAT: Renata Scotto: la plenitud del sentit artístic en el cant. Jaume Comellas / Scherzando. Cesc / Ara, abans d'ahir, demà / Discos, llibres
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Pianos i instruments Assistència tècnica del Palau de la Música Catalana S. A . D' INSTRUMENTS MUSICALS Av. Francesc Cambó, 10 Tels. 319 60 96- 310 69 12 08003 - BARCELONA Orgues. teclats simfònics. sintetitzadors, etc. SAD~ CENTRE MUSICAL OYAMAHA Via Laietana, 32-34 Tels. 319 60 96- 310 69 12 08003- BARCELONA EDITORIAL 28 ÈPOCA ANY IV- NúM. 33-34- JULIOL-AGOST 1987 Director: Jaume Comellas Sots-director: Lluís Millet Cap dc Redacció: Pere Artís Maquetatge: Glòria Escrig Correcció: Joan Costa Fotografia: Pau Barceló Publicitat: Publi/Tempo, S.A Amadeu Vives, 3. 3r. I a B. Tels. 30 I 33 93 - 317 99 28/ 82 08003 Barcelona PublicidaJ en Mcdios dc Comunicación, S.A. Travessera dc Gràcia, 17-21, 3r. 4a Tel. 20971 19 08021 Barcelona fmpressió: Impressors de Badalona, S.A.L. Fotocomposició: El Tinter, Stat. Coop. Distribució: L'Arc de Berà, S.A. Dipòsit Legal: B. 34.432/83 Consell Editorial: Fèlix Millet (President) Montserrat Albet Roger Alier Josep Casanovas Gregori Estrada Enric Gispert Joan Guinjoan Carles Guinovart Antoni Marí Oriol Martorell Xavier Montsalvatge Santi R1era Maria Ester Sala Col·laboren en aquest número: Pere Artís, Josep Casanovas, Cesc. Jaume Comellas, Glòria Escrig, Ricard Giti, Josep Maria Gregori, Josep Maria Mas Bonet. Joan Millà, Francesc Orenes, Miquel Pujadó, Tamino, Joaquín Turina Gómez. REVISTA MUSICAL CATALANA Amadeu Vives, l Tel. 301 11 04 08003 Barcelona OPCIÓ PEL FUTUR En els estaments juvenils. hi ha un afany discent manifest, que cerca - i troba- una perllongació temporal a ls períodes lectius habituals. la qual s'explicita màximament durant l'estiu. Ara mateix, més d'una trentena de convocatòries d'actes a celebrar en els mesos de juliol a setembre dóna fe de la veracitat de l'afirmació precedent. Des de cursos especialitzats i monogràfics. fins a cursets d'iniciació, tot passant per modalitats infantils que combinen la pedagogia i l'esplai. el panorama és eclèctic i il-lus. rratriu. I si l'oferta és variada. és perquè hi ha possibilitats de ser absorbida. Ho demostra, per exemple, l'adjectiu ordinal amb què solen ser anunciats aquests cursos i cursets, demostratiu d'una continuïtat enriquidora. Admetem, si c.:al, en els considerants, els components extramusicals (a més dels estrictament econònücs, pel que afecta els organitzadors) que puguin tenir alguns d'aquests cursos, o bé els factors dc lleure o d'interès alternatiu que atorguen a alguna d'aquestes manifestacions un pes i una dimensió especílïques. Això no invalida el fet que, en últin1a instància, la matèria prima que hi serà objecte de treball és la música. Per tant, el signe global dóna un saldo favorable. Qui és capaç d'esmerçar un temps i uns cabals per perfeccionar els seus coneixements, demostra una actitud de caire positiu que cal valorar i encoratjar. Altrament, pel que sembla (estadístiques en mà), el nombre d'aquestes vocacions explícites no és pas petit, ans al contrari. El fet hauria de rer reflexionar. a qui correspongui, sobre la significació última d'aquest capteniment. Probablement, hi trobaríem un neguit que trasllueix unes mancances funcionals i operatives. a diversos nivells. a les quals conscientment. o inconscientment, se cerca solució. Perquè, certament, les il·lusions hi són; i les ganes de canalitzar-les. Hi ha, en definitiva, una disposició anímica positiva que, no pas infreqüentment, s'aigualeix en entrar en contacte amb una realitat les rèmores de la qual solen ser un factor dc descoratjament. de conseqüències funestes. Caldria redreçar aquesta situació, perquè, inevitablement, el rutur és condicionat per aquest present virtuaL Dins el marc legal que calgui, cal prendre les mesures adients. Ho reclamen les il·lusions de què tants i tants joves donaran testimoniatge esperançador aquest estiu. Cal prendre-Ics, fins i tot, encara que no siguin de rendibilitat política immediata; perquè si hom no és capaç de treballar seriosament pensant en el futur (i centra només I'atenció en un present effmer, per brillant que pugui ser), abdica, tàcitament, de la característica essencial que fa, dels humans, éssers lliures obcrLc; a la transcendència. Aquestes energies juvenils que cerquen canúns d'expandiment són un repte que algú ha de recollir a fi de donar-hi un~l resposta idònia. ] EDITORIAL Opció pel futur . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 3 s ll FIGURES T TEMPS Evocació biogràfica de Joaquim Renart i Garcia, en el vint-i-cinquè aniversari de la seva mort (Francesc .Orenes) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 5 g e g Memòria d'Enric Granados (J.C.) ..................................... 10 Joan CabaniJles, músic europeu (Josep M. Mas i Bonet) .................. 13 Ensalada: Fites i commemoracions (Tamino) ........................ . ... 17 Mikrokosmos: XX Trobada dc Corals Infantils (Pere Artís) ................. 18 Des de Madrid: Orquestra Simfònica dc RTVE: ni honra ni vaixells (Joaquin Turina Gómez) ............................................. 19 Cent vint quilos d'esquer (J.T.G.) .................... ... .............. 21 JAZZ: La Big Band d"Illinois Jacquet, a Girona (Ricard Gili) .............. 22 CANÇÓ: Tres per Màrius Torres (Miquel Pujadó) ....................... 24 TEMA u e ESCOLTAR MÚSICA: COM, QUINA I PER QUI? La permanència del concert tradicional (Josep Casanovas) ................. 28 Per una presència normalitzada de la música actual (Glòria Escrig) ......... 31 Avesar els infants al goig de la cultura musical (Joan Millà) ............... 35 MÓN SONOR RETRAT: Renata Scotto: la plenitud del sentit artístic en el cant (Jaume ComeU as) 37 Scherzando (Cesc) .................................................. 42 Ara, abans d'ahir, demà ............................................. 46 Discos, llibres .............. . ...................................... 50 Preu de la subscripció anual: 2.500 pessetes Subscripció anual Europa: 3.500 pessetes Subscripc\ó anual Amètica: 30 dòlars Preu d'aquest número solt: 325 pessetes a e d FIGURES I TEMPS Evocació biogràfica de Joaquim Renart i Garcia en el vint-i-cinquè aniversari de la seva mort 3 5 . 10 13 17 18 . 19 . 21 .22 . 24 . 28 . 31 . 35 I 37 . 42 46 50 El proppassat 4 de setembre del 1986 s'esdevingué el vint-i-cinquè aniversari del traspàs del barceloníssim Joaquim Renart i Garcia, model de ciutadà i de persona, figura activa i signjficada en Ja vida artística catalana de Ja primera meitat del nostre segle. Segon fill del mestre daurador del dinovè, el tarragonf Dionfs Renart i Bosch, i d'Àngela Garcia i Gibert, Joaquim Renart va néixer al punt de mitjanit del dia 7 de juliol del 1879, a la plaça de Sant Just, al cor de la Barcelona vella. A sis anys, era iniciat en les beceroles pel mestre Massó, a 1'escola de Sant Just i Pastor, del seu propi barri, i passà després a l'escola del mestre Brunet (un francès fincat a Barcelona), qui també havia estat mestre d'Apel·Jes Mestres, i assistí alhora a la tot just acabada de crear Escola Municipal de Música, al carrer de Lladó, dirigida pel mestre Rodoreda. Adolescent encara, inicia l'aprenentatge de l'ofici de daurador al costat del seu pare, al taller Llobet-Renart, del carrer de la Palma de Sant Just, alhora que assisteix, de primer, a les classes de la sucursal de Llotja del carrer del Carme (on té per mestres Ramon Martf i Alsina, Francesc Torrescassana i Francesc Soler i Rovirosa) i després, a la pròpia central de Llotja, on és deixeble de Lluís Rigalt, els germans Vallmitjana, l'escultor Aleu, Serra Porsons i Leopold Soler, entre d'altres. L'any 1897 encara era alumne del professor Antoni Castelucho, en un curs d'.cEscenografia i Perspectiva Teatral", impartit al Centro de Artes Decorativas, precursor del FAO. St bé aquests dos àmbits -el familiar i l'acadèmic- anaren desvetllant en el jove Renart les seves qualitats artístiques, altres realitats les anaren potenciant. Efectivament, l'any 1894 es fa soci fundador del Cercle Artístic de Sant Lluc, juntament amb el seu germà Dionís, a instàncies de Josep Uimona, de qui era deixeble Dionís Renart. Són també aquests els anys dc la febre pel dibuix. Juntament amb Pere CantareU, fill del conserge de l'antic Museu de Santa Àgata, i de qui seria guitarrista famós, Miquel Llobet, recorre Barcelona i les seves r~dalies tot estudiant i copiant retaules gòtics, un art en el qual s'especialitzà dins !:anonimat fami liar i gremial, i en el qual hngué una important projecció estatal i internacional. ~s també per aquests anys que participa acttvament, com a soci, a l'entitat "Niu Guerrer», i freqüenta les tertúlies del taller dels germans Cardona, del carrer dels Es- Aworetrat de Joaquim Renart (317) 5 cudellers Blancs, on coneix el Picasso de primeríssima joventut. És a l'esmentat taller on pinta el pastell El noi que dorm. exposat l'any 1897 a la Sala Parés, en una col·lectiva de socis del Cercle Artístic de Sant Lluc. L'any 1898, en plena crisi colonial. és cridat per al servei militar, del qual s'allibera gràcies al pagament dc 1.500 ptes .. (preu d'alliberament dels soldats de quota). import de la venda forçada de la /marge sedent de la Mercè. en la qual havia treballat. Els primers anys del segle XX són anys de rica activitat per a Joaquim Renart que, en plena joventut, comença a manifestarse amb una gran capacitat de treball artístic polifacètic, encarnant el més genuí esperit pre-rafaelita i palesant la seva concepció integradora de I 'art com a constant que fou a través de tota la seva vida. Així, doncs: -Escriu una nombrosíssima quantitat d'articles, sobretot de caràcter artístic, en quasi una quarantena de diaris i revistes. Destaquen, sobretot, les col-laboracions als diaris La Veu de Catalunya i El Marí, i a les revistes Catalunya Artística, De Tors Colors, La Academia Calasancia, Revista Musical Caralana, Esplai i Noticiari de l'Orfeó Català. -Realitza nombroses col-laboracions gràfiques, sobretot il-lustracions, per a diferents editors barcelonins i gironins, d'entre les quals cal recordar les dc la Tria, de Joan Maragall, així com iI-lustracions per a diferents revistes i diaris. - Inicia un seguit de conferènéies, sobretot de caràcter artístic, que arribaran quasi al nombre de cinquanta, al final dels seus dies. - Treballa en diferents projectes de decoració i disseny i hi obté diferents premis. - Realitza una gran quantitat de treballs, en el camp del disseny gràlic i publicitari, per a diferents particulars i cases comercials. -Dibuixa quasi un centenar d'ex-libris, el conjunt més important dels quals fou publicat, l'any 1907, per la Casa Oliva, de Vilanova, en el volum Els ex-Libris Renart. I tot aquest conjunt d'activitats, sense negligir la seva pròpia tasca com a decorador i restaurador d'obres d'art que. amb una envejable capacitat de treball, anà realitzant a través de tota la seva vida -entrocam amb la tradició dels retaulers medievals catalans- des de la seva botiga-taller del carrer de la Diputació núm. 271, oberta a primeries de l'any 1906 amb la raó social «Renart and Cia», en col-laboració amb seu pare polftic. Artur Gallard. Durant els seixanta anys d'existència, la botiga-taller esdevingué un verlitablc santuari d'art, potenciador de tota mena dc manifestacions ai"tístiques. Fou el 14 d'octubre del mateix any 1906 quan Joaquim Renart es casà amb Teresa GaJiard i Vallescà, a qui coneixia des de l'any 1896. Del seu matrimoni nasqueren tres fills, Joaquim, Valentina i Núria, el primer dels quals morí ben prematurament. 6 (3 18) a¡ lli CI 17¡ibmul i Casal.\ Tota l'obra dc Renart testimonia l'excepcionalitat amb què visqué al costat de la seva esposa, Teresa Gallard. L'any 1910, Joaquim Renart inicia un seguit de dibuixos a manera de «Diari gràfic,, a semblança dc com ho feia el seu «mestre» i amic Apcl·lcs Mestres amb el Llibre Verd i els Àlbums Ímims, que arribaren fins aunconjuntde67 àlbums, l'any 1960. En ells s'hi ressenyen espontàniament, no solament els aspectes personals o familiars de la vida de l'autor. sinó la vida de la ciutat de Barcelona i els esdeveniments més importants de I'època amb una tendresa poètica i una acusada i crítica observació. i constitueixen, pel que són i pel que representen, un preuat document. Menció especial dins d'aquest conjunt d'àlbums són les c?pioses notes dibuixades per Renart refendes a l'Orfeó Català -la primera de les quals data dc l'any 1913-, al mestre Millet o a diferents concerts al Palau. De totes elles, sobresurten Ics que Joaquim Renart dibuixà amb motiu del viatge de I'OrfeóCatalà a Roma, l'any 1925, així com les de la reobertura de l'Orfeó. el 15 d'octubre del mateix any, després que fos clausurat. Els dibuixos de Renart són generalment ap~nts, presos amb la rapidesa i 1'espontaneJtat del moment, i amb la consegüent frescor. fora dels casos en què, premeditada- Clausura de /'O,feó Català, ordenada per Miltms del Bosch ment i convinguda, realitza els retrats dels mestres, molt més treballats . Generalment, el tema dels seus dibuixos $Ón els mateixos protagonistes dels concerts, solistes o conjunts, per bé que no hi manquen detalls o esbossos temàtics del seu entorn més immediat. Volem deixar constància dels dibuixos del Palau que Renart realitzà durant la Guerra Civil, en els quals s'aprecia un Palau diferent del que estem acostumats a veure i a percebre. Gairebé podem assegurar que es podria fer una història dels concerts al Palau a través dels dibuixos de Renart realitzats. en una gran majoria d'ocasions. sobre els mateixos programes o sobre papers verges. quan Renart assisteix directament als assaigs per la seva condició de president. El dia 11 de novembre del 1918. en acabar la I Guerra Mundial, quan Renart tenia 39 anys, inicia un «Diari» escrit. interromput a vigílies de la seva mort, el 4 dc setembre del 1961. En aquest important, original i quasi cinquantenari i inèdit document de més dc quinze mi l fo lis mamiscrits. deixa viva i puntual constància dc tots els esdeveniments ocorreguts durant aquest quasi mig segle de vida barcelonina. Aquest «Diari» fou completat, anys més tard (el 1938 i 1947 respectivament). per dos conjunt<; més d'escrits inèdits. intitulats Descripcions i Records i Me1·es Memò- ries. En ells, Renart ressenya els fets més signitïcatius de les seves infantesa, adolescència i joventut, omplint el buit dels anys que no escriví amb l'assiduïtat del Diari. La lectura atenta d'aquests escrits, refermada pel testimoni dels qui conegueren i tractaren Renart, ens el perfila com un homc introvertit i pacífic, del icat i afable, observador. reflexiu i analític, actiu i inquiet, ordenat, disciplinat i constant. ponderat, equànime i discret, just i compassiu. desinteressat i servicial. realista i idealista alhora. objectiu. atent a la quotidianitat i amic de la feina ben feta i poc sorollosa. Aquesta aproximació a la personalitat dc Joaquim Renart seria incompleta si ens descuidéssim de la seva vessant social. Renart fou un home públic en el sentit genuí dc la paraula. Amb una clara consciència de servei al país, col-laborà desinteressadament en diferents institucions barcelonines i en presidí algunes, de les quals més d'una havia contribuït a fundar. Així, l'any 1894, juntament amb el seu germà Dionís, fou un dels socis fundadors del Cercle Artístic dc Sant Lluc, del qual seria Vice-president l'any 1930, i President des del 1951 al 1959, després d'haver treballat activament per al ressorgiment de la institució, ja acabada la Guerra Civil Espanyola. L'any 1903, Joaquim Renart figura. juntament amb Pere Ricart, com un dels fun(319) 7 dadors del Foment de les Arts Decoratives. entitat de la qual seria secretari en tres ocasions. durant els anys 1905, 1910 i 1917. L'any 1909, forma part dc la Junta Directiva de l'Institut Català de les Arts del Llibre. Nomenat vocal de l'Orfeó Català l'any I927, i assumint-ne de facto la Presidència en substituir Albert Bastardas durant la Guerra Civil, ostentà legalment el càrrec de President després de la normalització de l'Orfeó, duram els anys difícils de la postguerra, fins el 1951, any en què dimití del càrrec. L'any 1933 és soci fundador de l'entitat Amics dels Museus, a la qual serví amb els càrrecs de Vocal tècnic i de Tresorer. L'any I 947 és soci fundador de la societat Amics dels Jardins, de la qual fou Vice-president fins a la seva mort. El 1951 , és nomenat soci d'honor de l'Associació d'Ex-libristes de Barcelona, i el 1954, acadèmic de número de la Reial Acadèmia dc Belles Arts de Sant Jordi. Joaquim Renart actuà, encara, en moltes altres institucions, agrupacions i equips de treball que no figuren entre els que acabem de ressenyar. Aquests, però, donen una sobrada idea de la seva gran capacitat de treball, sempre sol-lícit i servicial a favor dels ideals artístics. Dos fets expliquen aquesta realitat: la seva catalanitat ardent i el seu amor a Barcelona («nineta del seus uus ..). viscuts amb una intensitat fora mida. Bo és reconèixer-li-ho, per adonar-nos de la veritable magnitud de la seva personalitat. Sigui aquest record nostre un sentit homenatge a l'home bo, al ciutadà excel·lent i a l'artista total que fou Joaquim Renart: una figura important, dins el panorama de l'art modern català de traspàs de segle, que cal recuperar. Francesc Orenes La mas imporrante editorial de publicaciones española de obras musicales de estudio y de concierto ~\'\O~IAL Dê Jlf . 'V &r.)- ~ BOILEAU O.s "ç, ~ Provenxa, 287 • TclHono 21S'S3 H 08037 - BARCELONA En su propi o intcrés pida siempre FIGURES I TEMPS --------------------------- ----------------El passat dia 17 de j uny tingué lloc, aJ Centre de Documentació Musical de la Generalitat, al Jardí dels Tarongers, un concert d'homenatge a Enric Granados. EI motiu era el lliurament oficial del piano, manuscrits i impresos d'aquest compositor lleidatà per a la custòdia a l'esmentat Centre. El fet enc; torna a la memòria un compositor nostre. La història dc la música està construïda damunt de grans iniciatives de visibilitat faci I i còmoda, i damunt de noms rellevants i pnvilegiadament emergents. Però també sobre altres referències humanes i circumstancials, molt menys perceptibles però tanmateix fonamentals, i sense Ics quals aquells referents primers. més visibles, difícilment constituirien les fites definitivament afermades. Aquest exordi elemental resulta oportú de fer en parlar de la figura menuda i vital del doctor Antoni Carrcras i Verdaguer. Un home que, segurament, figurarà de forma més destacada a Ics enciclopèdics mèdiques que no pas a Ics musicals. Entre d'altres mencions destacades del seu currículum cal esmentar la seva condició d ·Acadèmic Numerari de la Reial Acadèmia de Medicina, President d'Honor dc I' Acadèmia Espanyola de Dermatologia. i un llarg etcètera. En definitiva, una brillant història científica i professional. Però, com ell diu molt bé: figura indiscutible de la música universal que és vh;. fi cada constantment per una persona, el doctor Car. reras i Verdaguer qui, en constituir-se al seu moment en apoderat del patrimoni musical del compoçi. tor , ha fet d'aquesta circumstància una dedicació amorosa i plena d ' intel-ligència i sentit, fi ns a com·er. tir-se en l'autèntica memòria vivent del músic. I això és el que ens ha portat a provocar una conversa. Des de fa quasi cinquanta anys, és !"apoderat del patrimoni musical i històric d'Enric Granados. com a conseqüència d'un acord del consell de família que s'aplegà després de la mort d'Eduard, el I928, del fill gran del compositor lleidatà i a conseqüència de la seva condició de gendre del músic. - He fer aquesta rasca com un deure envers la meva esposa, i també per admiració a Granados. I, ara, encara em tOca fer moltes coses. Aviat sorrin./ una biografia de Granados en cara/à; una obra molt important. I sempre hi ha coses a fer. Als seus ni més ni menys que 95 anys d'edat, 65 dels quals han estat compartits amb Ja seva esposa Natàlia Granados, present en UJ1 saló veí, el doctor Carrcras «m'acusa» cordialment, i des dc la seva òptica amb plena raó, de -.crio», mentre dcmostra una condició física admirable: no res de bastó. moviments vius i àgils, ulleres dc gruix normal, parla potent. memòria àgil i fidel, i sentit de l'humor viu. Ens interessa certificar alguns aspecte~ potser poc clars de l'exjstència del com¡» si tor, sense cap pretensió d'anar mél> enUJ d'unes referències bàsiques. -Granados -diu el doctor Carreras-llw- rí e/1916, tomar de Nova York, on estrtnà Goyescas.. Aquesta .obra era, origi11al· . .~ ment, 1111a smte per a pwno, que un ptant!