Revista Musical Catalana. Núm. 35 Setembre 1987
Editorial: Orgues de Catalunya / FIGURES I TEMPS Andrés Segovia. Luis Gasser / El Festival Internacional de Música de Barcelona, la continuïtat d'un quart de segle. Agustí Montellà / Elisabeth Schwarzkopf i l'art del «Lied» Albert Julià / TEMA EL SILENCIÓS ADÉU DE FREDERIC MOMPOU. Frederic Mompou, apunt biogràfic. Clara Janés / L'home i l'artista de la sensibilitat. Xavier Montsalvatge / Frederic Mompou, doctor honoris causa de la Universitat de Barcelona. Oriol Martorell / Traces impressionistes en l'obra de Mompou. Josep Casanovas / El piano, la veu de Mompou. Montserrat Albet / L'obra coral. Lluís Millet / Mompou i el dubte davant del seu temps. Comellas / Mikrokosmos: Mompou. Pere Artís / MÓN SONOR XX Trobada de Corals Infantils de Catalunya. R.R.M.C. / RETRAT: Pierre Boulez, el músic del nostre temps. Gemma Piñana / Scherzando. Cesc / Ara, abans d'ahir, demà / Concerts, recitals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Pianos i instruments Assistència tècnica del Palau de la Música Catalana S. A. D'INSTRUMENTS MUSICALS Av. Francesc Cambó, 10 Tels. 319 60 96 · 310 69 12 08003 - BARCELONA Orgues, teclats simfònics, s intetitzadors, etc. SAD~ Distribuí'dors oficials de: SCHIMMEL PLEYEL Via Laietana, 32-34 Tels. 319 60 96- 310 69 12 08003 - BARCELONA GAVEAU ERARD KAWAI EDITORIAL ORGUES DE CATALUNYA 2a ÈPOCA ANY lV - NÚM. 35- SETEMBRE 1987 Director: Jaume Comellas Sots-director: Lluís Millet Cap de Redacció: Pere Artís Maquctatge: Glòria Escrig Correcció: Joan Costa Fotografia: Pau Barceló Publicitat: Publi/Tempo , S.A Amadeu Vives, 3, 3r, 1a B. Tels. 3013393- 3179928/82 08003 Barcelona Publicidad en Medios de Comunicación, S.A. Travessera de Gràcia. 17-21. 3r, 4a Tel. 209 71 19 08021 Barcelona Impressió: Impressors de Badalona, S.A.L. Fotocomposició: El Tinter, Stat. Coop. Distribució: L'Arc dc Berà, S.A. Dipòsit Legal: B. 34.432/83 Consell Editorial: Fèlix Millct (President) Montserrat Albet Roger Alier Josep Casanovas Gregori Estrada Enric Gispert Joan Guinjoan Carles Guinovart Antoni Marí Oriol Martorell Xavier Montsalvatge Santi Riera Maria Ester Sala Col-laboren en aquest número: Montserrat Albet, Pere Artís, Josep Casanovas, Cesc, Jaume Comellas, Luis Gasser, Clara Janés, Albert Julià, Oriol Martorell, Lluís Millet, Xavier Montsalvatge, Agustí Montellà, Gemma Piñaña. fe: REVISTA MUSICAL CATALANA Amadeu Vives, I Tel. 301 11 04 08003 Barcelona Una vegada més, l'estiu musical català s'ha caracteritzat per la considerable, per no dir enorme, concentració d'activitat musical que s'ha escampat arreu del país, seguint una lfnia de procedir que, any rera any, s'intensifica. Així, una vegada més, juliol i agost ha contemplat arreu de pobles de més o menys envergadura demogràfica, i quasi sempre a redós d'auditoris tan atfpics com es vulgui -generalment esglésies- una sèrie molt densa de cicles i concerts aïllats agombolats per la denominació comuna de Festival de Música, sovint amb I 'afegitó, qui sap si justificat, però en tot cas moltes vegades provincianament prestigi ador, d' "internacional ... Destriar tot allò que hi ha de bo i de consistent constitueix una tasca cada dia més necessària atesa les dimensions que està assolint el fenomen. En tot cas, tampoc no semblaria adequat, a priori, i a manca d'un aprofundiment superior, blasmar sense més ni més aquest fenomen, probablement sense referència arreu del món, i que fa de Catalunya, durant aquests mesos, un centre extraordinari de vida musical. Dins d'aquesta atepeïda manifestació que és tot l'estiu musical català, hom ha pogut gaudir. per setena vegada, d'un cicle de característiques positives poc dubtoses. Amb "Els orgues de Catalunya.. , hom ha fet professió pública d'una realitat molt seriosa i important: la tasca de recuperació de I 'enç>rme patrimoni organístic històric amb què compta el país. Es, aquesta, una activitat que, promoguda i dinamitzada pel Servei dc Música de la Generalitat, i sostinguda també per ajuntaments i entitats locals on s'ubiquen aquests orgues, avança de forma segura, encara que potser no ràpida, en el camí de reconstrucció d'un conjunt artístic i funcional d'una enorme importància. Recuperar una bona colla d'orgues amb una història important al seu darrera constitueix una mena d'emblema d'una forma d'actuar, una demostració de sensibiJjtat i de criteri. Però, al mateix temps, situa una línia de dinamització cultural de conseqüències imprevisibles i en tot cas només saludables. Pobles i viles que potser no disposen d'un piano amb un mínim de condicions, sovint són dipositàries d'instruments -orgues- que amb un treball de reconstrucció intel·ligent constitueixen els elements d'una enorme capacitat vivificadadora de la vida musical dels diversos llocs on es troben. Amb el cicle de concerts citat, hom mostra els fruits d'aquest procés de la mà de destacats artistes del país i de fora. És d'alguna manera la celebració festiva del goig de la recuperació -encara que només sigui parcial, d'una fase del procés. Tant li fa. El camí encetat acabarà amb la restauració total, tard o d'hora. Mentrestant, els nostres constructorts, dc prestigi prou reconegut, tenen també oportunitat de fer front a empreses professionals agnüdes com a tals, per damunt de la seva primària dimensió econòmica. És tot un engranatge que va donant uns fruits segurs i ferms, potser sense fer gaire fressa, sense escarafalls fora de to, però a la fi amb eficàcia, i revestint, tot plegat, un to de distinció i categoria, dc realitat important, que resulta satisfactori de fer constar. (367) 3 SUMARI EDITORIAL FIGURES T TEMPS Orgues de Catalunya . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 3 Andrés Segovia (Luis Gasser) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 5~ El Feslival/ntemacional de Música de Barcelona, la continuïtat d'un quart de segle (Agustf Montcllà) ................................. . Elisabeth Schwarzkopf i l'art del «Licd» (Albert Julià) .................... 13 TEMA EL SILENCIÓS ADÉU DE FREDERIC MOMPOU Frederic Mompou, apunt biogràfic (Clara Janés) ......................... 16 L'home i l'artista de la sensibilitat (Xavier Montsalvatge) ................. 19 Frederic Mompou, doctor honoris causa dc la Universitat de Barcelona (Oriol Martorell) ................................................... 20 Traces impressionistes en l'obra dc Mompou (Josep Casanovas) ............ 23 El piano, la veu de Mompou (Montserrat Albet) ...... . .................. 28 L'obra coral (Lluís Millet) ........................ .. . . ...... . ........ 33 Mompou i el dubte davant del seu temps (Comellas) .............. . ...... 35 Mikrokosmos: Mompou (Pere Artfs) ................................... 36 1 dr~ ne¡ I bre arn MÓN SONOR • ,1-: ~ XX Trobada de Corals Infantils de Catalunya (RRMC) ................... 37 I RETRAT: Pierre Boulez, el músic del nostre temps (Gemma Piñana ........ 38 si fra Scherzando (Cesc) ............. . .......... . ......................... 41 COl Ara. abans d'ahir, demà .... . ........................................ 43 a Concerts. recitals ... . . . . . ... . .. . ... . . . .... . ......................... 41 rus vél I si¡ COl dc lèq ble ca Preu de Ja subscripció anual: 2.500 pessetes Subscripció anual Europa: 3.500 pessetes Subscripció anual Amèrica: 30 dòlars Preu d'aquest número solt: 325 pessetes 4 (368) ni ve als gir I sòl col ha• qu: ---------------- ---- FIGURES I TEMPS . 20 . 23 Andrés Segovia . 28 . 33 . 35 . 36 . 37 . 38 . 42 . 43 . 47 El passat 2 de juny morí, a Madrid, Andrés Segovia, I' intèrpret espanyol més conegut arreu del món. Havia nascut a Linares. Jaén, el 21 de febrer del 1893. I la vocació se I i despertà amb la vida. Per necessitat, tingué una formació quasi completament autodidacta. Recordava la frase de Bernard Shaw: «Els qui saben, fan roses; i els qui no saben, n 'ensenyen,.. Fou tanta la compenetració que establí amb la música i la guitarra que els primers rudiments d'aquesta, que li arribaren a través d'un músic popular, els aprengué «com si recordés». A 15 anys ja va fer el primer concert a Granada. S'interessà a conèixer quins guitarristes de mèrit hi havia, cosa que el portà a València, on entrà en contacte amb els deixebles de Tàrrega, mort l'any 1909. La seva carrera de concertista fou una constant línia ascendent que el portà, essent encara jove, a tocar a Espanya i, després, a París, ~s Estats Units i posteriorment a acomplir gires anuals arreu del món. , Encara que Scgovia no pogué rebre una sohda formació musical i tècnica de cap escol~ g~itarrística reconeguda, la guitarra hav1~ tmgut un repertori i uns intèrprets de quahtat des d'almenys el segle XVI fins als nostres dies (igual que la violc1 de mà): a Espanya i Itàlia en el segle XVI , i el llaüt a Ja resta d'Europa, des d'aquella època fins a finals del segle XVIII. En tots aquests instruments afins s'havien manifestat sense interrupció, al llarg dels segles, compositors, intèrprets i constructors que foren reconeguts, admirats i protegits pels més alts estaments socials. Aquest vigorós i fecund corrent artístic quedà debilitat quan les preferències musicals i instrumentals afavoriren el violí. al segle xvm, i el piano al següent. Els artistes de mèrit que, durant aquells anys, cultivaren Ja guitarra no assoliren la mateixa consideració dels seus contemporanis que aquells altres que vessaren la creativitat en els esmentats nous instruments. Notables compositors i intèrprets guitarristes mantenien una contínua activitat apreciada en la intimitat i inapropiada per expressar els continguts musicals que els autors més significatius expressaven mitjançant l'orquestra, el piano i els grups de cambra. A principis del segle actual, a Espanya hi havia un concertista de guitarra molt estimat a Europa i Amèrica (Miguel Llobet) i un extraordinari pedagog i musicòleg, notable compositor i intèrpret (Emili Pujol). Cap d'ells no assolí l'anomenada mundial dc