· w nord-americà, amic seu, li l'a suggerir que convenis en òpera. En principi era prt vist que s'estrenés a París, però l'a esc/o· tar la guerra i es va cancel-lar el comrac te. Aleshores, el mateLr Shelling va ges!ionar la seva estrena al Metropolitcm, im St1 un èxit. Granados 1enia ja els passatges per romar en 1111 vaixell espanyol, perd el secretari del president Wilson \'~ convidar-lo a fer wz co11cert a la Casa 8/mr· ca, i va aconseguir passatges e¡z 1111 a//fi vaixell, que el va portar a Anglaterra, 11n va embarcar en el «SusseX>> que era auglè• i que fou torpedinat al Canal de la Màlltga. El ¡•aixell l'a quedar partit en dur parts: u11a va surar, i I 'altra no. /1111 fi curiós és que el seu equipatge es va sa/rar G 1 ¡ IOSÏ· ver. Mascara mortuòria, escultura de la mà i records personals d'Enric Granados, al domicili del Dr. Carreras i va arribar a casa. Només hi va haver set ·I/l/} 'S ITt· inal· víctimes. Es diu que Granados va morir abraçat a la seva esposa, i que tot fou per causa del pànic o de la falta de serenitat: que ell es va tirar a l'aigua per salvar-la. Es diu que van morir abraçats. Ni l'un ni l'altra no sabien nedar. • I !JJIIJ· gerir prt- scla· La mort era un pressentiment en Granados trac· •s¡io- a se1 s pn perO r l'd ~/an­ n/m 1, o~ rglèi 'ànt· dlllJ n ftl {rar - S'ha dit que, abans de marxar cap als Estats Units, havia mostrat un cert pressentiment. .. - Sí; en una carra, va escriure a Òscar Esplà, de qui era molt amic:: «En aquest viatge, hi deixaré els ossoS>>. Tenia una por enorme a l'aigua. -:- El m~te segons el qual va compondre el ~elebre rntermedi de Goyescas en una nit, es cert? -Si; totalment! L'empresari va trobar l'òpera massa curta i li va demanar que hi fes un intem1edi. Aleshores hi havia Pau Casals, allà, que el va ajudar.!, a la fi, Granados li digué: «Mira, m'ha sortit una jota». I Casals li respongué: «No oblidis que Goya era aragonès». Nascut a Lleida, de la forma casual que acostumen a néixer molts fills de militars en el seu pelegrinatge de destí en destí, aviat es traslladà amb Ja familia a Tenerife i, posteriorment, a Barcelona. Granados hagué de fer-se càrrec de la família des de molt jove, a causa de la mort del seu pare. Carreras parla de la catalanitat personal de Granados, i de com ha estat considerada aquesta. -Aquíparlava en català, i sempre se'n va sentir, de català. Encara que molt habitualment parlava en castellà. Fou dei.xeble de Pedrell, i la seva música és molt entroncada amb el folklore espanyol. Els seus primers passos musicals van comptar amb el suport, com a mecenes. de dues famílies barcelonines molt conegudes: la del doctor Andreu i la familia Conde (propietaris dels antics i famosos •Almacenes El SigiO»). El compositor Uei datà conegué la duresa del treball en un cafè, i també l'estada en el París de la bohèmia de principis de segle, compartint hores. entre d'altres, amb Ricard Viñes. Per al doctor Carreras, hi ha I 'època de Paós i també la de Madrid. on va estar força temps i on va quedar colpit per 1'obra pictòrica de Goya, cosa que el portà a escriure, en una carta al seu amic Joaquim Malats: «me enamoré de la psicología de Goya». Ja instaHat a Barcelona, l'Acadèmia Granados, avui Acadèmia MarshaJI. fou la base de suport econòmic famiJjar -tingué sis fills- i també una referència cabdal dins Ja pedagogia, sobretot pianística, catalana. - Tota I 'aristocràcia portava els fills a I 'Acadèmia Granados. I ell no feia tocar nu¡sica seva als alumnes. És una música molt diftcil d'interpretar. I quan algú li ho Jeia veure deia: «Quan toquen la música dels altres, no em fan mal». (323) li MÓN SONOR --------------------------- -------------------La mort del compositor deixà la familia sense suport econòmic. L'espo~a del doctor Carreras tenia tretze any~. El rei Alfons xm va aconseguir del govern alemany una indemnització per a la famflia, i el Metropolitan va promoure un concert, en homenatge a Granados i a benefici de la família. en el qual van intervenir Paderewsky. Kreisler i Casals. - rou una cosa molt emotil'll - diu el doctor Carreras-. Al final, amb rota la sala a les fosques, van interpretar la Marxa fúnebre, de Chopin. L'obra de Granados, segons el doctor Carreras. és molt interpretada arreu del món. I. de tota ella, la peça que ha donat més beneficis. per drets d'autor, és sens dubte la Dansa espanyola, número 5. - Ha donat milions, en drets d'awor, -assenyala, mentre recorda que, en un moment determinat el compositor va vendre quatre quaderns de les danses a una editora per cent pessetes, i que aquelles danses havien estat compostes quan el músic tenia divuit anys. Recorda la gran amistat que l'uní a Albémz. a qui visità, pocs dies abans de la seva mort, a Cambo-les-Bains. El músic de Camprodon li encarregà que li acabés l'obra Los azulejos, de la qual el doctor Carreras serva l'original. adequada una vitrina. El piano que regalà al compositor la firma Pleyel és al Centre de Documentació Musical. junt amb altre material. A1 doctor Carreras li agradaria que tot això servís perquè es conegués la personalitat del seu sogre; que tothom conegués que: ..Jou el mtísic romàmic espcmyol més importmlf,., as~enyala. El doctor Carreras parla amb entusiasme d'una persona per a la qual. malgrat no haver-Ja conegut personalment, ha bastit una admiració absoluta a través d'una història dilatada de dedicació atenta. S'entusiasma quan parla de l'homenatge que li tributà fa pocs anys la Universitat dc Boston: un homenatge d'una envergadura impensable a casa nostra. Parla, també, dc la recent estrena a Nova York -el dia 14 de juny- d'una Serenaw per a dos 1•iofi11s i piano, gràcies a la iniciativa d'aquest gran ..granadista" nord-americà que és Douglíl$ Riva. Parla també dels grans intèrprets dt la música de Granados i. en primer lloc, de Conxita Badia. i també dels representant\ de la seva escola o dels deixebles que n'han sortit: Rosa Sabater. Alícia de Larrocha. Carlota Garriga, Giménez-Atenelle, i tam. bé. pel que fa a veus. de Carme Bustaman. te, Montserrat Caballé i Victòria dels Àngels. El doctor Carreras reconeix que le.~ circumstàncias en què es produí la mort de Granados ajudaren a donar repercussió a la figura del compositor, al marge del valor intrínsec de la seva obra. - Te11ia 49 anys. Començava com a com. ~ positor... -remarca. o e e ( r a Records entranyables del Camaror Granados a l'Hotel Manila El doctor Carreras també guarda especial record dels anys que una acollidora sala de 1'Hotel Manila fou batejada amb el nom de «Cama rot Granados», i en la qual, durant uns anys encara recents, s 'hi desenvolupà una activitat considerable, presidida pel record del compositor. Tot això, per iniciativa de l'aleshores propietari del local, Luis Maria de Zunzunegui. un gran admirador del compositor. Hi va passar una bona part dc les figures de la música que aterraven per Barcelona. I allí es commemorà el 50è aniversari dc la mort dc Granados, i també s'hi feren homenatges a Mompou. Casals, Magrinyà. Conxita Badia i s'hi celebraren les primeres edicions del Concurs de Canr Francesc Viñas. El doctor Carreras ha estat. al llarg de gairebé cinquanta anys, un col·laborador eficacíssim i generós dels estudiosos de l'obra del seu sogre. I recentment, Antonio Iglesias, en presentar Enrique Granados, una obra para pia11o, una important obra bibliogràfica sobre la composició pianística de Granados, regraciava la coHaboració essencial que havia rebut dc l'iHustre dermatòleg. Ara, Carreras es lamenta que el patrimoni testimonial de Granados no pugui recollir-sc en un sol i adequat marc. Ha fel cessions al Museu de la Música, però. ai las! li han dit que. per manca de pressupost. hom no hi pot dotar de forma 12 (324) J.C. Dr. A111o11i <..èun'l"a.\ 1 Venluguu i Piww d'Enric Granados ~an COMMEMORACIÓ DEL 275è ANIVERSARI DE LA SEVA MORT gla$ S de ¡,de . Joan Cabanilles, music europeu an~ / 'han :ha, ·am- 1élll- Àn- : les 1de a la al or '0111- r Esbós biogràfic f.C. Les primeres dades biogràfiques d'aquest famós organista valencià Ics devem al seu deixeble Josep Elias, transmeses -encara que amb imprecisions- per José Franciscc Teixidor, el 1840, i a Hilarión Eslava, ell853. Ambdós historiadors, que degueren consultar una mateixa font, repeteixen alguns errors, com el que es refereix a la data de la seva mort. Aquests textos revelen, de totes maneres, la fama que tingué Cabanilles. Diuen, entre altres afirmacions, que ..excedia en destresa, pols i ciència, als seus dos contemporanis: el cec dc València (Andreu Perís) i el cec de Daroca (Pablo Bruna).» Felip PedreU, en el seu estudi «Musiehs vells de la terra», que aparegué a la «Revista Musical Catalana», vol fV ( 1907), publicà les notes que Ii havia enviat el canonge Chabàs, arxiver dc la Seu dc Valè ncia. Segons aquest article, Cabanilles va succeir Jerónimo de la Torre en el càrrec de primer organista de la Catedral de València, el lS de maig de 1665, i exercí aquesta funció fins a la seva mort. Hem d'esperar, tanmateix, els treballs de recerca d'Higini Anglès, que realitzà a partir de 1925 a l'arxiu de la Catedral de València. Els documents que hi trobà referents al nostre organista foren publicats per ell al pròleg del primer volum de l'Opera Omnia, de Joan Cabanilles, que Anglès edità el 1927. En podem extreure les següents dades: La vila natal de Cabanilles fou Algemesí. on va ésser batejat el 6 de setembre de 1644. La partida dc bateig no ofereix cap dubte tampoc sobre el nom exacte dc Joan Cabanilles. Fora d'aquest document, no en coneixem cap altre sobre la seva infància o la seva primera joventut. Podem suposar, però, que es formaria a la Seu dc Valènc~a, sota el mestratge dc I'organista Jerómmo de la Torre, del mestre de capella Urban de Vargas o d'algun músic de Gandia. L'altra informació sobre la seva vida és la ~ata del 15 dc maig dc 1665, ja citada, quan tmgué lloc el seu nomenament com a successor de Jerónimo de Ja Torre. Llavors, Cabanilles encara no tenia 21 anys, aconseguí la plaça sense oposicions i abans d'és- Orgll(: gran de /(1 Cwedral de Valem:ia, desrmi1 el 1936 ser clergue, i és admès a Ics distribucions quotidianes sense ésser beneticiat. Tot això demostra l'alta estima de qu~ gaudia prop del Capítol. El 22 de setembre de 1668 fou ordenat prevere. Des que entrà a la Catedral, als 21 anys no complerts, fi ns als 24, en què cantà la primera missa, Cabanilles no s'absentà de València. La seva formació musícaJ fou totalment autòctona. En aquella època, l'escola orgànica espanyola era en el seu màxim esplendor i segu ia les petjades dels organistes clàssics ibèrics, especialment de Cabezón i Aguilera de Hcredia. Cabanilles era sol, com a organista de la Seu. cosa que trencava la tradició dc la Catedral valentina, on sempre n'hi havia (325) 13 I I I I I I . I RESERVE ALGUNOS APlAUSOS i I I I I PARA CUANDO ESCUCHE ESTt MISMO CONCIERTO EN UN COMPACT DISC SONY } haout dos. Hem d'esperar l'any 1703 perquè Jes circumstàncies obliguin a nomenar un suplent en la persona de Jordi Rodríouez organista i arpista a la Catedral d'Ala~ant.' El nostre músic ja no podia complir sempre les seves funcions, per raons de salut o per ser de viatge. Així, havia de buscar un reemplaçant i fer-se •supplir, tal volta per alguns organistes estrangers i de poca suficiència,., segons frase del Capítol. Recordem, ací, que Eslava ens parla d'un manuscrit de Josep Cabanilles, segons el qual ..cabanilles fou cridat algunes vegades en diverses catedrals de França en dies de solemnitat estraordinària». Aquest fet, si és cert, podria explicar la necéssitat d'un suplent. Segons la partida d'òbit de Cabanilles, sabem an1b certesa la data dc la seva mort : e129 d'abril de 1712. Així, hem de donar per inexactes les dates aportades anteriorment per Eslava, Soriano Fuertes i el mestre Pedrell. L' il-lustrc organista de Ja Seu no es limità a la seva funció litúrgica, sinó que formà un estol considerable de deixebles. Un dels més famosos fou Josep Elias, que aprengué més de 300 obres del seu mestre. També ho devien ésser els copistes del manuscrit 888 de la Biblioteca de Catalunya. L'admiració de què gaudia Cabanilles es fa palesa a través del copista del manuscrit 386 de I 'esmentada Biblioteca, Esteban Maronda, qui encapçalà aquesta col-lecció amb Ja frase «Allte ruet mundus quam surgat Cabanilles secundus» i afegia, en alguns títols d'obres, «es un prodigio.. o bé •es un prodigio de prodigios,.. XXI DIFERENCI AS DE F OLI A S {. r r r U I isJ. ~ .J J I I .J o.J I .1iJ J d .J - t. h {" ~ .Q. • - ~· I f I J ; ~ lO ~ li ., ~ r .Q.:------ I I u r I I r I I Parrimra de «Diferencias de lolias, en /"edició d'Higini Anglès Les fonts musicals El segle XVII, tan ric en producció de música per a orgue, contrasta amb la lamentable manca d'impresos musicals. Quasi tota la música que s'ha conservat d'aquest segle és manuscrita i, en el cas de Cabanilles, no és autògrafa: es tracta de còpies dels seus deixebles o admiradors, realitzades en vida del compositor fins molt més enllà de la seva mort. En general, hem de suposar també que una gran part de Ja producció dels nostres organistes es perdé en el decurs del temps. Ens consta, per exemple, que Correa de Arauxo va deixar de publi- ASOC/ACIÓN CABANILLES DE AMIGOS DEL ÓRGANO JOAN BAPTISTA CABANILLES MÚSICO VALEN CIAN O UNIVERSAL car música no continguda a la Facultad Orgónica, del 1626. Es perdé igualment -si és segur que existí- el quadern de tientos de l'organista de la Catedral de Barcelona, Pere Alberch Vila, que tal volta igualà en qualitat Antonio de Cabezón; però la manca . de fonts no ens permet d'assegurar aquesta afirmació. Com ens ho indicà Higini Anglès, si Cabanilles hagués tingut accés a Ja impremta haurien estat encara més nombroses les seves composicions, sobretot les de caràcter profa; els copistes col·lecionaveo especialment música d'utilitat litúrgica, i el repertori no religiós quedava en segon pla. Nogensmenys, ens n'han arribat unes 26 peces profanes, entre les quals trobem cercaviles, gallardes, tocates, passeigs, una xàcara, una corrente italiana i di· ferències sobre la folia. Segons un estudi del musicòleg J. M . Llorens Cisteró, es conserva un total de 231 tien tos. A més d'aquestes obres d 'extensió considerable, cal citar el versos litúrgics · que, segons aquest mateix estudiós de Cabanilles, abracen el 76% de Ja seva producció organística, amb un total de 1.048. Totes aquestes peces, no sempre copiades amb la deguda fidelitat, contenen errors o llacunes, sovint de no fàcil restitució. Els manuscrits amb obres de Cabanilles es troben a la Biblioteca de Catalunya, a la Biblioteca Nacional de Madrid, a r Arxiu Musical de Montserrat, al Monestir de l'Escorial, als Arxius musicals d'Astorga i Jaca, a l'Orfeó Català i a la biblioteca de mossèn Cosme Bauzà, de Felanitx. Característiques dels seus tientos José M.a Llorens Cisteró, Higinio Anglés, Willi Apel, Gotthold Frotscher, Santiago Kastner, Emilio Meseguer, Naarten Albert Vente, Klaus Speer Ponada de la monografia editada per l'Associació Cabanilles d'Amics del 'Orgue de Valencia (1981) Pel desordre amb què ens ha arribat Ja prodcucció de Cabanilles, és difícil de fer una relació cronològica de les seves composicions. Al final d'algunes peces copiades figuren indicacions d'any, però no sabem si es tracta de la data de la composició o de la còpia. Tampoc no és segura una ordenació cronològica segons deterrrunats aspectes estilístics. Com afirma el musicòleg Santiago Kast(327) IS MÓN SONOR--------- -------------- -------------- ---------ner, en el seu estudi Randbermerkungen Vt Cabanilles ClaviersaTZ.. un dels trets més destacats en les composicions per a teclat de Cabanilles és la seva erudició internacional. La Península ibèrica d'aquella època no vivia tan isolada com han afirmat lleugerament certs musicòlegs. Les ciutats portuàries ibèriques mantenien una relació constant amb Europa. L'intercanvi comercial, financer i cultural es feia sobretot per mar. A més, el regne de Nàpols encara era sota el domini espanyol, junt an1b Sicília i Sardenya. El Barroc fou -com afirma Edzard Schaper- una última cultura europea en comú, un darrer estil unitari. I Cabanilles fou un autèntic fill del Barroc, pel seu sentit dc la forma, i per la seva exaltació i la prolixitat discursiva. Sotmetem, ara, els seus tienros a un petit examen. Aquestes peces comprenen una gran diversitat d'estils, que van des dels principis polifònics renaixentistes fins a les tècniques més avançades de la toccata italiana i dc la música instrumental europea. Seguint I' esmentat treba1J de Kastner, podem dividir els tientos de Cabanillcs en diversos grups. En primer lloc, tenim els riemos denominats «plens» o «de falses», on apareix molt poca «glossa» i contenen I'autèntic esperit dc Cabezón, pel sentit de la forma i la concisió que ofereixen. S'hi observa que Cabanillcs estudià Cabezón i Aguilcra de Hercdia. L'ús que fa Cabanilles de les dissonàncies hauria estat manllevat als napolitants Mayone i Trabaci. En aquest grup d'obres, trobem diàlegs entre parells dc veus, procediment molt freqüent en la polifonia vocal de Josquin desPrés, i en Cabezón, Carreira i Sancta Maria. Un altre grup de tientos mostra una tècnica dc teclat més avançada, on apareixen seqüències de figures, com ara cadenes de tresets dc corxeres o grups de 12 corxeres, sostingudes harmònicament per les altres veus, la qual cosa dóna a la música un aspecte més vertical. En altres rienros, trobem formes d'escriptura semblants a les de Coelho, Sweelinck, Schcidt, Pachelbel o Storace. Es pot veure, per exemple, en el tiento ple dc I r to, n. li, al vol. IV de l'Opera Omnia, editat per Higini Anglès. La confrontació dc Bernardo Storace an1b Cabanilles recorda les estretes relacions culturals que hi havia llavors entre Espanya i Sicília. Eltielllo ple de 5è to, vol. IV de la citada edició d' Anglès, resulta molt nou i modem per a la música ibèrica i ens recorda de prop la Toccata a modo di Trombette, de I'holandès Jean de Macqucn, que morí a Nàpols el 1614. La innuència de Bernardo Pasquini és probable al tiento en rercio al modo de /tafia. La forma orquestral vivaldiana és patent altiento lleno n.24, del vol. I d'Anglès. Una tècnica encara més moderna, la trobem en els cicles de variacions sobre danses i cançons profanes. Corn a seguidor dc la tradició musical ibèrica. sembla que Caban liles tingué una preferència per les di16 (328) Orgue del primer terç del segle XVIII ferències o variacions sobres temes obstinats autòctons, com són els cercaviles o Ja follia. En aquests cicles, la seva tècnica s 'allibera definitivament dc la polifonia vocal i és pensada directament per a les possibilitats del teclat. L'obertura del mestre valencià vers l'estil més modern importat d'Itàlia té un paper important en l'evolució de l'art de Cabanillcs, músic europeu. L'orgue de Cabanilles Desgraciadament, no coneixem la composició de l'orgue de la Seu valenciana al temps de Cabanilles, per al qual compongué primordialment els seus rientos. Sabem, però, que el 1633 fou reconstruït per fra Antoni Llorcns, orguener, natural d'Arbeca i resident a Barcelona. Aquest mestre de fer orgues fou un• representant il-lustre de l'escola d'orgueneria del segle XVII. El 1624, construí l'orgue de la Catedral de Lleida, del qual posseïm la descripció detallada dels resgistres i dels teclats. L'ins- trument es repartia en dos teclats manuals: un dc 45 tecles, corresponents a I' orgue ma· jor, i un altre de 42, per a la cadireta. En I' aspectre sonor, consistia en el cor dc principis i en el dels nasards, i dos jocs de re· glies, tal volta amb teclat propi com suposa I' orguener Gabriel Blancafort. Els sal· mers no eren partits. Tenia, a més, un pe· dal dc contres, de 7 notes. A partir de la • descripció detallada que figura al contrac· te de l'orgue de Lleida, podem imaginar com seria l'orgue de Cabanilles, construït per Llorens nou anys més tard. Sabem tam· bé que, el 1693, Roch Blasco, «factor d'or· guens», amplià l'instrument sota Ics orien· tacions del mateix Cabanilles: s'hi afegí un joc de trompes reals i un clarí de mà dreta, segurament a partir de do3 sostingut. Aquest instrument, ampliat per Blasco, res· pondria més exactan1ent a l'ideal sonor de l'obra de CabaniHes. Josep M. Mas i Bonel CatedràTic d'orgue --------------------------- -----------------FIGURES I TEMPS ENSALADA Fites ils; naEn 1D· repo- ¡a)- pe- : la ' ac· oar 11Ït JJI· or- enuo .ta, ut. es- de Decididament, la temporada camina cap al seu inexorable ocàs. Però ho està fent tot oferint una resistència molt superior a la que era habitual. Vull dir: allargant tins a límits extenuants la seva ofe1ta i convertint el normalment esvaït maig, i fins i tot la primera quinzena de juny, en una graella prou espessa de manifestacions. Una altra cosa és que totes elles hagin aconseguit el ressò merescut. I, en això, el fet climàtic potser hi tingui alguna cosa a veure. La forta calor , que ja el mes d'abril començà a amenaçar prematurament, s'ha anat fent mestressa del maig. I això vol dir, simplement, que els nostres afeccionats han de sofrir unes tongades dc calor massa insuportables. L'allargament de la temporada. o de forma més exacta, la consolidació d'una temporada normal de nou mesos de durada, passa en el nostre calorós i humit clima mediterrani per un recondicionament climàtic dels nostres auditoris. No tots els afeccionats han dc ser obligatòriament proclius a l'ús, encara que sigui espuri, de la sauna. Els últims temps musicals barcelonins s'han caracteritzat per les referències de fites i commemoracions de relleu. Fites com aquests cent cinquanta anys de vida del Conservatori Superior dc Música del Liceu, celebrada amb la solemnitat que exigien, encara que potser massa íntimament, massa closa en un solitari acte formal, si bé força brillant. El parlament del Cap de Servei de Música dc la Generalitat, Lluís Serrallima -del qual es dóna referència a part-, queda com a document testimonial d'una celebració que, a més, compta amb el mèrit addicional d'arribar en un moment especialment satisfactori per a la casa. Quan. després d'haver superat un profunda crisi. remunta el vol i mostra signes evidents d'una revifalla profundament saludable. Fita entranyable, també, la dels quaranta anys de dedicació professional del mestre Antoni Coll, centrada en un sopar envoltat d'amics, i que testimonien un dilatat i fructífer historial des de la tasca docent, com també de la directorial de l'Orfeó Atlàntida, d'Hostafranchs. La presentació del Fcstival l ntcrnacional de Música , per la seva part, aportava el rec~rda~ori del seu vint-i-cinquè aniversari. F1ta a1xí mateix rellevant , i això no obstant. no posada especialment dc relleu operatiu pel que fa tant a la seva programació com a un cert embolcall «litúrgic», que hauria P?gut resultar oportú. El Festival vint-icmquè serà, doncs, un festival més. I tots ens entenem. • 1 • commemoracions I Musici pc1ssejaren per Catalunya la .~el'll Però cal parlar de la música viva, dc la música «Cantant i sonant», si se'm permet el fàciJ recurs lingüístic. I en això també, la cosa de les cites i de les commemoracions hi té quelcom a veure. Per exemple, en el cas de l'oficial Orquesta Nacional dc España, amb López Cobos, el seu titular, al davant. que oferí un concert commemoratiu d'haver arribat a tres mil presències públiques. Ducs cabdals simfonies, dc Mozart i Bruckner, queden com a petjades dc l'esdeveniment. Al Liceu, una altra fita. La dc la recuperació. després de massa anys d'absència, de la gran soprano italiana Renata Scotto en un Werther que, malgrat la relativament escassa entitat musical de I 'obra, acabà essent un espectacle important. L'exccl·lent forma de fer de la Scotto -esplèndida artistai la de Kraus -un Kraus genuí, que provocà l'entusiasme esperat a I 'àrida «Porquoi me réveiUer»-, van tenir molt a veure perquè la cosa anés com va anar. I, també, la resta d'un equip artístic que tingué, en la frescor i Ja vitaJitat dc la valenciana Maria Àngels Peters, i en la veterania una mica desganada de Vicenç Sardincro, ducs referències matisadament antagòniques. Dies abans, la Lucia di Lammermoor, cantada per la txeca Edita Gruberova, significà l'allau d'entusiasme més impressio- l'ersió de Lel> quatre eslacions, de Vim/di nant de l'actual temporada liceística. Una allau que no esperà a desfermar-se a la tardana i monumental «escena de la follia», sinó que començà a sotraguejar amb rotunditat des de la primera ària de Ja LuciaEdita. tan i tan impressionant. Al seu costat, el seu compatriota Peter Dvorski ens portà el bon gust d'una veu important , fins i tot excepcional de potència i rotunditat, usada tanmateix de forma discutible; o, per entendre 'ns, d'una forma molt diferent a com va usar Ja seva Alfredo Kraus a l'última representació de la mateixa òpera de l'actual cicle I iceístic .. l potser no cal precisar més. En tot cas, tot quedava superat pel record de les excel·lències d'una Edita Grubcrova sensacional. Quan el clima de recolliment propi del cicle quaresmal estava ja netament superat, van sorgir en pocs dies ni més ni menys que quatre audicions de sengles misses. I amb un mostrari formal atractiu i variat, com així mateix han estat variats els marcs. Tres espais diferents per a quatre obres. A I 'església de Santa Maria de Jesús, dc Gràcia, es cloïa un nou cicle -el quart, ja- dc «Misses polifòniques» amb la Missa brevis K. 192, de Mozart, cantada per la Coral «De Música» de la Capella Francesa dc Barcelona, dirigida per Cecília Velàzquez, qui comptà amb la coHaboració del Quartet (329) 17 FIGURES I TEMPS -------------- -------------- -------------- --MIKROKOSMOS XX Trobada de Corals Infantils La Missa brcvis, de M.ozan, s 'inserí al bell mig d'una cel·lbrac:ió litúrgica, a Gràcia Scherzo. Situada al bell mig de la celebració litúrgica, en el seu context més autèntic, aquesta audició adquirí ressonàncies especials, i tot plegat tingué el do d'una recuperació d'autenticitats perdudes. Versió exultant, potser massa; però, en tot cas, amb una considerable capacitat comunicativa i comptant amb el suport d'un quadre de veus solistes remarcable. El Festival de Música Antiga situava, al Saló del Tinell, la seva ambiciosa i espectacular producció pròpia sobre la base de sengles Misses: de Cererols, la Missa de difunts, i dc Francesc Valls, la Missa Scala Aretina. Resultats brillants, confirmats pels perllongats aplaudiments d'un públic nombrós. Un equip molt professional garanú la solvència del producte. De la mà també de la Fundació de laCaixa, el Palau de la Música Catalana acollia pocs dies més tard un concert de •gran aparell,. amb la presència del Cor del Gran Teatre del Liceu i d'un bon aplec de solistes instrumentals i vocals (aquests, especialment, de gran categoria). La Petite Messe solennelle, de Rossini, sonava amb una clara ressonància operística, mentre Les noces, d'Stravinsky, tancava de forma sobretot brillant una nova campanya de I'esmentada Fundació de la Caixa. Campanya definitivament assentada i decididament gran gràcies a molts ingredients, entre els quals la varietat de l'oferta presentada, basada en un nivell qualitatiu privilegiat. 18 (330) Lluny del recolliment religiós dels esdeveniments suara apuntats, el grup italià I Musici es passejava pel nostre país en una activitat densa i, com era d'esperar, amb una autoritat que es manté privilegiada malgrat que l'impacte que, en el seu moment, va causar la seva forma peculiar d'abordar la música barroca, s'hagi esmorteït com a conseqüència de la seva assumpció generalitzada pel gran públic. A Terrassa, hi ompli de gom a gom el Centre Cultural; i, al Palau, oferí al cicle Euroconcert pro~a­ blement el seu èxit de públic més important, de la mà d'aquestes Quatre estacions, de Vivaldi, que tenen una capacitat de convocatòria indubtable. I Musici van actuar novament al Palau amb pocs dies de diferència de Ja seva primera actuació. I també per al mateix cicle Euroconcert. En aquest cas, la causa va ser substituir, ara amb un programa basat en la important obra L'Estro annonico, del mateix Vivaldi, la definitiva suspensió de la ja, al seu dia, ajornada actuació de Montserrat Caballé. Una artista absolutament important, como és ben sabut. Però que, parlant de fites, cada dia està més lluny d'emular la de la ballarina soviètica Pavlova qui, en trenta-cinc anys de dedicació professional, mai no suspengué cap de les seves privilegiades actuacions. Cinc mil veus. Cinc mil infants. I una il-lusió: que tot surti bé! Perquè, aquest any, toca Trobada General del Secretariat de Corals Infantils de Catalunya i (a més de la interpretació les obres del programa comú) s'hi estrena la cantata Concert desconcertant, escrita per Antoni Ros-Marbà sobre un text de Miquel Desclot. El Palau Municipal d'Esports de Barcelona és avui, 14 de juny, un mar de • colors; i de remors plurals, que minven fins a fer-se un silenci absolut abans que Antoni Ros-Marbà, batuta en mà, doni l'entrada de l'obra. Quin moment màgic! Cinc mil veus, cadascuna amb el seu deix d'origen, foses en un sol cor . Quin moment màgic! Però, per arribar aquí, quants d'esforços desinteressats i abnegats! I aquesta tasca del Secretariat de Corals Infantils de Catalunya ja fa vint anys que dura! En l'endemig, milers i milers d'infants han après d'estimar la música, han experimentat el valor de la solidaritat com a element bàsic per emprendre una obra en comú, han incorporat al seu bagatge cultural part de l'immens tresor , del cançoner tradicional, han comprovat tangiblement (mitjançant trobades i intercanvis) una faceta de la realitat sociològica del país, s'han sentit membres de tota una comunitat, etc. I quan, periòdicament, s'han reunit en una Trobada General, han sabut captar 1'interès de músics rellevants perquè els escrivissin una cantata; així, a més dc Ics incorporacions d'obres foranes, han interpretat composicions dels catalans Er· nest Cervera (En Pere sense por), del gran infant Frederic Mompou (L'ocell daurar), d'Enric Ribó (El bntel de l'estany) i d'Antoni Ros-Marbà (Tiram lo Blanc i, ara, Concert desconcertam). Més enllà de miratges il·lusoris o dc grans accions espectaculars, el Secreta· riat de Corals Infantils apostà, ja als seus inicis, per l'essencial: el futur; és a dir, el infants. La seva labor durant aquests anys ha estat no solament imprescindi· ~ ble, sinó també exemplar. (I, la pregun· ta, es fa inevitable: ¿és prou valorat, per qui hauria de fer-ho, tant d'esforç i abnegació?) L'acord final del Concert desconcertant és enllaçat amb l'ovació clamorosa que el segueix. Milers d'ulls infantils (i d'adults!) espurnejants, expressen l'emo· ció viscuda. El cor s'obre a I' esperança. Perquè no sempre el futur es demà. En manifesta· cions com aquesta, el futur ja és avui. Pere Artís Tam i no FIGURES I TEMPS-------------------- ------------------------ lna est ta(a i(}- m- lS, :o- ie! )f· 1o- Lys :rs r.· fl- lre eu or rat r-o- tle en :ar ris es n- ~r­ Iel Orquestra simfònica de RTVE: ni honra ni vaixells Hi ha capricis que, a la llarga, resulten francament cars ~l/ ~s­ lo de a- us lr, ¡ts li- • n- er 'f- sa (i o- lO a- ll. is Encara que us toqui la Primitiva, amb bo- te, és clar, encara us fàltaran uns quants milions per mantenir una orquestra durant un any, i el problema és que, l'any següent us caldran uns nou mil milions dc pessetes. i l'any següent, més. Una cosa semblant deuen estar pensant els responsables de RTVE respecte a la seva Orquestra Simfònica. Ara mateix, és a 1.050 milion~ de pessetes, i no és l'orquestra més cara del país. Però a RTVE han decidit rendibilitzar-la. S'ha anunciat un canvi substancial en les directrius que marcaran l'activitat de l'orquestra. Després dc vint anys d'existència, l'orquestra simfònica de RTVE sembla estar a la picota. . Han estat vint anys dc concerts a Espanya 'a l_'e~tranger, vint anys de gravacions per ràd1o 1 per televisió, vint anys d'alts i baixos en la qualitat artística. També és veritat que, en tots aquests an~s, no s'aconseguí mai que RTVE dediques una part del seu substanciós pressupost a aconseguir una sala dc concerts prò- pia, on l'orquestra no hagués d'estar adequant els seus horaris a la intransigència d'altres. O , la paradoxa encara més gran, que RTVE tingui una Orquestra Simfònica i no tingui un estudi prou ampli per poderhi fer gravacions. Per no parlar dc l'escàs ús que fan de les gravacions dels concerts del Teatro Real a la programació de TVE. Tampoc no es comprèn que, després de vint anys, l'orquestra d'un ens públic que es diu -recordeu-ho- Ràdiotelevisió Espanyola, no tingui gravada en àudio i en vídeo tota, absolutament tota, la música espanyola; i no tingui comercialitzat cap vídeo ni de música espanyola ni d'iniciació o divulgació. Hem de constatar, per tant, que la missió fonamental de l'Orquestra dc RTVE, durant vint anys, ha estat la dc fer una temporada de concerts públics, en competència més o menys oberta i confessada amb l' Orquestra Nacional d ' Espanya. L'última temporada de I'Orquestra dc RTVE s'ha caracteritzat per generar dos tipus de notícies. D'una banda, els seus conflictes laborals i el seu obert enfrontament amb el Delegat General de l'Orquestra, el compositor Miguel Àngel Coria. Conflictes que van originar la suspensió de concerts, i sancions i judicis a magistratura, amb la victòria final de l'Orquestra. D 'altra banda, i sense que les qüestions sòcio-laborals hi influïssin, hi ha la sensible millora de la qualitat artística de l'Orquestra, sota la batuta de Miguel Angel Gómez Martínez. El director s'havia fel càrrec d'una orquestra més aviat fluixa, i ha realitzat un treball magnífic, del qual pot donar fe el nombre d'invitacions que té ara l' Orquestra per actuar a l'estranger. I és precisament en aquest moment, quan estan ja arreglades totes les qüestions laborals i quan I'Orquestra està tocant millor, quan el nou Delegat General, el també compositor Miguel Alonso, anuncia les noves intencions que té RTVE per a la seva Orquestra, que es poden resumir en dues: sensible reducció del nombre de concerts públics per fer més gravacions, i especialització en la música del segle XX. La reacció del Director Titular és fulminant; no (33 t) 19 ---------------------------- ---------------FIGURES I TEMPS renova el contracte. Per a ell, aquest nou tomb significa, senzillament, destruir l'Orquestra. Miguel Àngel Gómez Martínez ens diu: «L'Orquestra està ara molt bé perquè ha tocat molt Mozart, Beethoven i Brahms, i ha guanyat en neteja, en afinament, en qualitat de so i en anar tots jums. Si es continua així, I 'Orquestra pot arribar a una gran altu~a; però si s 'aparta d'aquest camí i s 'especialitza en una altra música -que no dic que sigui millor ni pitjor, sinó que requereix una altra tècnica completament diferent, que en moltes ocasions consisteix precisame/11 en desvirtuar el so dels instruments- és inevitable que l'Orquestra perdi qualitat.. A més a més, si es redueixen els concerts, es redueü: també la renovació dels membres de I 'Orquestra. Sé d'alguns que havien rebutjat ofertes, per poder cominuar treballant amb mi i ara s 'ho pensaran un altre cop... Gómez Martínez va decidir no renovar el seu contracte quan li van dir dues coses. La 20 (332) primera. fou que les finalitats a què s'anava a dedicar l'Orquestra serien: gravar les bandes sonores de les produccions de TVE, gravar per a I 'arxiu de RNE, actuar en el programa «Clàssics populars• (és a dir tocar no obres completes sinó temps solts) i especialitzar-se en música del segle XX. La segona cosa que li van dir, i que a ell I i dol espcialment, la posa en boca del Gerent de RTVE: «Tu vols que L'Orquestra sigui el millor possible. A nosaltres, si acompleix les finalitats que creiem que ha de tenir, no ens importa que sigui millor o pitjor». Gómez Martínez complirà d'ara endavant, com a Director Invitat, els compromisos que tenia adquirits amb l'Orquestra, i pensa seguir col-laborant amb ella sempre i quan no perdi qualitat. La primera cosa que cal veure és si les invitacions per a l'estranger es mantenen: ,.s¡ els continuen invitant, jo estic disposat a anar-hi com a Director invitat; però s 'haurà de veure si I 'Orquestra està en condicions de fer-ho, si es manté la qualitat o, almenys si no l'abaixa massa; perquè jo 110 em posaré al from de l'orquestra per a ferhi el ridícul. Dic que els nous plans que l'li/I a posar en funcionament són un hòlnicidi involuntari de l'Orquestra. Ells no creuen que serà com jo dic... Caldrà esperar que la Direcció de RTVE • defineixi públicament què farà la seva or· questra. Evidentment, abans no acomplia les funcions que ba de tenir una orquestra dc radiotelevisió. Quan s'ha intentat fer gra· vacions especials, els problemes no els ha posats el conjunt simfònic, sinó la pròpia televisió, tot negant el pressupost o els equips dc filmació i gravació. Cal mantenir· se alerta perquè el perill és de perdre una orquestra i uns concerts sòlidament esta· blerts entre els afeccionats, que duen molts anys pagant religiosament els seus abon~· ments, sense guanyar res més amb això. Es un procés de reconversió d'una orquestra que no sabem què ens costarà artísúcament. Joaquín Turina Gómet. ·s Cent vint quilos d'esquer '10 •r- !lli di !n rE •r~a , ra ~- ra •13 :ls irna ~- ¡ts a- 3s ra lt. I Des de fa quatre anys, pel Teatro Real de Madrid desfilen algunes de les millors veus del món integrades en uns cicles que, amb el títol de «Grans recitals lírics», han ofert als madrilenys la possibilitat d'escoltar velles glòries, joves valors i artistes en plena i fecunda maduresa del cant. Veus que, en alguna ocasió, eren francament difícils de contractar per a l'òpera, per qüestions de dates i pressupostos, però que consentien a venir un sol dia a fer un recital. Tot va començar amb una desfilada de les nostres millors veus, les d'espanyols que canten en els millors teatres del món. Després, el criteri s'amplià per donar cabuda als estrangers. AI final del tercer cicle van córrer rumors sobre la possible no continuïtat dels cicles. Va ser una de les "trotes. que van prendre cos al final de la temporada passada. Malgrat tot, el quart cicle va ser anunciat oportunament, per a tranquiHitat general. I, a més a més, no es tractava d'un cicle qualsevol. Els cinc primers concerts eren bons, sense cap però; mantenien el nivell. I l'últim era extraordinari; ni més ni menys que Luciano Pavarotti. El mateix Orfeu pujaria , des dels inferns, a finals del mes de juny, per vessar el seu art entre els mo,rtals madrilenys. Es clar que els abonaments per tot el cicle es van vendre com a confits. Encara que s'hagués de comprar l'entrada per als cinc primers recitals, no era cosa d'arriscar-se a quedar-se sense localitat en l'últim. Encara que ningú no conegués Lella Cuberli, o Teresa Zylis-Gara, es van comprar els abonaments del cicle que tancava Pavarotti. Entremig, es va poder es..:oltar, al Teatro Real, l'art de Fassbaender, Araiza i Talvela. Però ja durant el mes d'abril es va començar a rurnorejar que Pavarotti no venia a Madrid; que el cicle quedava sense el bombó final. Davant la insistència del rumor, el Ministeri de Cultura es va veure obligat a publicar una nota explicativa, dient que no hi havia acord final sobre la data i q.ue s'estava buscant una altra data postenor. Després es va saber que Pavarotti no havia estat mai obligat amb un contracte en ferm: només tenien una carta de compromís i una reserva de la data per Ja quantitat de 10 milions de pessetes. Però, al final, el tenor italià deu haver trobat alguna cosa miUor que la de cantar al Real , encara que perdí aquests deu milions per una sola ac- tuació. El Ministeri torna ara el diner, però els afeccionats no poden evitar aquesta sensació de ràbia i d'impotència que dóna e l fet de descobrir que «no era or tot allò que lluïa». Joaquín Turina Gómez AQUESTA NIT SOPEU ALA CARTA "'"'!'""Q:~o~"o'>;~~~ol,¡,~"o~~'o ..... ~".... (/-~~~-~ ..~ ~...~ "'•l ....~~L ... -Bmam11m oc:::JOc=Jn ~~ ~- ~~ ~~~~ f8ill] ~ ~TI~o-.:"o~:"o"i>~"":~o'vcò"" .,--:_t.. "A.. lllilll u 11Blllllil! - ~ ~~~ i .., Y•"' ' h I:Y Cr-... ........!1:~ _, -.J. ~I -v .... ,~·~ 1\ \.l~ ' ' e;;:~ I fil~ fBBE m lu ,;;. I,) ~~ D=:!Oc=JO ·~.,.~ l/ mJ "II,~:P....~ (,t-~Ç.Q'Ç/6. . ,..!~ .~11] - AP7f\. rtiTTJr. J[i?-1 -- = SOPEU AVIA CLARIS Descobriu els millors plats de la cuina internacional. Descobriu un ambient singular al bell mig de Barcelona. Tot un descobriment. Descobriu, al Passatge Permanyer, torre no. 2, el restaurant VIA CLARIS. RESTAURANT Passatge Permanyer Torre 2 08009 Barcelona T. 318 36 08 - 318 37 20 (333) 21 FIGURES I TEMPS----------------------- ---------------------- La Big Band d'Illinois Jacquet . a Girona Crec sincerament, i els que hi eren em donaran Ja raó, que I' esdeveniment jazzístic d'aquesta temporada 1986-87 ha estat el concert que donà el proppassat dia 19 de maig, al Teatre Municipal de Girona, Ja Big Band que dirigeix e l saxofonista Illinois Jacquet. Si en un article anterior parlàvem de la brillant tasca del Club de Jazz dels Amics de les Arts de Terrassa, cal esmentar, ara, Ja discreta però meritòria feina que ha portat i porta a terme un reduït grup d'afeccionats de Girona per mantenir el caliu del jazz en aquella ciutat. Any rera any, organitzen i presenten alguns concerts -pocs, però escollits- que ajuden a cobrir l'extens buit que es produeix a Catalunya entre els Festivals de Barcelona (novembre) i Terrassa (març), sempre dins un to discret i a la vegada abnegat. Aquest any, però, cal felicitar-los especialment per haver portat aquesta extraordinària formació dirigida pel quasi llegendari saxofonista Illinois Jacquet. L'esdeveniment, cal considerar-lo com a doblement important: en primer lloc, per Ja qualitat intrínseca del concert; en segon lloc, perquè formacions d'aquest tipus, la clàssica Big Band, cada dia són més difícils d'escoltar en directe. Efectivament, després de la mort de Duke Ellington i de Count Basie (encara que continuïn actuant sengles orquestres sota els seus noms), només resta la formació de Lionel Hampton com a supervivent de I'anomenada la Big BandEra. Altres formacions d'aquest tipus han tingut, en aquests darrers anys, una existència massa breu per deixar qualsevol empremta o record en el món del jazz. illinois Jacquet, amb la seva formació , ens ha portat de nou la força, el swing, Ja brillantor, I'espectacularitat i I'ambient festiu de les grans orquestres de jazz. I ho ha fet amb un màxim d'honestedat i de puresa d'estil , amb les mínimes concessions a l'èxjt fàci.l o en aquest tecnicisme tan de moda avui. Illinois Jacquet, honestedat i puresa d 'estil Per categoria, aquesta orquestra d'Uiinois Jacquet, Ja podem situar al costat de les magnífiques Big Bands que van sorgir durant els anys trenta i quaranta. Per l'estil dels arranjaments, s'acosta de vegades al so del Count Basie dels anys cin22 (334) Cotmt Basie quanta i seixanta; i en altres moments, al de l ' orquestra de Lionel Hampton. En aquest sentit, el repertori inclou arranjaments típics d' aquestes dues orquestres, com són els cèlebres li/ ' Dar/in ' i Bubbles, escrits per Neal Hefti per a Count Basic, i el no menys famós Ffying Home, popularitzat per l'orquestra de Lionel Hampton. Altres arranjaments remarcables que poguérem escoltar foren e ls de Tickle Toes i Stompin' ac the Savoy, escrits per Edclie Barcfield, Port of Rico del mateix Jacquet, i Smooth Sailing, el conegut tema d' Arnett Cobb. En general, gairebé tots els arranjaments que interpretà l'orquestra són d'una exceHent factura, afavorint al màxim el swing, sense cap concessió al comercialis- me o al tecnicisme buit. Però la cosa més remarcable és la manera com l' orquestra interpreta aquests arranjaments: amb un gran mordent a la vegada que amb un total relaxament, unint la precisió al sentiment, l'espontaneïtat al treball ben fet, matisat i realitzat amb convicció. No cal dir que la secció rítmica és fona· mental en l'èxit de l'empresa, com acostu· ma a passar. En ella destaca el formidable Clyde Lucas a la bateria, ple de potència i swing, i Richard Wyands, pianista inteHi· gent i imaginatiu. Pel que fa als solistes, podem dir que no n'hi manquen de bons. Els trompetes Irving Stokes i Virgil Joncs, el mateix Richard Wyands a1 piano, i dos joves -el noms dels t no ng :rd harmonia mundi .IBÈRICA harmonia mundi france L'esdeveniment de l'any·en estrena mundial " I el Barroc va reflorir" Lc•press. 16 a1 22 de gener 1987 " És l 'òpera de Lully que va fer plorar Lluís XIV" le Figaro Magazine • d•ssable 17 de gener 1987 "Atys de Lullv - La divina sorpresa" Le Figaro • dimans 23 de de$embre 1987 " Els encisos de l 'òpera del Rei" Le Monde ·diumenge 18 • dilluns 19 de gene< 1987 " El triomf de Lullv - Atys, l'òpera del Rei" Le Monde de la MUSIQUe • Télérnma gene< 1987 HMC 901257.59 Compact D1sc HMC 1257.59 Disc HMC 401257.59 Cassette Altres novetats: harmonia mundi Luigi Boccherini Quartets per a dos d<WeS • Fandango WíliiSITI Chnst1e. Chnstopher Rousset HMC CD 901233 HMC MK 401233 HMCD 1233 Josauin Desprez S1abal Matar · Molels La Chapelle Royale. Oir. Pt.hppe Herreweghe HMC CD 901243 HMC MK 401243 HMCO 1243 Marc-Antoine Charpentier Mwca de lPave pe. a Andromeda· oOu:e· SonaiOS H 548 1 H 545 l.ondon Baroque D11 Chartes Medlam HMC CD 901244 HMC MK 401244 HMC O 1244 G.B. i Giuseppe Sammartini Concerh & S•nlonlfl Enscmblo 415 011 Ch•arH Banchln• HMC CD 901245 HMC MK 401245 HMC O 1245 Ludwig van Beethoven Cr~SI al Mont de~ Ohwres OralOt• op85 Monoca PlCk H•eronomt. Ja/T1fl5 Ar>det<oo VtClO< vo~nHuiro> COt I Orqueslra N:v;,onat de Lyon Dot Selge BJudo HMC CD 905181 HMC MK 405181 HMCO 5181 le chant du monde Heitor Villa-Lobos Frédéric Chopin/ Stanislaw Moniuszko La mÚSICa de cambra 10° • Ouanels n• 2 Ouar1et de Corda de Va/SOvla LDC CD 278831/2 I.DC MK 47883112 LDC O 78831/2 1 ChOros oo c¡,mbra Tunoo Sa,..os. {11>1atra CO< dliomes de IAssooaoó Pili a~ ca,.. Coral oo Roe LDC CD 278835 l DC MK 478835 LDC O 78835 P. Vachon Els S.s Ouan~s op 11 T110 de Cordes de Paus. amb E Popa, VIOlÍ 11 LDC CD 278822 LDC MK 478835 I.DC O 78822 • Tots els discos també en cassette 1 C.D. • Per a ma¡or 1nlormac1ó sobre aquests catàlegs hom podrà adreçar·se a Harm onia Mundi Ibèrica Avda. Pla d el Vent , 24 08970 Sant Joan Desp1 André Campra Ca~es rranceses Les Ar1s Flo<oSSan!S. Clor W•ll•am Ch<ISIIf! HMC CD 901:?38 HMC MK 401238 HMCO 1238 Hector Berlioz/ Franz Liszt Harold a llàl•a Joan-Franço;s Heu¡ser, Plano Brun<i PasqUier. V1ola HMC CD 901246 HMC MK 401246 HMC D 1246 Ludwig van Beethoven/ Franz Liszt S.mfonces n° 4 1 na 8 per apano Alarn Planés. p!3nO HMCCD901194 HMC MK 401194 HMCO 1194 lranscrl!lts- Eduard Lalo/S. Lazzari Ouarte!S de corda Ouarlet 00 Cordes de Paris LOC CD 27Bf»T LOC MK 478807, LOC O 7B807 FIGURES I TEMPS--------------------- ----------------------quals no hem pogut retenir- un d'ells, trombonista d'estil vigorós, i l'altre, un músic blanc d'origen italià que, amb el saxo alt i sobretot el clarinet, demostrà grans possibilitats. Ara bé, el solista més important, amb un paper preponderant al llarg del concert, és, tal com era d'esperar,el mateix Jacquet. Al saxo tenor, i també en aquesta ocasió al saxo alt, executà solos d'altíssim nivell, demostrant que no ha perdut cap de les seves qualitats: un so potent, càlid, emotiu, en les balades lentes (In a Sentimental Mood, Sophisticateà lAdy); incisiu, ple de força i swing en els blues, tant els lents (Blues for Lousiana) com en tempo mitjà (Smooth Sailing, Port of Rico). I sempre desbordant d'energia, bon humor i capacitat de comunicació amb el públic. Illinois Jacquet és definitivament un dels més grans saxos tenor dc la història del jazz; i, com ens ha demostrat ara, un director d'orquestra de gran personalitat. Quan deixa de tocar, situat davant dels seus músics, ballant, gesticulant i mimant els arranjaments, continua irradiant una energia que, inevitablement, passa als seus músics i a l'auditori. La impressió és molt forta. Les reaccions entusiastes del púb)jc gironí no deixen cap dubte. L'èxit fou dels que marquen fites difícils de superar. Ens en congratulem. Ara bé, una darrera reflexió em ve al cap, després d'haver escoltat aquest memorable concert. ¿Com és possible que una orquestra d'aquesta categoria actuï només a Girona, i gairebé en la clandestinitat? Si pensem en el rebombori que produïa, aquells mateixos dies, la imminent actuació de Tina Turner a Barcelona, ens adonem que el jazz continua tenint l'enorme desavantatge de no pertànyer al món del gran negoci musical. Només alguns privilegiats, i encara alguns d'ells gràcies a prostituir-ne la música, tenen accés als grans mecanismes publicitaris i gaudeixen d'una atenció comparable a la que reben les vedelles de la música rock o pop. Concretament, la música de l'orquestra d'Illinois Jacquet pot competir en «marxa.. i en força de comunicació amb qualsevol dels conjunts de música rock que hom promociona a so de bombo i platerets. En altres ocasions, s'ha demostrat (Lionel Hampton, B. B. King, Ray Charles, etc ... ) que el jazz pot ser un espectacle de masses i omplir grans sales; de vegades, fins i tot massa grans! Per què limitar, doncs, aquesta possibilitat als noms de sempre? Les responsabilitats les. apuntàvem en un article anterior. El flac servei que fa la premsa a la causa del jazz, i Ja manca de personalitat, imaginació i audàcia dels nostres hipotètics empresaris. Mentres les coses conituïn així, haurem d'anar a Girona, a València (on va actuar l'orquestra de Count Basie) o a França per escoltar el millor jazz que avui circula per Europa. Ricard Gili 24 (336) Tres per Màrius Torres Màrius Torres, Rosselló-Pòrcel, SalvatPapasseit... Tres poetes que s'acostumen a unir en la nostra memòria, malgrat les seves considerables diferències estètiques, a causa d'un fet aliè a la seva condició d'artistes: una mort prematura. Els cantants catalans, però, quan s'han decidit a conrear la musicació de poemes, semblen haver-se decantat més aviat pels dos darrers ... Rosselló-Pòrcel ha estat treballat gairebé en exclusiva per M 8 del Mar Bonet, des d'aquella mítica Història d'un soldat, de ressonàncies rilkeanes, fins a Sonet o A Mallorca, durant la guerra civil. Joan Manuel Serrat i Teresa Rebull han realitzat sengles monografies sobre l'obra de Salvat-Papasseit, que ha estat també cantat per Ramon Muntaner, Josep Tero i un llarg etcètera. I M'ari us Torres? Què passa amb Màrius Torres? Per què la seva lírica ha estat tan poc utilitzada pels joglars moderns? Fins arribar al disc monogràfic que avui desitjo comentar, només recordo dues musicacions publicades de poemes seus: una Cançó o Mahalta (Corren les nostres ànimes I com dos rius paraz.Lels... ) que Lluís Llacb inclogué a I si canto trist (1974), i el poema Els núvols, localitzable al tercer i darrer disc de llarga durada del grup Coses, Perquè 110 s'apagui l'aire (1978). Potser em deixo alguna cosa ... crec recordar que Xavier Ribalta cantava aquells versos: Sé w1o ciutat molt Lluny d'aquí... ; però, fet i fet, la presència de Màrius Torres a la nostra cançó ha estat mínima. Potser a causa del seu intimisme d'encuny simbolista, potser a causa de la seva veu profundament individual i subjectiva ... Miquel A11gel TeiUl, M" Rmw Ribw. i M" del!> AliJ?els Miró I ~ --------------------------- ---------------FIGURES I TEMPS EL FRED QUE S'ACOSTA. s ¡an La segona cara respon a les premises del «Lied» r ins tjo ~ns )Q (111 mma [er er- !m ta~a ~ aeJ ;er tli- alhora. A destacar, en aquest sentit, el tema Febrer, amb acompanyament de piano sol, exemple perfecte d'una melodia i d'una interpretació capaces de captar el clima d'un poema, sense trair-lo ni dissecar-lo, i de transmetre'! amb tota la seva frescor a un auditori capaç d'obrir com calles oreUes. ,. Però Màrius Torres, a mès de poeta, era un enamorat de la música. I va tenir una certa experiència com a compositor. Vegeu, sinó, alguns títols dels seus primers poemes: Variacions sobre un tema de Hlindel, Sonara da Chiesa (Corelli) ... Baudelaire ja deia allò de «LA musique sou vent me prend comme une mer», i Màrius Torres, en un dels seus sonets, exclama: «Com. les algues que avancen en el pit de les ones I entre el bleix de les aigües rftmiques i pregones, /jo vaig música endins, voluptuosament». Calia, doncs, que tard o d'hora es trenqués aquest prejudici bastit a l'entorn d'un hipotètic elitisme de l'obra de Màrius Tor res. Baudelaire, Rimbaud i Verlaine han estat cantats per Léo Ferré, un autor i intèrpret que ha estat, i és, un veritable mobilitzador de masses. I Màrius Torres és un poeta d'una corda similar a les dels tres que acabo d'esmentar. AqueU qui diu que la belle:'a i la sensibilitat no poden ser populars, mes val que es desi o, almenys, que deixi de grapejar el camp de la cultura. Hi ha gent que ho té molt clar, això. Per exemple, Miquel Àngel Tena, M. dels Àngels Miró i M. Rosa Ribas, que acaben d'oferir-nos, valentament, un disc que sembla néixer sota l'estigma d'un minoritarisme potenciat des de determinats sectors que saben ben bé allò que es fan. Efectivament, Tot ~1 fred que s'acosta (PDl, E-30. I 176) no es pas un disc fàcil de sentir a través de les emissores (comercials, institucionals ... en el fons les diferències són mínimes), ni del qual la premsa se n'hagi fet gaire ressò. De la televisió, més val que no en parlem. I, tanmateix, és una obra de qualitat, destinada a un públic prou ampli -sempre que gaudeixi d'un mínim de bon gust- i que podria popularitzar-se amb una relativa facilitat si comptés amb els mitjans adequats. Dues cares ben diferents Cal dir, d'entrada, que les dues cares de l'àlbum són força diferents. En realitat, ens trobem davant dues visions, dos tractaments de l'obra de Màrius Torres; diferents, però no pas oposades, més aviat diria que són complementàries. La P.rimera cara és responsabilitat de Miquel Angel Tena, un cantant ponentí que ja ens havia sorprès fa alguns anys amb el seu extraordinari àlbum Cançons de la nit benigna, sobre poemes de Joan Barceló i Jordi Pàmies. Els set poemes que interpreta, musicats per ell - llevat d'una Cançó a Mahalta treballada pel mallorquí Raphe1 Pherrer- i arranjats per Josep Pons, M. Rosa Ríbas i Pau Gabarrella, ens ofereixen un aconseguit h1brid entre la cançó d'autor tal i com l'entenem -interpretació «treballadament espontània» i voluntàriament antiacadèmica, de gran força expressiva- i la cançó de cambra. Aquest darrer ambient, aconseguit sobretot a través d'un tractament instrumental bàsicament acústic, sobri i d'una gran intensitat La segona cara del disc ja cau, en canvi, totalment dins del terreny dellied. Les protagonistes en són Maria Rosa Ribas - pianista i compositora de sòlida formació, membre actiu de I' Associació Catalana de Compositors- i la soprano Maria dels Àngels Miró. Els poemes de Màrius Torres triats -nou en total- gaudeixen aquí d'un tractament del tot íntim; el diàleg entre el piano i la veu esdevé un eco - tan treballat que sembla senzill- per a la veu més profunda del poeta, per al seu silenci interior, al qual tendeix l'autèntica poesia. Set d'aquests poemes han estat musicats amb un considerable encert per M. Rosa Ribas, mentre que els dos darrers prenen un caire d'autèntics documents, ja que són musicacions del mateix Màrius Torres sobre dos textos aliens: un tema trobadoresc de Jaufré Ridel, i la conegudíssima Chanson d'automne, de Paul Verlaine, un poeta amb qui -n'estic segur- Màrius Torres s'identificava molt especialment, car sabia fer una unitat indestriable de mots, música i ànima. Un disc enriquidor i eclèctic Resumint, Tot el fred que s 'acosta és un esplèndid disc que enriqueix considerablement la discografia catalana. També és un disc eclèctic, que aplega estètiques i concepcions que alguns ens voldrien presentar com a irreconciliables. També és, però, un disc al marge de les modes i, per tant, condemnat al silenci i al menyspreu dels grans mitjans de comunicació de masses, que van imposant l'estandardització més absoluta a base d'insistència i empatxos mentals i auditius. Els productes prefabricats continuen substituint-se els uns als altres a la velocitat que imposa el mercat. Mentrestant, unes poques paraules autèntiques que va escriure Màrius Torres, abans del desembre de 1942, al sanatori antituberculós de Puig d'Olena, continuen sonant-nos tan joves i vives com sempre. I per molts anys ! Miquel Pujadó (337) 25 ------~ ESCOLTAR MÚSICA: COM, QUINA I PER Qill? La permanència del concert tradicional No hi ha dubte que el concert, com a fet sociològic, comença a ser qüestionat. Algun inteHectual no avesat al món dc la música ha mostrat sorpresa davant del vell ritu del recital d'un personatge uniformat dc frac, que saluda cerimoniosament el públic i hi correspon dc la mateixa forma a ls aplaudiments. Al ritu concertant hi ha, certament, aspectes externs i accessoris que sovint ens han fet pensar en la necessitat d'alguna reflexió al seu voltant. J no vull referir-me precisament a Ja substitució d'aquell frac per un jersei negre o per un estol bigarrat de camises blanques. No és exactament aquesta la qüestió, sinó més aviat el símbol d'altres aspectes igualment anacrònics. La història de la música, com a fet social. ens mostra ben claramem els orígens del concert i, sobretot, la seva vinculació al s2ló cortesà i aristocràtic, o a la celebració popular a l'aire lliure. Si hi ha evidentment una història social de la música, serà ben cert que els temps presents hauran evolucionat prou com per fer-nos-hi reflexionar. El concert, sostret de l'exclusiva del saló, podrfem dir que ha assolit una existència lligada més a un afany culturalista que no precisament popularitzador o divulgador del fenomen musical. No fa pas massa anys que, al nostre pafs, encara era present aquell patró d' "associació dc concerts», com encara és vigent a més d'una capital de tipus comarcal. Això sí, no s'anomenaven literalment, com tantes, dc «Cultura musical». Fa només mig segle que les coses eren així. perquè tota la cultura musical que un afeccionat podia rebre restava limitada a Ja sèrie de concerts mensuals que la seva respectiva associació li podia fornir. I hom anava «a concert• com a un acte litúrgic. que tocava per calendari, sense saber sovint la identitat de l'oficiant i. encara menys, la intenció de l'acte. Fa només mig segle, hom anava a concert com a un acte litúrgic En cert sentir. però. aquesta fórmula s'ha mantingut en tants festivals d'hivern i, sobretot, d'estiu com aviat tornarem a observar a casa nostra. Potser aquesta nova institució ha anat assolint un altre caire, en realitat menys culturalista i, en canvi, més encarat a qüestions dc projecció social de municipi!> i comarques. la qual cosa ram28 (340) T Un concen «singular>• de I 'Assodadó Cmaltma de Composi/Urs al Nid-Havwma poc no justifica sempre del tot el g ran esclat que ara mostren. De fet, pensant en Barcelona en concret, s'hi pot observar un altre fenomen ben curiós, com és el de la desaparició del concert únic -que, en uns anys ja remots encara s'hi trobava-. a canvi de l'afermament de vastes sèries, anuals o periòdiques, que. amb tota seguretat. a1lò que cerquen és vincular a un abonament -amb un contracte, per tant- un públic segur. Rerafons mixt. per tant, del vell sentit culturalista amb un no despreciable afany de presència social a Ja ciutat. No és exagerat de dir que, en certa manera, el Palau de la Música Catalana ha vingut a restar una part del protagonisme social del Liceu de fa uns anys, en aquest sentit. Hom va sovint al concert de torn per tal d'escoltar-hi un determinat solista o una certa simfònica de prestigi mundial amb e l respectiu director de renom, i aquesta actitud pren un matís que ens recorda sov int Ja ~el coi·Jeccionista de viatges. Es cert que, per a la gran massa d'oients, pesa molt més el prestigi dels protagonistes que no pas la importància del programa o la transcendència d'una determinada versió. Aquest és un fet del qual han arribat a abusar aquestes institucions que ens solen visitar darrerament, amb la utilitza· ció de programes no sempre prou justificatius d'un desplaçament, sinó rutinaris o fins i tot, demagògics. I , enfront d'aquest fenomen, hi ha la més absoluta inexistència del vell empresari de concerts únics. Ningú no s'arrisca a muntar un únic con· cert •a taquilla oberta.. , perquè el risc re· sulta realment paorós. I també. perquè hi ha el fet del circuït internacional, que obli· ga a contractar aquestes grans institucions amb un parell o més d'anys d'antelació. Ningú no s 'arrisca a muntar un únic concert <<a taquilla oberta)> Tot això resulta encara més evident a cas11 nostra, on les institucions pròpies han es· tat, almenys fins ara, d 'una mediocritat to· tal. No ens volem referir aquí, naturalment, als nostres grans solistes, a aquestes grans figures individuals, les quals per altra ban· da també entren a integrar les rutes inter· , ~ l T En el marc suggercnt de la Fundació Miró s s nacionals. No cal ni insistir que volem referir-nos a les orquestres simfòniques o de cambra, als quartets i als conjunts estables de qualsevol signe. Perquè aquestes institucions han dc ser , justament, les que procurin la transformació actual i vigenr del concert públic, ensems que en resultin la principal justificació. Si meditem una mica sobre què és, comptat i debatut, un concert públic, veurem que, dc fet , no és sinó això: una audició pública d'una música, en presència d 'un nombre molt limitat dc persones (pràcticament exigu. si el valorem en ~nció dels habitants d ' una població o, fins 1 tot, d'àmbit comarcal). Quan es parla de nous auditoris, cal reconèixer que es fa no pas .en un sentit dc propagació o dc divulgació de Ja música, sinó en el dc la pura rendibilitat dc les magnituds econòmiques q.ue avui circulen en aquest món de la mústca. Amb un nou auditori més gran, amb prou feines s'assolirà una redistribució del cos~ en~re un miler més d'oients, però la proJecció cultural d ' un concert dctem1inat no. millorarà gens respecte a una població d'Ics milions. La institució del concert ha assolit fórmules noves La institució del concert. aquella vella vetllada d ·entreteniment cortesà. ha assolit unes fórmules noves que, tot i així, no poden ser contemplades com a prou satisfactòries. Actualment, sembla c9m si el concert i el recital convencionals vinguessin a constituir una finalitat ell s mateixos. Fem el nostre respectiu festival, o tenim la nostra temporada de nom~ sonors, i ja podem descansar tranquils, perquè la nostra vila ja ha complert quant a aquest expedient! Per què hem de fer més? Certament. el fet musical ha experimentat uns canvis transcendentals que encara cal recordar, malgrat el caràcter obvi que tenen. Cal referir-se als fenòmens dc la ràdio i, també, al de Ja televisió. Recordem, encara. com en aquells anys dc Ics benemèrites «culturals» hi corresponia tot just una difusió musical dc gramòfon amb •plaques» que calia fer sonar a cops dc maneta i amb capses d'agulles, tot interrompent les audicions cada quatre minuts en aquells llocs que tots coneixíem bé de memòria. Una obra qualsevol era, de seguida. un àlbum voluminós i, sobretot. pesant. Qui podria ignorar la imporrància del «Concert diari i a cotes les hores»? L'aparició del microsolc va canviar aquesta situació del tot i , sobretot, va canviar la programació de les emissores de ràdio. Si bé molt retardats a casa nostra, en aquest camp s 'ha assolit per li Ja possibilitat d'escoltar cada dia música dc qual itat . a qualsevol hora del dia i a cura d ' intèrprets i vcrs.ions excepcionals. En això comença a passar un fenomen semblant al de la televisió respecte del cinema, on -es miri com es miri- la competència hi és real i greu. ¿Qui podria ignorar, per tant, la gran importància que té aquest «concert diari i a totes Ics hores.. que ens forneix el més mo(341) 29 dest dels transistors? I no cal ni parlar de La televisió ni del mateix procés del •víde<>, que comencen a apropar els concerts a la comoditat evident de la pròpia llar. És clar que aquí hi ha tota una altra dialèctica a fer, la qual té consistència pròpia: la de Ja primacia del concert viu sobre la música de conserva i, fins i tot, ara, la de la modalidad del vídeo. No la voldríem encetar, perquè estem ben convençuts que Ja música en viu té el caliu humà, de vivència irrepetible -per bé i per mal, segurament-, que la fan indestronable. No obstant això, i com passa en el món del cinema, la possibilitat d'unes immillorables audicions musicals habituals per ràdio és un fet que ningú no pot deixar de tenir en compte. La pregunta immediata serà, doncs, la de si, en un avenir proper, pot desaparèixer Ja institució del concert en la pràctica, per ser substituïda per una cultura musical de «conserva•, com ja s'ha repetit insistentment. I hem de tornar a dir, com abans respecte al cinema, que no ha de ser rotundament així. Però que ja ens consta massa una certa retracció de l'oient bon afeccionat, sobretot en el cas de l'esdeveniment no prou ben assenyalat. Necessitat de sòlides formacions locals per acomplir el ritus del concert Insistim, per tant, en allò que apuntàvem més amunt: la necessitat que les ciutats i les grar:s viles o comarques tinguin -com passa, per exemple a Alemanya- unes fortes institucions, formacions, orquestres, més o menys excepcionals, però sí sòlides, les quals han de nodrir habitualment el ritu del concert públic, ensems que han de servir aquest món actual indiscutible dels mi~ans de difusió domèstica. És un programa i un repte d'autèntica política musical que no es pot passar per alt, ni es pot convertir en aquell fi en ell mateix que apuntàvem. Potser el concert públic haurà de canviar o, almenys. rebre altres aspectes no covencionals, molt més enllà d'una simple substitució d'etiqueta. Hi ha la possibilitat del concert d'estudi, de caire obertament formatiu i cultural, més informal, gairebé dialogat o comentat, com fa sovint per exemple Gulda. Cal fer l'experiència de l'assaig públic, com també la que s'anomena plataformes o comentaris i sessions preparatòries. Això, per exemple, en un sentit culturalista. I també, en un altre sentit, hi ha d'haver tota una política de promoció o de divulgació musical per tal de facilitar que el concert deixi de ser un fenomen elitista, sense que signifiqui gens de degradació del mateix fenomen musical. ~ Josep Casmwvas Fesrirals d'estiu en marcs inlwbiwals i els recitals dels grans cicles, unajimció culwral a rens11r J ------------------------------ -------------------------TEMA Per una presència normalitzada de la música actual La inclusió d'obres d'autors de música contemporània als cicles musicals no és gens freqüent. Els grans cicles es conformen fonamentalment amb peccs de compositors anteriors al segle XX i d'alguns d'aquells als quals se'ls considera clàssics. Normalitzar Ja música que es fa ara, fer-la arribar al públic, fer-la conèixer al consumidor habitual de clàssics, no és una tasca facil. A la manca d'educació musical que es pateix en general, cal afegir l'escàs, i de vegades nul, suport que reben els compositors actuals. Aquesta feina ha estat empresa per l'Associació Catalana de Compositors. presidida en aquests moments per Albert SarQà, qui, com veurem, es mostra dur i crític envers el procediment seguit fms ara respecte a la interpretació en els grans cicles de peces de compositors contemporanis. «El millor sistema per normalitzar la música comemporània seria incloure-la dins els grans cicles normals, la qual cosa no vol dir que pogués existir un festival, per exemple, per a ella sola. Seria la forma d'aconseguir l'acceptació del públic. Ibercàmera) Euroconcert i la Caixa de Pensions han estar nefastos per a la nostra música», afirma rotundament Albert Sardà. Segons ell, aquest fet podria evitar-se, per exemple, fent que Ics orquestres que vénen de fora toquin unes certes peces dels nostres músics. •Hi ha orquestres que són fora de sèrie -ens comenta- i 110 se 'ls por exigir res; però n'hi ha d'altres, a les quals si se'ls imposés una obra d'un auror d'aquí, ni el plÍblic deixaria d'anar al concen ni ells deixarien de venir-hi. A Londres i a París, per exemple, ho fan; el90 per cent de les obres que hi illlerpreren les orquestres forànies són d'autors del país on toquen.» Albert Sardà no sap per què; però afirma que els concerts que depenen de les institucions els tracten molt més bé. •El Festival està fent un esforç per a la mLÍsica del segle XX, i l'Orquestra ens tracta cada vegada millor. Després d'una reullió, van decidir de treure el Taller de Compositors,jtl que vam preferir posar-nos dins /'~bonament. Hi sortim guanyam. En canVI, a Tbercàmera, Euroconcert, etc. continuen odiant/a música contemporània. Només es plantegen incloure-la si els ve una «p~tum» que n'interpreti. Estan aconsegumr convenir el concert en una superfunció social. De primer és un fenomen social i, després, w1 fenomen musical. » Els joves vencen la resistència La gent jove és, segons el president de l'Associació Catalana de Compositors, qui està trencant el fenomen de la no inclusió dels contemporanis en els grans cicles. «Hi ha gent d'una cerra edat -explica Sardà- que està acostwnada a uns cicles molt clàssics, i els cosiC/ molt de canviar. I també hi ha una certa joventut que està interessada afer-ho i que, quan es toquen aquestes obres, diuen: "Això és el que s'ha de fer. Ja ens entusiasma la música barro- ca i la música romàntica, però ens interessa també escoltar obres vostres". Això és el que nosaltres pretenem.» Per què costa tant, al públic, d'entrar en la música contemporània? Sardà ho justifi-. ca en la dificultat implícita en aquesta. «Les nostres obres -ens diu- són de molt més dijfcil comprensió. El públic no hi està acostumat i, a més a més, la cultura musical del pafs és baixfssíma. Si calcules la quantitat de gent de Barcelona que va a concerts, trobes que, dels tres milions d'habirams, la proporció és mfnima. Vas en una facultat d'art, per exemple, on la gent en teoria està més sensibilitzada que d'altres, i et trobes que ningú no té idea de (343) 31 Dissabte, 25 de juliol Dissabte, 1 d'agost 22.30 h., a les Muralles del Carme 22.30 h., a les Muralles del Carme MOZART PER A ÀFRICA «FALSTAFF» QUINTET VOCAL DE CATALUNYA WIENER KAMMERORCHFSTER de SALIERI Montsermt O.ballé Raquel Pierotti Maria Gallq:o Dalmau GonlJiln Enric Sem Joan Pons Nucda Fodle Dalmllu Gonzalez Dissabte, 18 dc juliol 19 h., a MOZART: I'E~glésia Òpera en 2 actes Philippe Entremont, director i solisra 22.30 h., al Jardí del Castell «MOZART I SALIERI» Orqueslra Simfònica i Cor del Gran lèatre del liceu Romano Gandolfi, director del Cor Vitlorio Sia1ri, director adjunt del Cor Vinorio Patané, director d'Escena Xln'ier Güell, director Opera en un acte de RIMSKY-KORSAKOV Divendres, 31 de juliol «RÈQUIEM» 22.30 de MOZART h~ SALIERI: Simfonia Veneziana MOZARI: Conoert per a violí núm. 3 Concert per a piano núm. 9 Dissabte, 1 d'agost a les 19.30 Dissabte, 25 de juliol h~ 6 v.uiacions sobre un lema de Salieri Fanrasia, K. 415 Sonara, K. 457 ~ al Oaustre UNA HORA DE MÚSICA DE CAMBRA AMB al Claustre BEETHOVEN: 10 Variacions sobre un tema de Salieri Divertimento núm. 8 Serenara núm. 12 Divendres, 21 d'agost 22.30 K. 423 Quartet per a oboè, h~ a les Muralles del Carme UNA HORA DE MÚSICA DE CAMBRA AMB Jaume Franasc:h, Aureli Vila Ernest XallC.'Ó, Oaudi Arimany Vicent AguDar, i altieS membres de Solistes de Catalunya J. Ch. BACH: Simfonia núm. 1812 Conoen per a piano SALIERI: GIROLAMO SALIERI: MOZARI: Quimet per a como di basseto i corda Quintet per a trompa i corda, K. 401 Quartet per a flaura i corda, K. 285 Oleg Maisenberg, piano MOZART: «LA MÚSICA MAÇÒNICA DE MOZAIID> en do major Concert per a piano núm. 8 Divertimento núm. 11 Dissabte, 22 d'agost 19.30 h., al Clausrre 22.30 h., a les Muralles del Carme UNA HORA DE MÚSICA AMB OLEG MAISENBERG AL PIANO MOZAIU: Dalmau GonDk-z, Josep M ~ Bosch lvan Urbas, Ralph George, nen solista Orquestra Solistes de Catalunya Coral Anllcs Escolans de Montserrat Fanrasia en do major Sonara en si menor 10 v.uiacions sobre ((Unser dummer Piibel meint...» Joaquim Garrigosa, director de la Comi XlMer Güell, direct.or Divendres, 14 d 'agost Duo per a violi i viola, Le Nozze di Fígaro (Hannoniemusik) 22.30 Pbilippe Entremonl Klaus Lienbac:ber solistes de la W~e~~er Kammerorcbesler MOZARr. MOZART: ORPHEUS CHAMBER ORCHFSTRA Oia Rudner llse Wmcor Howard Penny UNA HORA DE MÚSICA AMB EULÀLIA SOLÉ AL PIANO MOZAIU: 19.30 h., al Claustre Oia Rudner, violí Pbilippe Entremont, director i solisra Orquestm Slmfònkll I Cor del Gran Thltre del Uceu Romano Gandolfi, director del Cor Villorio Sicuri, director adjunt del Cor Anloni Ros-Marbà, director 19.30 Dissabte, 8 d'agost a les Muralles del Carme WIENER KAMMERORCHESTER Montseml Caballé Alida Nafé Peter Jefrers Peter Petrov MÜNCHNER Concert per a piano núm. 17 Simfonia núm. 40 Raquel Pierolti Maria Gallego Enric Sena Carm~ BLASERAKADEMIE MOZARt: Divertimemo, K. 138 Carios Cbausson Nocturns, cançons cànons, motets Dissabte, 15 d'agost 22.30 h., a les Muralles del . 22.30 h~ a les Muralles del Carme BLASERAKADEMIE William Punris, trompa S~'ell Dibner, fagot K. 370 (Harmoniemusik) Serenara núm. 11 Serenara núm. 10 corda, K. 478 MOZART: Don Giovanni Quartet per a piano i a les Muralles del Canne ORPHEUS C-1IAMBER ORCHESTRA MÜNCHNER MOZARI: h~ Simfonia núm. 27 Concert per a rrompa núm. 3 Concen per a fago1 Simfonia núm. 33 l,Çastell bel~ra1aba 1èl. (972) 53 81 25 Venda, informació i reserves: al 31 de juliol) (Fins 04 li 301 (93) lèl. PALAU DE LA MÚSICA CATALANA de: Amb el patrocini M Generalitat WJM de Catalunya ~tMI~ii3;U•I•)tiil.lil¡J.~ .__...........- ...b..._ Ajuntament de Figueres • Ajuntament de Peralada • Fisher • Cava Castell de Peralada • Casinos de Catalunya s T mtísica. Solen passar de Stravinsky, posem per cas, al jazz . .,. Gran part d'aquesta manca de sensibilitat ve donada •perquè no se sap escoltar música,., afirma Sardà, qui dclineix aquesta funció com: « ... un saber escoltar el so, la timbrica, les dinàmiques .... Jo, moltes ve8ades m'avorreixo amb autors clàssics, perquè conec massa aquella melodia. I tot pe_rquè, de vegades, es repeteixen els mate~os awors tres cops I 'any deu anys segtms. Ja sé que sóc un professional de la mtísica; però tinc interès a sentir coses noves; o coses velles però poc conegudes. Hi ha obres genials que no es toquen mai, potser perquè són una mica velles». Alurnnes poc romàntics Sardà ba observat en els seus alumnes un fenomen curiós, si més no. N'hi ha molts que són molt afeccionats a la música antiga, barroca, renaixentista i, al mateix temps, a Ja contemporània, passant de llarg per la c1àssica i romàntica. L'expUcació que ell hi troba és que «la música barroca té un aspectefonnal molt acusat, molt fort, que Ja que aquesta gent hi estigui ficada, perquè hi domina la simbologia i la semàmica de la música. Ab:ò no toma a succeir fins que no arribem a la contemporània on, com en el cas del barroc, toma a dominar el componem formal». L'Associació Catalana de Compositors té el propòsit de fer conèixer, com .més millor, la tasca i l'obra dels nostres compositors d'avui. «Ens hem convertit en empresariS», comenta el seu president, Albert Sardà. «Ens hem convertit pràcticament en l'única entitat que organitza concerts dc nnísica comemporània. Hem ocupat un llor· que 1zíng11 no omplia i hem agafat wta funció que, en part, és la nostra, ja que nosaltres hem de promoure aquesta música, tot i que allò que hauríem de fer, en realitat, és assessorar certes entitats perquè fossin elles les que ho fessin)+. En aquest sen(345) 33 TEMA ----------------------------- -------------------------tit cal recordar els concerts que estan tenint lloc a locals com el KGB o el Nick Havana, uns m.'lfCl> atípics. • L 'experiència ha escac positivfssima», remarca Sardà. «S'hi lO- ca da\'01/1 wz públic que està més sensibilit:;at que d'altres, en aquesta 1mísica, i això és molt important• . Els compositors contemporanis, el públic que e ls segueix i els locals on es fan conèixer les obres, existeixen. Només manca poder escoltar, en un mateix concert, composicions del segle XX juntament amb altres del xvn o xvrn, per exemple. •L 'Associació Catalana de Compositors ho desitja i. a més a més, ho intenta». Albert Sardà també es dol de I'escàs ressò que té la música contemporània entre la crítica oficial i, e n aquest sentit, subratlla que una gran quantitat d'obres d'autors nostres que s'han estrenat recentment no han estat objecte dc recensió crítica a cap mitjà de comunicació. I també diu que, sovint, s'informa malament, o es jutja de forma insuficient, ractivitat que en aquest camp es desenvolupa a casa nostra. Un altre aspecte a considerar, en aquest context, és que hi ha manca d'instrumentistes que s'hi dediquin d'una forma regular i, per tant, que n'assumeixin un mínim d'especialització. La cita de referències. com la de I'Orquestra de Cambra del Lliure, no li semblen satisfactòries del tot, per allò d'incorporar instrumentistes amb activitat no exclusiva. Parla del Grup Instrumental Barcelona 2 16, esperonat des de la pròpia Associació Catalana de Compositors, com a una espe rança, en el cas de poder assolir una major continuïtat; però, en tot cas, també sorgeix el problema de la manca de continuïtat en la tasca i, de forma derivada, el fet de no poder assumir, els instrumentistes, una desitjable especialització; cosa que, en definitiva, fa que la música dels nostres dies no sempre anibi als espectadors en immillorables conclicions de quaJitat. s e Glòria Escrig < e z "E"' < ....l u < f-< .~ "' <IS <IS e .o ü <IS ::I co "' Q) 8 < ·~ u~ :.J u~ ....... ~ CI) :::> ~ < f-< CI) ~ ::> ~ ~ v -o u~ v u M 00 -o o v I "' ~ Butlleta de domiciliació bancària Butlleta de subscripció Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebu~ que els presentarà CONSORCIS DEL PALAUDE LA MUSICA CATALANA I DEL GRAN TEATRE DEL LICEU. pel pagament de la meva subscripció a la REVISTA MUSICAL CATALANA. Nom i cognoms Carrer Població Província ___ Titular Desitjo subscriure' m a partir del número amb la quota anual O de 2.500 ptes. semestral O de 1.250 ptes. «l e "' e .::v o > Banc/Caixa Núm. compte Q) Agència .2 Adreça agència Població _ ::I .,; p., -o ü B -o (I) -o o e:: o <I) u "' ~ u o Núm. llibreta Signatura T Telèfon Dte _ _ Professió O Faré efectiu l' import mitjançant O taló bancari adjunt O domiciliació bancària Per subscripcions a l'estranger, consulteu el preu. n s -----------------------------------------------------TEMA A vesar els infants al goig de la cultura musical En intentar un apropament a la temàtica indicada, es presenten a I'articulista diverses possibilitats sobre el camí a escollir, aJ mig d'una cruïlla dc tendències que no per més estudiades ja estan resoltes. Abans de res, cal encertar el nivell de tractament del tema, dc l'ambició de l'anàlisi, de l'operativitat dc Ics conclusions -si n'hi ha- i, fins i tot, dc la dificultat-facilitar de la seva aplicació pràctica, si cal. Es decideix, per tant, fer una anàlisi quasi històrica de la tasca efectuada, sense treure conclusions de la bondat de Ics diverses tendències. per arribar a uns punts de partença ideals per començar un nou cami individual o col·Jectiu. Aquesta decisió ve arcrmada per la volguda subjectivitat de I'article. ja que l'autor se sent incapaç de desvincular la seva experiència dels objectius. Hem de plantejar, amb honestedat. la minsa i feble base dels camins dc formació cultural -siguin acadèmics o no- de la nostra societat. i el baix nivell de resposta social a tota opció culta, amb una exigència encara que sigui mínima. Aquesta comprovació actuarà com un bany dc modèstia, no pas per pertorbar la visió, car la pobresa d'elements i d'imaginació no pot innuir en els punts dc vista previs, i sí en els futurs. L'escola, ai las!: vet ací un inici teòricament vàlid, però veritablement tendenciós. Quin pecat original arrosseguem per patir els plantejaments didàctics de les nostres fonts d'informació? La fam nia, ai las!, tamb6: un altre puntal que no dóna més possibilitats de fonnació de les que ragen. La societat en general (tercer •ai las!») on la cultura mereix una estimació que podria ser qualificada d'indiferència. Els •ai las!• podrien ser més, però no voldria caminar cap al desànim, ans al contrari, ja que el meu tarannà és totalment diferent. Per això, eaJ dir que hi ha excepcions notables a totes les observacions anteriors que no ens han de fer caure (però hi caiem) en un cofoisme tan negatiu com el desànim. La música, com tot, demana unes qualitats humanes per expandir-se, i aquestes poden ser naturals dc la persona o poden ser creades i educades a través d'uns ensenyaments; ja no tant de Ics matèries en elles mateixes sinó d'estimació i d'aproximació als resultats ja que, a la tï, 6s damunt ella on els no iniciats podem jutjar i, a la llarga, fruir de l'art. Un dels camins, el més profund, al qual no~és. tenen opció i accés els tocats pel do. sena I aventura musical en tota la seva am- plària, a través de professors . institucions, acadèmies, conservatoris i altres mitians per arribar a ser, un mateix. música! És clar que. després. pot decantar-se per la simple professionalització de la formació obtinguda o per Ja creació en les branques de la didàctica, composició, interpretació. etc. L'objectiu d'acostar I 'injallf en el camí cultural L'altre camí, el més ample, però no gaire més fressat, seria l'acostament al ret musicaL una lleugera capbussada als seus secrets, no tant per explotar-los sinó per estimar-los i entendrcïs: una visió global del fet dins la Cultura (amb majúscula) i la trobada, amb l'esperit net i propici, amb la música. És el camí reservat a Ja gran ma- joria. peró només trepitjat pels qui busquem un millorament i comprenem que cal conèixer i estimar, per créixer i per fer-se, no ja uns superhomes (per a què?). sinó simplement més humans. Fins aquí, les meditacions. Passem a estudiar Ics rutes prèvies pels camins existents, fent-ne una història parcial i no final , deixant portes obertes per a noves interpretacions, esperant unes il-luminadorcs discrepàncies i sense ganes de polemitzar, perquè creiem que tothom que discrepi té tanta raó, o tantes raons, com nosaltres. Les diferents iniciatives, totes lloables, per fer una millor societat amb éssers més capaços i més lliures, van per aquest camí. Aquest és el cas de les sessions periòdiques que, des de diferents angles i opcions, es fan aJ país per iniciar l'infant en el camí cultural, acostant-lo a través d'elles a la creació més pròxima a la seva sensibilitat: a la creació de l'esperit humà. (347) 35 TEMA ---------------------------- ------------------------- VII FESTIVAL PAU CASALS 1. 25 de juliol KREISLER ORCHESTRA Director: Michael Thomas Obres de Mozart, Britten i Txaikovski , 2. 29 de julíol TRIO DE CORDES DE PARIS Obres dc Schubert, Beethoven i Mozart 3. I d'agost ORQUESTRA FRANZ LISZT DE BUDAPEST Director Janos Rolla Obres dc Handel, Bach Mendclssohn 4. 4 d'agost ORQUESTRA DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA Director: J.J. Olives Obres de Corelli, Bach i Telemano 5. 8 d'agost JOAQUÍN ACHÚCARRO, piano Obres de Schubert, Bach-Bussoni i Chopin 6. 15 d'agost NEW LONDON CONSORT Carmina Burana (anònims) 7. 22 d'agost ORQUESTRA FILHARMÒNICA DE VERSAJLLES Director: Trajan Popesco Obres de Weber, Chopin i Beethoven SORIN MELISTE, piano 8. 25 d'agost I SOLISTI AQUILANI Director: Vittorio Antonellini Obres dc Pcrgolesi, Giuliano. Gaudioso i Botcssini AUDITORI PAUCASALS Sant Salvador - ELVENDRELL • Tots els concerts començaran a les 22,30 h . " Info rmació: Tel. (977) 66 37 28 , de 17 a 19 h . (excepte dissabtes i diumenges) 36 (348) Al nostre país començaren el 1955, per iniciativa d'Artur Martorell i Eduard Toldrà, amb les audicions al Palau dc la Música Catalana. En recolliren testimoni, des de 1962, les Joventuts Musicals dc Barcelona, quan començaren Ics sessions d'iniciació a Ja música, també al Palau. i en altres llocs, com rambé en altres viles i ciutats fora de Barcelona. Actualment és una activitat estesa gairebé arreu de Catalunya. a mans d'uns responsables lligats al moviment de les JJMM mundials, a través de les JJMM locals. Aquestes sessions -tot el seu programa- no pretenen tenir un caire expressament didàctic (car l'ensenyament correspon als mestres) sinó divulgatiu, per ajudar l'acostament de l'infant a un fet que moltes vegades, fora de la sessió, no té continuïtat o en té la mfnimH a l'escola, a la llar familiar, al món social. Si tenim en compte que en els missatges musicals(!) que rebem contínuament, a través dels mitjans d'informació i comunicació, hi són perccntuahncnt minoritaris els de la música dita culta o clàssica, veurem com n'és, dc necessària, aquesta acció, i com o 'és, dc sac ri licat i desencoratjador, el fet de realitzar-Ja. L'articuüsta, responsable final (pel seu càrrec) de les sessions esmentades, portades a terme per les JMB, no vol entrar en I'explicació de la mecànica del programa general i de les sessions en particular, perquè entén que cal despertar la inquietud, i que cal que els interessats per I 'aventura investiguin, cerquin i creïn. I si (plagiant eslògans) en troben de mmors, que en comprin. Igualment, no vol explicar la història total d'aquesta aventura ni les anècdotes inevitables que acompanyen tota activitat. Tem de convertir I 'article en un sermó truculent. des d'aquesta truculenta trona laica de la «Revista Musical Catalana... Seria un sermó amb els aires apocalíptics dels antics cicles quaresmals, afortunadament obli· dats i ignorats per la majoria actual, per raó de la seva data de naixement. Ja ha expli· cat a bastament, el qui signa, que no és aquesta la tendència de seu natural dccan· tament cap a la ironia. Cal, però, intentar interessar tothom en el projecte. Cal, des de totes les troncs - laiques o no-, obrir més la porta i, encara millor, fer-Ja desaparèixer, per mostrar un camí sense traves, un camí que, n'estic segur, porta vers un miJioramcnt per a tothom. Si no fos així, preferiria no haver escrit les ratlles precedents. Joan Millà Franco/f , fa er- I, i ¡n- es- m- pa tes at. ru- ica un iD- ~li: -ao • lli- ~és n- en ~es ,n- JS- Je. La plenitud del sentit artístic en el cant :Jer ·rit ;oli r -M'agrada el teatre i rot el que es refereix al teatre. lla mtísica, perquè sóc canram. Tor allò que es refereix al període belcontista i també al verisme; potser encara no he assumir bé la música contemporània. Em fascina competir amb mi mateixa per trobar l'essència del cantar tot interpretam, per trobar aquell caràcter dels personatges, aquell detall que és allò més importam de tot. No 11omés la gran ària, sinó allò que apareix abans i allò que vindrà després. Allò que porta all/LOment culminant i allò que vindrà més tard. Aquestes paraules, Ics ha pronunciat Renata ~cotto molt al principi de la conversa, quas1 després de les salutacions inevitables de tota trobada. Les ha pronunciades amb uns ulls vius i enormement expressius, situats al bell mig d'un rostre de formes arrodonides; un rostre que manté immarcescible l'empremta d'una bellesa integral, que emergeix de forma plana i directa, i a la qual el fet d'haver superat el mig segle d'edat no li ha llevat gens d'encant. I he situat aquestes paraules quasi exactament en 1'ordre cronològic en què van ser pronunciades, perquè ajuden a definir amb gran precisió la personal itat i el perfil d'aquesta artista excepcional. Estalviaran al lector una bona part de l'inevitable i inconscient esforç de perf.tlar una imatge. Al llarg de la conversa, observarem com en altres afirmacions es manté ferma en això que acabo de transcriure. Si el lector, a més, ha tingut l'ocasió de gaudir del seu esplèndid treball a la versió de Werther, al Liceu, encara ho tindrà més fàcil; i si, en el seu moment, pogué gaudir de la versió televisiva de La bolzème, en la qual, junt a Josep Carreras i lleana Cotrubas, interpretava esplèndidament el paper de Mussctte, la cosa li resultarà especialment explícita. EI sentit tan precís de l'expressivitat teatral que llueix Ja cantant italiana és quelcom que va molt més enllà de les scves pròpies paraules. I aquestes paraules, suara reproduïdes, donaran pas a d'altres dins, relativament, de la mateixa línia argumental, i arran de preguntar-li si el fet dc posar-se tan dintre la pell del personatge no pot comportar que l'artista perdi la (349) 37 MÓN SONOR ---------------------------- -------------------noció de si mateix i, això, pertorbí els resultats. - Ha d'haver-hi una relació íntima amb el personatge; tot prepara111 I 'obra, t 'hi ms ficant dins. a mida que vas aprofundint en el seu coneixement; però arribatmnwment que t'has de controlar, perquè, de fet, en tot nwmem has de ser conscie111 que acwes: t'has de tramformar en el personatge. L'actuació ha de colllenir veritat, però ha de ser una acruació, a la fi. Ha de ser real, però d'un realisme teatral, que no és el realisme de la vida quotidiana. - Què passa quan un ha d'interpretar un personatge insubstancial, en el qual no pot aprofundir? -Aleshores es troba molt sol. A l'òpera tens l'avantatge que la mtísica ho supera tot, i que fins i tot les situacions In és banals poden salvar-se gràcies a la música. Amb tot, reconeix que se li fa diffcil d'assumir personatges que no li diuen res; i cita, entre d'altres, el de Lconora d'li Trovarore, o el d'Abigail, de Nabucco. - Malgrat que el tinc enregistrat en disc, nom 'interessa i mai no l'he fet en escena. Tampoc 110 m'agrada la Nedda d1 Pagliacci. No són personatges fascinallls. No vull que els personatges tinguin més d'una cara. A l'òpera, fins i rot les situacions més banals poden salvar-se gràcies a la música Ben altrament, demostra una estima excepcional per Lady Macbeth: -El personatge que més méttrau -remarca. Com és sabut, l'evolució artística I'ha portada a variar i a ampliar el seu repertori, des de la tessitura dc soprano lírica a l'actual de soprano dramàtica. Fins a arribar als grans papers puccinians ... - Puccini és un dels compositors que he deixat per al .final, per a aquell moment en què em sento forta per ime1pretar-lo. Puccini és un compositor molt diftcil. Cal estar preparat me/lla/ment i vocalment per imerpretar-lo. Abans de celebrar l'entrevista, Renata Scotto havia comparegut, junt amb Alfredo Kraus, a una conferència de premsa celebrada al Saló de Miralls del Liceu. en la qual mostrà matisades diferències de criteri respecte d'un tema d'acusada actualitat: les relacions entre el mitjà televisiu i l'òpera, i els beneficis o perjudicis que aquesta relació pot aportar al fet operístic en si mateix. Renata Scotto, resident des de fa alguns anys als Estats Units, defensava de forma força clara la bondar d'aquestes relacions, cosa que em donà peu a preguntar si, en aquesta visió dc Ics coses, o d'aquesta cosa concreta, hi tenia quelcom a veure justament l'assumpció de determinats codis culturals del seu pafs d'adscripció, i si, per tant, hi ha una òptica diferent des del pafs nord-americà. - Per raonsfamiliars,fa anys que resideixo als Estats Units. El meu espòs era 1rioli 38 (350) nista del teatre de la Sm/a de Milà, i jo cada cop tenia més feina als Eswts Units. Per tal de poder viure més junts, amb ell i els fills, vam desplaçar-nos en aquest país on ell, apart de ser el meu comellt'r, exerceix en el camp de la decoració d'habitatges. Sí, sí, és clar; les coses es veuen diferents, des dels Estats Units. En paraules pobre!., es diu que la publicitat és l'ànima del comerç. Per fer que l'òpera no sigui ql/(dcom elitista, sinó que arribi a grans masses que no La coneixen -que no vol dir que no l'estimin- no hi ha res millor que la televisió. No parlo del cinema. Hi ha una di- memió pedagògica, i resulta essencial per difondre l'òpera. S'ofereix amb sots-tftols i la. gent entén què diuen . I si els agrada a través de la televisió, aleshores serà més fàcil que un dia acudeixin al teatre. Ara bé, cal que no se Li ofereixi en play back. Ha de notar que es canta, com ho nota quall l'intrumentista toca el vio/f. i ¡, ~ 11 1 Parla de l'enregístrament espectacular de '\ Francesca de Rimini, amb set telecàmeres - Però el director ha de conèixer i estimar La música, i I 'enregistrament ha de ser fet de forma continuada; no ara aturam·se p o e v p s, e, rr g r ~ls !la f •e, ~a ---------------------------- -------------------MÓN SONOR principi, 'vaig senrir temor; però, a la fi, vaig acceptar. Havia de fer-hi les duesfimcions, de cant01U i de directors. Va ser al Metropo/itan. I va anar molc bé. I ara he de fer un altre muntatge d'aquesta òpera per a l'Arena de Verona. L'experiència m'ha servit per conèixer més bé el teatre en tots els seus aspectes, com il·luminació, vestuari... També el comportament dels cantants es veu de fonna diferem des de fora que des de dins. És un altre món. Deixeble de la gran soprano catalana Mercè Llopart T i.després reprenent. I si es fa així, són vàlr~~ els recursos del propi Llenguatge telev!sLU com el pla americà, els fusionats i tot tipus d 'enquadratura propis del mitjà, sempre que es vegi que allò és un espectacle operístic. Amb l'enregistrament de La Gioconda vaig aconseguir un EMMY (un equiv~ent als Òscar, referit a televisió). Fou la pnmera vegada que una artista lírica aconseguia aquest guardó. I la realització en co:Jju.nt, en va rebre dos, d'aquests premis ... Ho s~bratlla complaguda, i per tant no gens retJcent a la petita pantalla. I remarca que hi ba fet molts altres enregistraments, entre els quals el ja al·ludit de lA bohème, Otello i Manon Lescaut. La seva inquietud d'artista l'ha portada a moure's també en el camp de la direcció escènica, una experiència de la qual se sent més que mínimament satisfeta. - Ha estat una cosa una mica casual. Tothom sap que m'agrada molt la vessant teatral. I, així, un bon dia, arran d'haver d'interpretar Madama Butertlyf als Estats Units, em van demanar si en volia dirigir també la part escènica. Confesso que, al Renata Scotto fou deixebla de la gran soprano catalana Mercè Llopart, la cantant a qui Toscanini féu debutar a la Scala de Milà ell913, i que, després, ja definitivament arrelada a l'esmentada ciutat italiana, es convertí en una pedagoga excepcional, qui tingué un altre deixeble important: l'abans esmentat Alfredo Kraus. Aprofito l'avinentesa per abordar el tema de la metodologia científica de 1'aprenentatge del cant. I. una vegada més, em trobo amb el fet que els cantants saben més de cantar que no pas d'explicar allò que fan. - El seu mètode -explica Renata Scotto, referint-se amb un matisat entusiasme a Mercè Llopart- era fabulós. Era el mètode de l'instrument a flauta. Ella ens deia que sempre havíem de cantar com una .flauta. La forrna de moure 's l'aire en el nostre organisme vocal és com ho fa a la flauta. Sí, crec que Kraus i jo tenim la mateixa tècnica, encara que tingui una forma diferent de concebre el repertori. Ell mai no ha canviat i, en canvi, jo he evolucionat. Però això depèn de la qualitat vocal. Jo he pogut fer coloratura; però, de fet, la meva veu sempre ha estat dramàtica. Quan li insisteixo que especifiqui sobre aspectes del mètode de la Llopart no va més enllà d'un: - És una imposició especial, que significa una respiració que assumeix el so perfecte de la flauta. Creu que un bon professor de cant pot anar bé per a un determinat cantant: - El mestre fa l'alumne; però també L'alunme fa el mestre! EL talent del cantant és allò que L'ha de fer comprendre si aquell professor li va bé o no. En tot cas, la cosa important és que el cantant sigui músic. No s'esdevé gaire sovint que una persona arribi a ser cantant 'només pel fet de posseïr una veu important sense que hi aporti un mínim de vocació. - Pensar en això em fa tristesa. Si canta només perquè té bona veu, ha de ser molt dur. Cantar és un art, com ho és pintar; i un cantant ha de peocupar-se sempre de refinar-Lo, de donar-li més relleu. -Té futur el be/canto, o bé és només el fruit d'una època, d'un moment històric? - El belcanto defineix un període molt preds de la història de la música. No; no pot (351) 39 d q q d J .r. I q lc ~E- Banco Hispanollmericano : p 10 vaeix. i el plaer de dir quelcom que li plau ho ofega immediatament tot. - El grau de domini de 1ïdioma en el qual es canta, fins a quin punt no condiciona els resultats del cam? - Aquest és tm factor detemzinam. Cal tenir tm domini absolut de la llengua en la qual es cama. Sense ai..rò. es ¡•a a cegues. lA llitÍsi ca de la paraula és importantíssima. Cal renir un domini absolut de la llengua en què es canta r desaparèixer. Si es divideix en els dos mots que l'integren -bellesa i cemt- es 1·eu clar que no pot desapMéixer. Cantar bé no pot dei..wr de produir-se mai. -No creu que avui, potser, es canta massa? Vol dir que alguns dels seus col·legues, arran dels grans beneficis i dels avantatges del transport aeri, no abusen de cantar? - Hi ha una relació entre el molt que es guanya i les facilitats de viatjar. I això és molt dolent per a la salut. Crec que cal remmciar al diner, que no ho és tot a la vida. Allò més importam és la felicitat, i aquesta depèn de la salut. I, a més diner, menys salut! No, jo no compto mai les actuacions que faig cada any. M'ho prenc amb calma. El Palau de la Música Catalana, un lloc ideal per a una <<soirée» Rossini -Ser bella, ajuda una artista a fer carrera? - En el nostre an, això de la bellesa és tm fet relatiu. En escena. una persona baixa pot semblar alta; i a I 'inrevés, si convé! !una persona lletja pot semblar bella. Allò que compta és la bellesa interior, i aquesta es pot crear a través de la música. Però, ai..:ò sí: és important tenir cura del propi cos. Es tma cosct que fon na pan d'un altre an, com també és un art saber portar una peça de vestir. Renata Scotto aprofità l'avinentesa de la seva estada barcelonina -que ella no interrompé amb cap viatge, enmig de les representacions- per visitar el Palau de la Música Catalana. - És wz lloc esplèndid. Un lloc ideal per fer una Soirée musical, de Rossi ni. Aquest és un projecte que he concebut ara i que m'agradaria que ningú 110 sem 'hi avancés. A mim 'agrada molt fer recitals. I e11 faig sovint. No sols acompanyada amb piano, sinó per conjw1ts de cambra. Ho presento com si fos una serenata emre amics, entre els quals qui cama és Renata Scouo. Hi exposo el meu caràcter, a tral'éS de la mtísica dels meus composirors predilectes. M'imagino rrobar-me en un saló em re amics, com si estigués entre unes quatrecentes persones on es Ja i s 'escolta música. És una cosa que em diverrei..r molt, i que faig des que vaig començar a camar. - Vostè ha parlat de la importància que atorga a la vessant teatral en el fet del cant, i més concretament en el fet operístic. ¿No creu que el moment de recuperació popular de I'òpera té justament a veure en el fet que s'ha valorat la dimensió teatral? 1 pregunto això no sols pensant en l'aspecte escenogràfic i. fins i tot, en la reconsideració dramatúrgies dels espectacles que han fet els grans directors d'escena ja coneguts, sinó en el fet que els cantants han potenciat també la seva capacitat actoral ... - S f; és ce n. Acrualment, I 'espectacle d'òpera ha millorat molt. Però cal no oblidar que la base de l'òpera és, sempre, el cantant. I cal que el director escènic estimi de primer la música, tant com el teatre. / , aleshores, ve la missió importam del regista. Fer del cantant un bon actor. A l'inrevés, és clar: és impossible! - Alguna vegada s'ha sentit incòmoda, perquè la reacció del públic hagi estat més generosa de la que vostè creia que es mereixia? - Nosaltres, sense públic, no som ningú. Això que em demana no pot passar mai. El públic és sensibilíssim. Almenys, pel que fa a mi. El públic està unit al cantant, i a nosaltres ens pertoca de fer d'ell allò que volem. Si ens separem del públic, aleshores no hi ha art possible. - Com a artista i. per tant, com a persona obligada a deixar obra, quina creu que és la que vostè haurà deixat? - Suposo que hauré deixat un semit de lo teatralitat en la me1•a manera de camar. Quan es parla de mi, sempre es parla de la intèrpret. Esrimo l'obra ben imerpretada. Aquest senrit és el que em penso que hauré deixat. No hi vull pensar, perquè, per ara, IlO penso pas deixar de ca111ar. Però tinc una idea molt bella de què és el teatre. La conversa ha estat interrompuda més Penso que aquestes paraules resulten ben d'una vegada. per causa d'alguna trucada adequades per cloure l'entrevista. Però, en telefònica i cridada per personal dc l'Hotel un últim repàs de les notes, en trobo d'alRitz, en un saló del qual s'ha desenvolupat que apareixen esparses i que reblen bé tres esperant està Scotto la conversa. Renata e l clau: amb una certa atenció una trucada impor- L'art és infinit(. .. ) No s'aconsegueix mai tant de Milà. Abans de començar la conla fi(. .. ) I aquesta és la seva grandesa: i versa ja em donà un marge horari que, de forma elegant, recorda o insinua. Fa la sen- · no saps què podràs fer!(... ) A mi, m'agrada fer-ho tot amb art. Fins i tot cuinar, que sació que la seva extraordinària càrrega és wza cosa que em sarisfà moll, ho faig humana i el seu encant indiscutible no l'imamb art. pedeixen de mostrar un cert estat dc formigueig davant el fet entrevista. Però en el moment de prendre la paraula, tot això s 'es- SCHERZANDO r r r Philippe Herreweghe: un barroc català descafeïnat El passat 27 dc maig sc celebrà, dins el marc del «X Festival de Música antiga de Barcelona» patrocinat per la Fundació Caixa dc Pensions, un concert dirigit per Philippe Herrewcghc, al front d'un conjunt vocal i instrumental, amb un programa monogràfic sobre el Barroc a Catalunya. Era un concert que, des de feia vuit mesos, era e~pcrat i temut pel rebombori i la •moguda.. , amb Ics corresponents corregudes, empentes i decepcions (car la collita de cantors per formar els cors es féu en benefici de determinades t~ ndències o escoles de cant) que van acompanyar la seva gestació. Les obres, escollides després d'alguns canvis d'orientació - en un primer moment s'havia previst l'estrena dc Ics Completes. de Francesc Soler- , eren de clos autors catalans, dignes representants dc la polifonia policoral del Barroc hispànic: la Missa de difmus, a 7 veus, dc Joan Cercrols (.16 18-1680), mestre dc capella del moneshr dc Montserrat, i la Missa Scala Aretina, de Francesc Valls (1665-1747), mestre dc capella dc la seu dc Barcelona. Un concert temut, dèiem abans, car ens preguntàvem secretament si el responsable ~e t.a seva direcció musical, atès el seu presttg mtcrnacional per Ics seves versions del Barroc centreuropcu, i fent honor a l'empresa que li havia conlïat I'entitat organitzadora, s'endinsaria en l'estudi i el coneixement de la idiosincràsia diferencial del Barroc hispànjc i català - tenint present que l'obra de Cererols mereix, a la vegada, un tractament específic dins el Barroc a Catalunya-, avalada des de fa anys per un quantiós nombre d'edicions musicològiques. Ignorar l'opció mediterrània dels autors La resposta a les nostres preguntes va ser evidenciada clarament en el curs del concert: la interpretació va ignorar solemnement l'opció mediterrània dels autors. tant pel que feia a la tímbrica i color vocals, com a la concepció expressiva dc Ics obres. En el primer cor -el cor solista- , els intèrprets no trobaven una còmoda correspondència amb els seus papers: Ics parts de les sopranos, confiades a I'època als tiples cantors, resultaven monocolors i d'una duresa tímbrica propera a la crispació; la part del contralt, escrita pensant en les presta- cions tímbriques d'un cantor masculí, contenia, lògicament, unes zones de tessitura excessivament gre'Us per a ser interpretades amb comoditat per una contralt; Ics parts dels tenors eren en ocasions prou agudes perquè es fessin evidents. El segon cor fou vestit i abordat amb un tractament tímbric absolutament monocolor, i la corda dels tenors va oferir sovint un excés de protagonisme, el qual s 'aguditzava en els requeriments excessivament. detallistes de caràcter efectista -i per tant gratuïts- que exigia la direcció en determinats passatges (..Oescendit• o «ressurrèxit") o fent palesa una certa frivolitat (..crucifixus•). El grup instrumental va transmetre inseguretat quan intervenia en els diàlegs policorals: afavorí alguns desajustamcnts i deixà cntrevelJ.fe la manca d'assaigs amb la resta del ~onjunt. El concert va fer la impressió, i e11 tingué el to, d'un concertassaig general. Un fet que, per la seva evidència, preocupà l'auditori fou, sens dubte, la incertesa dc l'afinació de les sopranos del cor solista, agreujada per un estil vocal propi d'una c!.tètica interpretativa d'origen nordeuropeu que, a partir dels anys seixanta, va envaïr el sud d'Europa. Una estètica que (355) 43 MÓN SONOR potenciava el sentit rectilini dc l'emissió. i que sovint comportava l'absència d'una lÍmbrica Oexiblc I del vibrat natural, tan propis. d'altra banda. de Ics veus dels països mediterranis Aquest estai. emprat originàriament per grups d'origen anglosaxó. es con\ertí a poc a poc en el paradigma d'una idíHica interpretació vocal per a l'anomenada •música antiga· d'aquells anys El raona.menr en què es basaven aquelles interpretacions pioneres era Ja creentya i no pas la certesa musicològica- que, en e! Renaixement i en el Barroc. l'emissió dc la tímbrica vocal anava a cavall de la in:-.trumental. El problema és, en aparença, complex. Si bé és obvi el procés d'òsmosi lingüística entre la literatura vocal i la instrumental dels segles XV al XVIII , no per això cal creure que l'emissió i Ics peculiaritats de la tfmbrica vocal serien una mera còpia de l'atac i la tímbrica instrumental. Molt més es retcrma el dubte quan ens enfrontem amb la interpretació d'obres d'autors de l'àrea mediterrània, pnncipalmcnt d'Espanya i Itàlia. països-esponja amb una clara vocació cultural d'absorció i transformació. sense perdre el propi tarannà estètic i somàtic. davant les novetats tècniques anglo-franco- namenqucs. Cal no oblidar que aqu..!sts països van esdevenir un forn dc cocció artística, d'on naixerien els estils i els gèneres vocalsinstrumentals del Barroc (concertat, monodia acompanyada, òpera, oratori, cantata, etc.). És difícil creure que, en la interpretació de Ics seves creacions musicals, prescindissin dc les peculiaritats colorístiques pròpies de la respectiva expressió vocal: lluminositat, contrast de colors. frescor, flexibilitat. dolçor, tendresa. calidesa tfmbrica i l'ibrato. Característiques que van estar absents en el concert esmentat. ¿Caldrà. encara avui. reivindicar un fet tan evident com la primacia vocal d'aquests països en el Barroc, des dels falsetistes i tenoristes del segle XV, passant pels primers castrats d'origen hispànic dc la Capella Pontifícia a mitjan segle XVI. fins als g rans mestres de cant i cantants d'origen italià i espanyol que envaïren l'Europa dels segles XVII. XVIII i XIX? Enfocament des d'una òptica vocal aliena als autors i èpoques Llastimosament, l'e nfocament del concert es féu des d'una òptica vocal aliena als autors i a Ics èpoques, i hi privà una concepció tímbrica més propera al goticisme nòrdic: emissions llises. sense relleu. dc caràcter compacte i rígid, amb una tímbrica monocolor. amb absència de consonantisme (llevar dels ..ctmen» finals. on la n ens ~essuscitava el record i la memòria d'aquelles versions romàntiques dels moviments corals dels anys seixanta). a les quals cal afegir la manca de criteris d'unificació de la pronúncia entre els dos cors ("missere- re»l«miserrerre» o .chossanal«hosana» ). Hem centrat la nostra ressenya c rítica, exclusivament, en el fet sonor, car aquest ens ofereix la imatge i l' instrume nt a tra- vés dels quals ens pot ser, o no, facilitat el contacte amb la intenció expressiva i lavoluntat semàntica de l'autor. Quan la imatge se'ns ofereix desequilibrada. resulta molt costós capir-ne el pensament; car forma 1 contingut són de fet inseparables d'aques~ imatge que s'ajusta o es desequilibra segons la manipulació que en fa I 'intèrpret. Val a dir que aquest fet s'aguditza encara més quan es tracta de l'audició d'obres escrit~ per a la funció litúrgica, tenint present qur els ideals rel igi osos dels països hispànics es traduïen sonorament amb una plasticitat, passió i deliri aliens als dels països centreurepeus. Per acabar, ens preguntem: ¿quin motiu podria impeHir els patrocinadors d'un esforç, econòmic i humà, tafl·gran com és el muntatge d'aquestconcert, a irívèrtir la seva capacitat organitzativa en el nostre pafs, tenint com tenim intèrprets i directors dc reconeguda qualitat, que són vertaders coneixedors de la nostra música, i mereixedors de la mateixa confiança? I quan dic això penso en Jordi Savall, Enric Gispert. Jordi Casas, Sergi Casademunt, Romà Escalas, Pere Ros, Montserrat Figueres, Xavier Torra, Josep Benet, Josep Cabré, Joaquim Prou basta, Joan PuigdeUívol... ¿Per què no patrocinar l'engegada d'una producció discogràfica dedicada a Ja música antiga catalana amb els nostres intèrprets, sabent. com és sabut, que milers d'obres, i autors, dormen encara el somni de l'oblit en els nostres arxius? Josep M. Gregori (Doctor en Musicologia, i contratenor) 1 I u el V(). natnoli na i esta ~Oil) ala més :ites que :SC!, itat, reu- oti u . es:s el 1se•aís, ; de 1 I I CINE Cada fascicle de CINE & MÚSICA és un esplèndid relat de totes les circumstàncies que han envoltat la creació i la realització d'una gran pel·lícula. Una gran profusió de dades i anècdotes converteixen el relat en una important anàlisi del film. ESPECIALMENT RECOMANADA PER A TOTS ELS PÚBLICS Alguns títols de la col·lecció co- ixedic El complement sonor de CINE & MÚSICA constitueix el més brillant compendi de música cinematogràfica que mai no s'ha pogut reunir. Cada disc o cassette inclou les peces més importants i conegudes no solament de les pel-lícules corresponents, sinó també d'altres grans produccions del mateix gènere acuradament seleccionades . Fascicle Gravació • 2001: Una odisea del espado • West Side Story • Casablanca • E.T. El extraterrestre • La guerra de las galaxias • My Fair Lad 2001 y la música espacial West Side Story Los grandes temas rnrTI,..ntlt'nt~ La música de las películas La saga de las galaxias My Fair Lady Gravació ert, Es· Xa- foa- una úsi- .tèr- lers mni sori zor) iizrTI tenía un precio fuego y a lo loco MÓN SONOR ARA • ABANS D'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS 1 PRESENTACIÓ DEL FESTIVAL PAU CASALS. DE PRADA El passat 28 de maig tingué lloc, al Palau dc la Música Catalana. un concert de presentació del Festival de Música Pau Casals. dc Prada del Conncnt. Hi van actuar Gerard i Lluís Claret, Régis i Bruno Pasquicr. Michcl Lcthicc i Karl Engcl. els quals van interpretar un programa format per obres dc Mozart. L'acte fou obert per sengles parl.1mcnts del president dc la Generalítat, senyor Jordi Pujol, i del batlle de Prada dc Conflent, senyor Malet. En ells sc significaren els desigs dc recuperació de l'e:.perit cultural que agermana les terres catalanes d'ambdues parts dels Pirineus. El Festival dc Prada començarà enguany el dia 25 dc juliol. amb un concert a cura de Dimitri Sitkovstsky - violí- , Gérard VI11 FESTIVAL INTERNACIONAL DE MÚSICA A GIRONA El passat I 8 de juny començà la vuitena edició del Festival Internacional de MW,ica a Girona, amb un concert a cura del Taller Instrumental dc Girona, Cor Maragall i soli~t~cs. sota la direcció de Miquel Sunyer. Aquest Festival enguuny es perllong¡arà fins al 31 de juliol i comprèn un total dc nou concerts. Hi cal destacar, d'una forma especial, els quatre últin•s que compten amb el protagonisme dels professors del IV Curs d'Interpretació Musical. Així, el 21 dc juliol. el pianista brasiler Luiz de Moura Castro hi actuarà amb l'Orquestra dc Cambra Wolfgang Hock, mentre que el dia 23 dc juliol hi haurà un concert en el qua! intervindran la soprano Michèlc Olivier, Mattias Maurer, Herre Jan Stcgcnga. François Senda, Luiz dc Moum Castro. Bridgct Castro i Carme Poch. El dia 29 dc juliol hi actuaran Òscar Càceres, Alexandre Magnin, Néstor Eidler i Luiz de Mou ra Castro. Altres concert~ del festival són els que hi ha protagonitzat I 'Orquestra Catalana dc Cambra, dirigida per Joan Pàmias, i el de la Camcrata Lysy. El dia 9 d'uqucSlJuliol hi actuarà l'Orquestra de Cambra del Palau de la Música Catalana, que dirigeix Joan Josep Olives: i el 16 dc juliol, Ja Kreislcr String Orchcstra de Londres, dirigida per Michac:.l Thoma~. 46 (358) Caussc - viola- i David Geringas - violoncel- . Posteriorment. hi actuaran el pianista argentí Bru no Leonardo Gelber. la Sinfonietta d'Estocolm, el trio Lluís Claret, Arto Noras-Miklos Pcreny: els denominats Concerts Schubert - dos-. I Musici (un concert intitulat •Ravel i el seu temps"), el ja esmentat Concert Mozart, i l'actuació de Ja New American Chamber Orchcsrra, dos concerts, amb els quals es clourà el Festival, el dia 12 d'agost. De l'I al 14 del mateix mes hi tindrà lloc un curs. sota el trtol d'Acadèmia Internacional de Música. dirigit per Michel Lethiec i Jean Pierre Lagard. amb les especialitats de violí, viola, violoncel, flauta, clarinet, fagot, trompa i piano. •SOlRÉES CATALANES• A TOLOSA DE LLENGUADOC Els dies 14, 15 i 16 del passat mes d'abril tingueren lloc, a Tolosa de Llenguadoc, unes · Soirécs catalanes- en el curs dc les quals s'oferiren cinc concerts amb un fort protagonisme de la música catalana. Es tracta d'una manifestació organitzada per l'entitat Studium Musique Contemporaine, de 1'esmentada ciutat francesa. N'ha estat artífex. en l'edició actual, el pianista francès Jean Pierre Dupuy, afincat a casa nostra, qui ha coordinat la participació catalana a l'esmentat cicle, la qual s 'ha concretat per ordre cronològic, en: el concert que oferí el dimarts, dia 14, el pianista Josep Maria Escribano. amb un programa format per obres de Salvador Pueyo, Reixachs. Mompou. Alcaraz i Serio; el dimecres, dia 15, el Grup Phonos hi oferí una panoràmica dc la música electro-acústica catalana, amb obres de Palaudàrias, Graus, Lewin-Richter. Alcjandro Martínez, Brncic i Zulian; I'Ensemble Solar Vorticcs, que dirigeix Jean Pierre Dupuy, hi oferí un concert el dimecres, dia IS. amb obres dc Mercè Capdevilla, Rodríguez Picó, Stokhausen, Tosi, Rossinyol i Berenguer. El dijous. dia 16, Jean Pierre Dupuy i Daniel Tosi hi animaren un debat, en e l qual també intervingué Joan Guinjoan, sobre el tema: •Ser català universal: els músics catalans després de Picasso?•. I I FESTIVAL INTERNACIONAL CASTELL DE PERALADA L'Associació del Castell de Peralada ha promogut la celebració del i Festival Internacional dc Música, el qual tindrà lloc a Peralada, de 18 dc juliol al 22 d'agost. Aquesta manifestació, que neix amb una voluntat explícita dc continuïtat futura. aportarà un matís peculiar a l panorama d'esdeveniments musicals estivals. Defugint, deliberadament, la simple juxtaposició dc noms, per importants que puguin ser, el I Festival Internacional de Músicu Castell de Peralada ha estructurat el seu cicle sota el comú denominador d'una motivació definidora: Mozart-Salieri. És 1.obrc aquest eix central que. en marcs plurals (Jardí del Castell, Muralles del Carme, Església i Claustre), sc celebraran els 14 concerts dc què consta el Festival. el qual s'iniciarà amb una audició del Quintet Vocal de Catalunya (Montserrat Caballé. Raquel Pierotti, María Gallege. Dalmau Gonzalez 1 Enric Serra) a benefici de la Creu Roja Internacional d'a,¡u1 a la infancia d'Àfrica. Anton1 Ros-Marbà. al capdavant d'un esteHar quadre de solistes vo. cals, i amb l'Orquestra i els Cors del Gran Teatre del Liceu dirigirà el Requiem, de Mozart: i l'òpera en un acte Momn i&,. lieri, de Rimsky-Korsakov. Al seu torn, Xavier Güell, també amb les mateixes corporacions s im fònica i coral, i, igual ment. amb un elenc d'intèrprets vocals dc primera línia, dirigirà l'òpe· ra en dos actes Fa/staff, de Sa· lieri; i amb l'Orquestra Soliste.¡ de Catalunya i la Coral AntiCl! Escolans de Montserrat, prota· gonitzarà una vetllada sota l'cpí· graf "La Música maçònica de Mozart». Cal remarcar, també, les dobles audicions de la Wie· ner Kammerochester. Müncher BHiserakademie i Orpheu~ Chamber Orchestra. noms el prestigi dels quals dispensa de qualsevol referència laudatòria. IMPORTANT PROPOSTA DE SERENATES 1987 lU FESTTVAL e INTERNACIONAL DE MÚSICA DE GERRl DE LA SAL v r Q 111 ¡/¡ r UI Amb sengles concerts a cura de I'Orqucstm dc Cambra Solistes dc Catalunya, amb obres dc Mozaa·t, ha començat el cicle •Serenates 1987•, nou tftol dc l'anterior «Serenates d'Estiu• , continuador per la seva part de les •Serenates del Barri Gòtic• . Aquest cicle, que es perllongar~• fins a l dia 13 d'agost, resta inclòs dins el conjunt dc la programació de la campanya d'espectacles d'estiu •Grec 87•. Com a nffics especialment destacades, cal situar els dos concerts últims. El que protagonitzarà. el dia 11 d'agost, el pianista brasiler Luiz dc Moura Castro. i el del duo format per Eva Graubin - violí- i Edith Fischer - piano- que clouran definitivament aquestes •Serenates... el dia 13 d'agost. El cicle acollirà també actuacions tan destacades com: la dc Thc Yale Russian Chorus (7 de juliol); la Kammcrcnscmble Karlsruhc, que dirigeix Albert Julià ( l4dejuliol); el Grup Instrumental Barcelona 2 16, dirigit per Ernest Martínez lzquierdo; l'Orquestra dc Cambra del Palau (dia 28 dc juliol) que dirigeix Joan Josep Olives; el Ncw Music U.S. que el dia 6 d'agost oferirà un espectacle de música contemporània, etc. Els dies 8, 14, 22 i 29 d'agost tindrà lloc. a Gerri de la Sal, el lU Festival Internacional de Mú· sica. El pressupost, de tres mi· lions de pessetes, és a càrrec dc l'Ajuntament de la vila lleidata· na, de la Generalitat Cataluny~ i de La Caixa. Els concerts te· nen com a marc el monestir de la vila, i hi assisteix una miya· na de 500 persones, sobretot es· tiuejants. El festival és organit· zat per l'Associació Cultural. dl! Gerri de la Sal. El primer concert serà el dis· sabte 8 d'agost. a Ics JO del \'C)· r pre. El programa consistirà en la integral dels Quartets amb fiawa, de W.A.Mozart. El quartet que 1'interpretarà estarà format per Claudi Arimany. flauta; Jindrich Bardon, violí; Miquel Serrahima, viola; i Mark Friedhoff, violoncel. El quart i darrer concert del ID Festival Internacional dc Mú· sica de Gerri de la Sal serà dissabte, 29 d'agost. Hi actuaron Joan Grimall, piano, i Hlaul Kuhbacher, baríton; amb la pre- " sentació i traducció per Feliu Formosa. El programa consis· tirà en cançons de Schubert. SO' bre poemes de Goethe. e MÓN SONOR rs D'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS D'AHIR • DEMÀ -· !li e la ajut tom l'un vo- els ::eu. :art, .sa. r . Al ~lbé tons bnt. ¡cals ~pe· Se- stes •tics Ota· e¡>Í· CELEBRACIÓ DEL 150è ANIVERSARI DE LA CREACIÓ DEL CONSERVATORI DEL LICEU 1 de lbé. Yie:her eus i el 1 de •ria. Resmn del par/amem pronunciar per Uuís Serrahima a I 'acre commemormiu del I50è aniversari de la fundació del Consen•mori Superior dl' Mtísica del Liceu, celebrar el dia 20 de maig. r gost L, el ~ú- mi- ede ala· .nya r te· rde L. lt¡a· tes· mit· .de dis· l·es· ~ i en 1mb El tarà my. ¡oií; lark ~~ dis· tran laus Jreel iu .sis· so- ~ Amb aqucM acte iniciem tota una tirallonga d'efemèrides commemoratives del 150è aniversari de la fundació de l'actual Conservatori Superior dc Música del Liceu dc Barcelona, el qual arrenca de la Societat Filodramàtica dc Montsi6, amb un reglament inicial. aprovat el novembre dc 1837, on es feia palesa la tinalitat dc la nova entitat: •orgamt7..ar rcprcscntacion::. dramàtiques i líriques i crear càtedres dc cant i dc declamació~. D'ençà d'aquella data fins ara, durant el transcurs d'un segle i mig d'existència, han passat, és evident, moltes coses. i algunes generacions dc persones hi han efectuat el respectiu periple vital per aquçst món. La meva comesn. amb motiu d' aqucMa celebració, serà la de remarcar Ics ~ades i Ics dates més significanvesdc la història d'aquesta institució, tan representativa de Barcelona i, àdhuc, dc Catalunya, i d'evocar els personatges més importants que, d'alguna o altra manera, com a professors o alumnes, hi han estat vinculats durant tots aquests anys. (...) Les fites més importants en el desenvolupament dc l'entitat ha~ estat inqüestionablement, dc pnmer, el trasllat del lloc inicial, el convent dc Montsi6, a l'antic convent dc Trinitaris dc la Rambla, on fou construït el Gran Teatre, que es va inaugurar el 4 d'abril de 1847. en el segcn pis dc l'edifici del qual s'instaJ·Iaren les aules i altres dependències de les càtedres de música i de declamació. El Gran Teatre i el Conservatori es complementaven, per tal com els alumnes d'aquest actuaven en aquell i els professors de l'Orquestra del coliseu liceístic eren els titulars de les càtedres. (... ) Un altre pas molt sign.ificariu en l'esdevenir del Conservatori fou quan la Generalitat dc Catalunya en va assumir la responsabilitat durant tot el període de la guerra civil. del 19 de juliol de 1936 al 26 de gener de 1939. i el convení en el Conservatori oficial del país. Aquest canvi componà també rcfomtes en el pla d'estudis. i la retribució del professorat, a càrrec de l'erari públic. Posteriorment. a partir del 26 de gener de 1944. va transformar-se en Conservatori Superior Estatal i, per això, des d'aleshores. els alumnes hi poden obtenir el corresponent títol oficial de l'Estat. També cal fer notar el paraJ·Lclisme que. així com el 19 de juny de 1838 la reina Isabel 11 va accedir a la petició d'atorgar el seu nom a la Societat del Liceu, el 1983 la Reina Sofia n'accept1t la presidència d'honor. L'increment d'alumnes durant els darrers anys ha obligat a la multiplicació d'aules i de locals, així com a tot un procés de reestructuració amb vista sem- prc al perfeccionament de la qualitat dc l'ensenyament. t\o solament ara el Conservatori del Liceu impancix la seva docència a diversos tndrcts dc la ciutat comtal en qualitat d'annexos. com Ics escoles Frederic Musical, la de les Teresianes i de Sant Andreu, sinó que també té filials a Lleida, la Seu d'Urgell. Reus, Sant Feliu dc Guíxols, Figueres. Mataró. Igualada i Valls. També posseeix un auditori propi. Finalment, indiquem el projecte, realit7..at conjuntament amb la dclcgnció catalana dc I'O.N .C. E., de dur a terme uns cursos dc preparació dc professors al sistema Braille. per tal que els invidents puguin fer amb tol el rigor els C!.Ludis musicals. així com l'inici d'un procés d'informatització que ha de desenvolupar-sc durant ell. anys vinents. D'aquc,ta manera, ~I Conservatori accepta el repte del món modern i enfronta Ics noves tecnologies i necessitats. Tanmateix. la hbtòria no scria pròpiament hbtòria si. al costat dels esdeveniments amb els quals es manifesta. no tinguéssim en compte les persones que la impulsen i !:1 configuren. Per això, el meu esbós d'aquests 150 anys del Conscrvmori del Liceu seria indubtablement mancat si no recordés. tïns i tot per retre un homenatge fidel i emocionat a llur memòria. alguns dels noms dels més il·lustrcs cantants, instrumcr.tistcs, directors, compositors i pedagogs que han donat cxcel·lència i honor u aquest conservatori. com, entre els traspassats, els mestres Lluí~ Millct. fundador dc l'Orfeó Català, Joan Lamote dc Grignon, Joan Ahiscnt, Ics sopranos Mercè Capsir i Conxita Supcrvia i els tenors Miquel Fleta i Francesc Viñas: també cal esmentar Josep Comellas i Ribó, Francesc Pujol. Manuel Valls i Joaquim Zamacoi!t, i. entre els encara feliçment vivents, Pere Vallribcra, Ics eminents cantants Victòria dels Àngels, Montserrat Caballé i Carme Bustamantc, així com Joan Pons, els instrumentistes Lluís i Gerard Claret. Ernest Xancó i Renata Tarragó, Ics pianistes Eulàlia Solé, Liliana Maflioltc corn també Manuel Garcfa Morante, els compositors Frederic Mompou , Joan Guinjoan i Carles Guinovart El Conservatori Superior del Liceu, però, malgrat la satisfacció que sent, ben legítima, per Ics seves glòries pretèrites, no ha de restar ancorat en el pas- sat. sinó que el seu bagatge e_..,. plendorós ha de servir perquè l'estimuli i el projecti cap a un futur encara més magnífic. En~ referíem. abans, al repte dc Ics noves tecnologies; ara caldria parlar de donar una respostn adiem i eficaç a Ics nccessitaL... actuals i de l'avenir del nostre país. Creiem que els conservatoris tenen una funció essencial en el desenvolupament musical. (... J Només voldria aprofitar l'ocasió de la vostra commemoració per exhortar-vos a no defallir mai en la vostra tasca i a elevar el nivell musical del país, dc manera que pugui comparar-sc al de Ics nacions més desenvolupades, fent honor sempre a la voluntat indefallent de refer i potenciar la nostra malmenada pàtria i a l'herència del vostre ric passat: un passat tan opulent que. amb raó. crec que es pot afirmar que els vostres 150 anys són 150 anys d'història per a la història. Uuís Serralrima fl CONCURS DE PIANO «CIUTAT DE BERGA• Per segon any consecutiu. el Centre d'Estudis Musicals del Berguedà «L'Espill• organitzà el Concurs de piano «Premi Ciutat dc Berga.. , d'àmbit nacional i dividit en tres categories: A (fins a 24 anys), B (fins a 19 anys) i e (fins a 14 anys). El jurat qualificador fou integrat per Antoni Besses. Àngels Alabert, Anna M• Cardona, Liliana Maffiottc i Montserrat Peray re, amb Neus Simon com a secretària. i emeté el veredicte següent: Categoria A: Primer premi: desert: Segon premi: Sofia Cabruja i Anna Ma Carro; Tercer premi: Roser Bercngucras i Aona Ma 5anchcz; Premi conwrca/: desert. Categoria B: Primer premi: Viviana Salisi; Segon premi: desen; Tercer premi: Lídia Escoz; Premi comarcal: desert. Categor ia C: Primer premi: desert; Segon premi: Mariona Vicens, Sandra Rosct, Rubén Ramos; Tercer premi: Ingrid Cusidó, Judith Monés; Mencions d'Honor: Xavier Guito, Carles Gutiérrez, Joan Lluís Pagès, Mireia Boix, Núria Alonso, Joan Bofarull; Premi comarcal: Xavier Guito. amb un accèssit per a Mireia Boix. Participaren al Concurs un total de setanta-do!> aspirants d'arreu de Catalunya. (359) 47 MÓN SONOR ARA • ABANS D'AHIR • DEMÀ • ARA ACTIVITATS MUSJCALS AL MONESTIR DE SANTES CREUS VI FESTIVAL DE MÚSICA DE LLÍVIA Un cop més, l'Obra Cultural Santes Crt:us ha organitzat un esplet de manifestacions musícals que se celebraran al Monestir curant els mesos dc juUol. agost i setembre. En e l marc dels «Dissabtes musicals,. (XII.l Cicle de Concerts de Música Clàssica) és de remarcar Ja presència de conjunts de tànta solvència com: .Kammerensemble de .Karlsruhe, Orquestra de Cambra del Palau de la Música Catalana, Orquestra Filharmònica de Budapest, The Scholars, Orquestra de Cambra del Teatre Lliure, i Or- Cinc concerts d'un alt nivell artístic conformaran la programació del VI Festival de Música de la Vila de Llívia, que s'ha consolidat (en la línia que li és pròpia) com a .!Jna de les manifestacions musicals estivals de més solvència. El Festival s'iniciarà el 8 d'agost, amb una audició de l'oratori EL Messies, de Hiindel, per l'Orquestra de Cambra «Con Brio.. , de Munic, el Cor de l'Oratori, de Landsberger, i un prestigiós quadre de solistes, sota la direcció de Johannes Skudlik. L'endemà, l'Orquestra de Cambra Solistes de Catalunya, dirigida per Xavier Güell, i amb Jaume Francesch com a violí solista, interpretarà un programa Mozart, precedit d'una Simfonia de Salieri. La part cen- questra de Cambra Concertaute of London. Altrament, el «Vlll Cicle de Concerts de Música Sacra" comptarà amb les actuacions del Cor Filharmònic de Praga, Ja Schola de Cant Gregorià de l'Obra Cultural de Santes Creus, la Coral Sícoris i el duo d'orgue i trompeta Sir Nicholas Jackson-Murphy. Pel seu cantó, el «Curs !mernacional de Cant Gregoriàlo celebrarà enguany el desè aniversari. Serà professat, del 19 al30 de juliol, per Míchel Levron i M" Àngels Civit. NOTICIARI DE L'ORFEÓ CATALÀ • ABANS 1 tral del Festival estarà integra. da per dues audicions símfòn~ ques de I 'Orquestra de Gottwaldov (Txecoslovàquia), dirigidJ per Rotislav Haliska, i amb]¡ participació solista del violinista Frantisek Novotny (dia L4)l de la pianista Carme Vilà (di! 15). Finalment, aquest Festiv~ es clourà el dia 22 d'agost amb un concert per l'Orquestra de Cambra «Concenante of LoD· don~t, sota la batuta de Nicholas Jackson, amb un programa de música barroca. El Festival de Llívia és organHzat pel Patronat del Museu Municipal, amb la col·laboradó de la Generalitat de Catalunya i de Ja Diputació de Girona, el suport de la Caixa d'Estalvis dt Catalunya i el patrocini d'BP· SON. I l'i M cc r ta l'J es re m da qu llc bc lít nu gi: Vi c. (è Vi• m INTENSA ACTIVITAT ESTIVAL DE L'ORFEÓ I DE L'ORQUESTRA DEL PALAU L'Orfeó Català obrí, el passat {lia 26 de juny, el Festival Internacional de Música de Torroella de Montgrí amb un concert, en el qual, sota la direcció del seu titular, Símon Johnson, interpretà la cantata Carmina Burana, de Carl Orff. Aquest concert s'inscriu en el marc de la intensa activitat estival de l'Orfeó, significada també pel que o ferf el dissabte 13 de juny, a La Bisbal d'Empordà i pel que interpretarà el dia 18 de juliol I 'Escola Marià Manent, de Premià de Dalt. Per la seva part, l'Orquestra de Cambra del Palau de la Música Catalana també té un dens programa d'activitats aquest estiu. Hi destaca d 'una forma especial el. concert que oferirà el dia 28 de juliol, al Pati de.l 'antic Hospital de la Santa Creu de Barcelona, en el cicle «Serenates 87,. que promou Joventuts Musicals de Barcelona. Altres actuacions seves seran: el dia 9 de juliol, al Festival de Música dcGiron.a; el 16dejulio1, a) de Matadepe1a; el 18 de julio!, al Festival de Santes Creus; i, finalment, el 4 d'agost a l'Auditori Pau Casals, d'El Vendrell , en el Festival que duu el nom del mestre. 48 (360) En un altre ordre de coses, es presenta un estiu d'una intensíssima activitat pel que fa a les obres del Palau, les quals continuen a un ritme viu. Com és sabut, es va avançar la cloenda de la temporada al Palau per permetre d 'actuar-hi en aspectes tan importants com la reforma en profunditat del segon pis. Una reforma que comportarà el canvi del sòl, la redistribució de les localitats laterals, la substitució de les butaques per unes altres de nou disseny que permetran millorar I' acústica. Fi.nalment, també s'hi construiran nous lavabos. Una altra obr& important que s• hi fa,rà aquest estiu és el nou accés al Palau , i ara pel carrer Nou de Sant Francesc. Per aquest mateix costat es treballa de forma intensa en l'acabament del nou edifici annex, en el qual, entre d'altres serveis i espais, s'instal·larà Ja nova sala d'assaigs de l'Orfeó. També es tre. balla en la façana de I'església de Sant Francesc de Paula, i en la remodelació de la casa rectoral, així com en l'estructura que ha d'acollir les instal·lacions d'aire condicionat, i també en la restauració de la façana que dóna als carrers de Sant Pere més Alt i d ' Amadeu Vives. r M ill FESTIVAL INTERNACIONAL DE «RADIO FRANCE ET DE MONTPELLIER LANGUEDOC-ROUSILLON>> Organitzat per "Radio France (France Musique, France Culture, France Inter, Radio France Hérault)• i la ciutat de Montpeller, del 13 de juliol al 2 d 'agost tindrà lloc el lli Festival Internacional de Música. Durant aquest període, Montpeller i altres ciutats i viles del seu radi d'influència (Arles, Nantes, St. Guilhem , Lodève, Pezenas, Assas, Grandmont, Bedarieux, Fontfroide, Maguelone, Sylvanes, Clermont, L'Hérault, Tarasoon, etc.) seran el centre d ' un cicle musical extraordinari, caracteritzat per la diversitat estilística i estètica i per la varietat de les agrupacions i solistes que li donaran vida. Entre els intèrprets, siguin mencionats, a títol il-lustratiu (no pas exhaustiu) les orquestres: Philharmonia de Cambra de Polònia, la d ' A!Jvergne, Orquestra Nacional de França, Nouvel Orchestre Philarmonique de Montpellier LanguedocRoussillon, Filharmònica de Lieja; els Cors de Radio France; els directors: Ernest Bour, Kent Nagano, Cyril Diederích, Pierre Bartholomée, Patrick Peire, MarekJanowskí, Micbel Beroff, Jean-Jacques Kantorow, NeU o Santi, Alexandre Lazarev, Claudio Desderi , Alexander Brussilovsky, Christophe Coin, Michel Swierczewskí, John Eliot Gardiner; els conjunts Solistes d'Uppsala, Ensemble À Sei Voci, Collegium Instrumental de Bruges, Ensemble Mosai· qucs, L'Itineraire, Trio du Nord, Percussionistes d'Estras· bul"g, etc. Els interessats a posseir una informació completa i detallada d'aquest singular Festival p<Xko adreçar-se a: «Festival Interna· tional de Radio France et de Montpellier Languedoc-Rous· sillon, B.P. 9156, 34042 MoDI· pellier, tel. 67 52 86 16*. r m: un ric m: se: la IX Dl Dl c. Aclariment A l'article de Maria Ester· Sala, Revistes de Musicolog!a: unfetal1lat, publicata l'ante~ll( número de la •Revista Musrc21 Catalana•, cal rectificar el següent paràgraf: •No es pot str triomfalista, però, s 'ha d'adme-ftre que és un símptoma inequ[· voc ...,., per «No es pot . ser triomfalista, però, i admetre qUI és ..... nil M br d' pi¡ ve llc i! nc U1 He M M (E ba re va ' VS D'AHIR • DEMA • ---· MÓN SONOR ARA ~ . ' CONVOCA TO RIES tegra. nfònj. ¡y CURS D'INTERPRETACIÓ MÚSICAL DE GIRONA itwa!rigida mbu >}Íili¡. J4)t à (di¡ r :stivaJ t amh :ra dt Lon1icho- I ~rama orga- lfuseu )racjó Junya na,d visd1 d'EP· r ander Coin, John ,ts~ bleÀ 1men· 4osa~ o du tsrras· ír ulli allada ¡J(J(b temaet li Rom· ~ODI- Ester· logio· tterior usical el seotseJ adme-• 1eqllÍ¡t seJ rc·qut El proper dia 2 I d'aquest mes comença el IV Curs d 'Interpretació Musical que promou l'Ajuntament de Girona, el qual es constitueix com a una de les referències més importants i de més categoria d'entre la variada oferta pcdagògico-musical que cada estiu ofereix el país. A l'edició actual, que es perllongarà fins al dia 7 d'ago~t, hom oferirà Ics sgücnts especialitats: Piano, a cura d'Emmanue! Ferrer, Luiz dc Moura Castro i Peter Pertis; V:olí. (Néstor Eidler i Vartan Manoogian); Viola (Matlhias Maurer); Violoncel (HerreJan Stegenga); Cant (Juliette Bise); Guitarra (òscar Càceres); Percussió (Xavier Joaquín); Orgue (Mor.tserrat Torrent); Aauta (Alexandre Magnin); Anàlisi musical (Carles Guinovart); Mètode Aberasrury (Néstor Eidler); Música dc cambra (Arthur Winograd); Pedagogia Musical (Jaques Chapuis); Tècnica Bàsica dc piano (Luiz dc Mou ra Castro); Tècnica Bàsica del violí (Vartan Manoogian); Teoria Històrica de la Música Espanyola (Al varo Zaldívar). Com sempre, el privilegiat marc del Call gironí constitueix un ambient insòlit i d'una gran riquesa que agombola aquesta manifestació, caracteritzada pel seu rigor. El curs compta amb la direcció de Carles Guinovart. IX CURS INTERNACIONAL DE MÚSICA ANTIGA, DE DAROCA La •lnstitución Fcrnando el Católico•. de Saragossa, organitza el lX Curs Internacional de Música Antiga, el qual sc celebrarà, a Daroca, del 3 al I 3 d'agost. S'hi ofereix una multiplicitat dc matèries: nauta travessera barroca (Agostino CiriIlo), vihuet'a (viola dc mà), llaüt i guitarra barroca (Jorgc Fresno), orgue (José L. Gonzalez Uriol), clave i continu (Jan Willem Jansen), cant (Rosemaric Meister), flauta dc bec (Pedro Memelsdorff), violí barroc (EmjJio Moreno), viola de gamba (Pere Ros). oboè barroc (Ciare S!lanks) i teoria musical (Alvaro Zaldívar). Informació i inscripcions (fins al 5 de juliol): •lnstitución Fernando el Católico•, Sección de Música Antigua, Diputación Provincial , Pl. de España. 2, 50004 Zaragoza. 1 CURS DE PEDAGOGIA I INTERPRETACIÓ PIANÍSTICA DE MATARÓ El Patronat Municipa.l dc Cultura de Mataró, en col-laboració amb I'Escola de Música de la ciutat. ha organitzat el I Curs de Pedagogia Pianística de Mataró, amb el professor Albert Nieto. La inscripció caldrà ferla abans del lO de juliol, i la durada del curs serà del 20 al 25 del mateix mes. El curs consistirà en una exposició teòrica, de caràcter pedagògic. i les classes teòriques tindran, com a temari: a) metodologia de l'estudi; anàlisi, memorització, pedalització, articulació i estil; b) relaxació i formes d'atac; e) digitació; d) grafia contemporània; e) escriptura polifònica. El dia 25, i com a cloenda del curs, el professor Albert Nieto oferirà un concert públic al Fossar Xic, tot coincidint amb les Festes de les Santes (Festa Major de Mataró). l1l CONCURS INTERNACIONAL DE PIANO «PILAR BA YONA• Dels dies 4 al 12 de setembre tindrà lloc, a Saragossa, el III Concurs Internacional de Piano · Pilar Bayona•, per a intèrprets. Aquest concurs és obert a.ls pianistes de tots els països. Els candidats han de tenir 16 anys com a mínim i 30 com a màxim a la data fixada com a límit per a la inscripció (16 d'octubre de 1987), la qual caldrà fer abans de la data esmentada. a la Secretaria del curs, carrer Coso, 57, 2n. 50001 Saragossa. Els premis són: 1.250.000 pessetes per al guanyador; 700.000 per al segon classificat i 500.000 per al tercer. Aquest III Concurs ha estat creat conjuntament per l'Ajuntament i la Diputació Provincial i per la Caja de Ahorros de Zaragoza, Aragón y Rioja, amb l'objecte de rememorar la figura de la pianista Pilar Bayona. És un concurs que se celebra cada dos anys, a Ics dates de l'aniversari de Ja mort de l'artista. ABANS D 'AHIR • DEMA' XVI CURS INTERNACIONAL DE GUITARRA ..JOSÉ LUIS LOPÀTEGUJ,. OrganitZat per Aula dc Música 7, de l'I al 14 d'agost tindrà lloc, a Sant Cugat del Vallès, la setzena edició del Curs Internacional dc Guitarra que professa José Luis Lopatcgui. El programa comprèn: mecanisme i tècnica de la guitarra, tècnica d'estudi, pedagogia dc la guitarra, interpretació musical (anàlisi i preparació d'obres d'autors anlics. moderns i contemporanis) i un homenatge a Héitor Villa-Lobos. El dia 14 d'agost, al Claustre del Reial Monestir de Sant Cugat se celebrarà el concert de clausura del Curs, a càrrec d'estudiants. Data límit d'inscripció: 24 de juliol. Informació: Aula de Música 7, Avda. Diagonal. 327. 2n, la, tel. 2074022, 08009 Barcelona. I CONCURS •GERMANS CLARET• Dels dies 21 al 27 dc setembre d'aquest any tindrà lloc a I 'Esbart Sant Cugat, a Sant Cugat del Vallès, el I Concurs «Germans Claret• per a instruments de corda i música dc cambra. Per als premis individuals s'establiran dos grups: A fins a 28 anys i B fins a 18 anys. Per optar al premi de Música de Cambra, la mitjana d'edat no ha de superar els 25 anys. Les inscripcions s'hauran d'efectuar fins al dia I de setembre, i cal adreç:~r-!es a l'Esbart Sant Cugat, carrer del Migdia núm. 6, 08190 Sant Cugat dei Vallès. AUDTCOR. AULA DE DIRECCIÓ CORAL Del 4 al 12 del proper mes dc juliol tindrà lloc. a I'InMitut Llongucrcs dc Barcelona. el Curset dc Direcció Coral corresponent a la convocatòria d'estiu dc la VJJ edició d' AUDJCOR (cur¡, 1986-1987). en el qual s'inclouen el~ nivells A.B i C, amb un nombre de 48 hores lectives. L'equip pedagògic d'AUDICOR és constituït per Manuel Cabero, Joany Company. Ramon Vilar i Montserrat Pucyo. Informació: lnMitut Llonguercs, e/ de Sèneca 22. 2". 08006 Barcelona, tel. 2171894 (de 18 a 20 h.). XI CURS ll\1TERNACIONAL DE MÚSICA A VILA-SECA I SALOU Des del I 977, el Conservatori de Vila-seca i Salou cOn\'OCa el Curs Internacional de Música. que se celebra durant el mes dc juliol. En el transcurs d'aquests anys. la presència dc professors prestigiosos. la bona acollida que ha obtingut per part dels estudiants, i un estil de treball rigorós i personalitzat, han motivat que el Curs esdevingués un dels de més prestigi entre els que se celebren al nostre pafs. Enguany se celebrarà del 12 al 26 de juliol. Les matèries que s'hi impartiran (i els professors corresponents) són: cant (Enriqueta Tarrés), flauta travessera (Willy Freivogcl), violí (Evelio Tieles), violoncel (Maria de Macedo), guitarra (José Tomas i Carles Trepat), piano (Cecilio Tieles), música de cambra (Elias Arizcuren), musicologia: •La música instrumental dc Mozart• (Francesc Bonastre), orquestra (Benet Casablancas). pedagogia coral (Joaquim Garrigosa). La direcció del Curs és a càrrec del professor Francesc Bonastre. ajudat en la sots-direcció pel professor José Tomas. La coordinació és a càrrec de la professora Lourdes Crespo. amb Joaquim Vives a la secretaria general. Informaci6: «Curs Internacional de Música, ciSant Pere. 25, . Apartat de Correus 69, 43480 Vila-seca i Salou (Tarra-gona)>;. IlJ CURS D'ESTIU DE L'ESCOLA DE TREBALLS CORPORALS I ARTÍSTICS DE BARCELONA Durant el mes de juliol. I'E:.cola de Treballs Corpomll. i ArtíMics possibilitarà, als interessats. la iniciació i l'aprofundiment del mètode ..cos. imaginació i energia conscient•. basat en el Sistema Abcrastury dc dc,cnvolupament personal. El curs d'iniciació tindrà lloc del 6 al I O de juliol: el d' aprofundiment, del 13 al 17. Ambdós seran professats per Yiya Díaz, la qual tindrà també a càrrec seu l'especialitat dc piano. El Curs es complementnrà amb l'estudi del repertori pianístic rus, i dels segles XVIJI, XIX i XX, sota la direcció de Constanza Davila. Informació: Escola de Treball Corporals i Artístics, e/ Casp, 79. 7è, tel. 232 96 67. 08013 Barcelona. MÓN SONOR DISCOS • U/BRES • DISCOS • LLIBRES • DISCOS LLIBRES BERLLOZ: MEMORJAS. TRADUCCIÓ DE JOSÉ VEGA MERINO. 2 VOLUMS DE 238 l 345 PÀGINES. MADRID. 1985 . TAURUS BDICIONES. Les Meuwliasd'Hcctor Louis Berlioz es publiquen per primer cop el París. el 1870. l'any següent dc la mort del compositor. Fins a l'cdtció que motiva aquest comentari. no es disposava en ca:.tcllà d'una vcr:.ió fiable. No es podia qualificar com a tal la del Centro Editor dc América Latina. que consbtia en una selecció. Eb dos volum~ publicats per Tauru\. en canvi. són una propo~ta scrío:.a i riguro~. La tmducció. a més a més. té uu bon nivell. Berlioz va ser sempre un músic r.10h lligat a la literatura. En la seva producció. com a romàntic paradigmàtic. aquest an actua com una mena dc mecanisme que impulsa la seva imaginació sonora. Berlit'Z va ser críti.:; deixar c~crites les !¡cves impressions va acabar essent una necessil<lt per a !.!Il. El món dc les Memorius. per descomptat, ·Ss molt diferent del dc la ressenya periodística. L'autobiografia és au tèntica literatura. tïns al punt que els fets són -reinventats... L·artbta es mostra en tota la seva essència. Tan berlozianes són aquestes pàgines de prosa com la Fa lilàsfica o Romeo i Juliew. Estem, en detïntiva. davant una visió romàntica dc la pròpia 'ida. Ni per casualitat guia al compositor cap desig positMsta dc fixar dades que, hipotèlicamcnt, poguessin ser ret:laborades després. No cal cercar. doncs. en aquest escrit el seu possible valor com a font documental. El seu sentit es troba en una ahra dimensió molt diferent. Res no és tan simptOmàtic com la declarada intenció dc recollir tan sols allò que hi beneficiï l'autor. Alguns - fins i tot potser moltsepisodis són inventats. segurament. No hi fa rel>. Allò que compta és l'irònic fi ltre del músic francès. que en~ va legar un fidel ret rat del 11eu propi esperit i del que animava l"època i Iu societat que li va tocar dc viure. Enrique Mtmíne::. Miura DISCOS SOFIA PUCHE - PIANO-. •HOMENATGE... EL PARC D'ATRACCIONS. DE MANUEL BLANCAFORT ESCÈNES D'ENFANTS- PAISATGES. DE FREDER1C MOMPOU. EDITAT PER FOC NOU Resulta extraordinàriament satisfactòria la publicació d'aquest disc. I ho resulta pels molts elements que s'uneixen positivament en aquesta iniciativa. En primer terme. el fet d'homenatjar en un sol enregistrament, i d'una forma plena de coherència, dos dels nostres més imponants compositors d'aquest segle. amb què a més se 'ls situa en una perspectiva formal ben interrclacionada. ja que també foren grans amics al llarg de quasi totes llurs respectives i dilatades existències. Si aplegar aquests dos compositors en un enregistrament constitueix una idea absolutament elogiosa, la tria de les obres que s'hi reuneixen dota l"obra d'elements especialment suggestius. He situat. doncs, un marc previ plenament justificador de la iniciativa. •Homenatge.. constitueix d'entrada un notable esforç per posar a disposició del gran públic un món musical. i derivadament humà. d'un gran valor. El massa oblidat Manuel Blancafort se' n~ fa present de forma molt exacta a través d'una dc les seves obres pianístiques més definitòries: aquest Parc d'Atraccions. dedicat a qui fou 'O f r LiL 1:._!.~/_E_ tf 11#\ J.\fiA~··· N 4..-.i''udü \fl;;;t,z un gran amic del compositor. Ricard Viñcs. Una obra. amb la qual el compzy..itor dc La Gar riga. gràcies també a la projecció que li atorgà el pianista. a'¡,ulí prc~tigi internacional. Aquc~ta peça. plena dc lluminositat i joia. dc cortra<,tos cnjoga!>!.Ut!. 1 descriptivismc dc bona llei. mostm també Ics rcfcrèncic¡, d'uns moments formals molt definitoris dc la trajectòria del compositor. Pel que fa a Ics composicions de Mompou. si bé Escenes d'infams es mou en un context formal relativament proper a l'esmentada obra dc Blancafort, a Paisatges trobem ja el Mompou més quintaessenciat, més procliu a aquest minimalisme musical del qual s'ha sentit sempre orgullós. Hi apareix aquest equilibrista dc Ics rc~sonàncie~ i dels silencis. aquest suggeridor de mons poètics abstractes i. ensems. subjugadors. El salt entrt les dues obres assenyalades e, ben evidenL i hom assbtcix ai\ a una constatació atractiva d"ull' evolució formal: un factor qu.; encara afegeix ai·Jicient.\ al dis.. Aquest enregistrament té un altre al·licient definitiu: cltre· ball de la pianista Sofia Puche. Un treball profund, sentit, d'una gran sinceritat, fet amb una bar· reja d ·autoritat i veneració. anil un sentit de la professionalitat ben entesa i, sobretot, mostrant allò tan fonamental que en per dríem dir la necessitat sentida, la voluntat plenament assumida dc fer allò: interpretar una rmbi· ca que. hom ho pressent. és molt estimada per !"artista. TIPPE:TT: THE KNOT GARDEN. JILL GOMEZ I JOSEPHINE BARSfOW. SOPRANOS: YVONNE MINTO~ MEZZO: ROBEJU TEAR. TENOR: RA IMUND HERlNCX. THOMAS CAREY I THOMAS HEMSLEY. BARÍTONS. ORQUESTRA DEL COVENT GARDEN. DIRECTOR: COLIN DAVlS. PHILLIPS 412 mt-1 Un dels fenòmens més apal>de la música britànica del nostre segle ¿g l'apogeu que ha experimentat l'òpera. Dos compositors polaritzen els diferents camins seguits pel gènere, a Anglaterra: Benjamin Britten i Michael Tippet. Les obres del primer, qu i és en molts sentits bastant més fàcil i accessible al gran públic. acaparen una representativitat ara discutida. Tippet es mostra a la crítica com un operista de recursos més rics i d'u na concepció de major profunditat. TI1e Knot Garden (1966-1969) és la cinquena òpera escrita per Tippet. El text i la música són d'ell mateix. i l'obra adquireix així una total coherència amb ~ionants l'exteriorització d'un món personal. En aqueMa pàgina. la tr.lgèdia dc lcl> relacions humanes és conduïda fin~ al paroxisme. El propi Tippet ha qualificat TI1e Knot Garrlt•n dc creació ~agòni­ ca•. No és la seva única composició que apunta en aquesta direcció. Podríem recordar, en aquest efecte. la seva catàrtica Quarw simfonia. L'òpera recollida en aquests dos discs és un bisturf que elissecciona sense pi..!tat la consciència humana, les seves llums i Ics seves ombres. igual que ja ho havia fet Tippct en una altra producció mestra per a l'escena: 111e Midswnmer Marriage. La interpretació enregistrada posseeix el segell dc la cosa autèn- tica. A l'estudi dc gravació h.z anat els mateixos protagonbt•"' de l'estrena. el 2 de dcscmbr( del 1970. La gravació. do 1974. ha trigat a arribar fin~ a nosaltres. com veiem: li aD)> La seva present dísponibilit~l ens capacita per conèixer aque>· ta tra nscendental partitura en una lectura rodona. Juntament a un apropiat re· partiment vocal. que d6nn t'O) als no senzills personatges idea~ per Tippet, sobresurt la imprcs· sionant comprensió de l'obrack Colin Davis. Queda demostrat, aix(, que~ gran di rector és possiblement" major intèrpret actual de la mu· sica de Micbael Tippet. Enrique Martíne-:. Miur• ~ri~ 1, en- entre les él x ai\1 (f'wr· rqut di.;c d'una ~bar· anil [alifat ~trant hpo- Jtida, 1m ida músi· ;molt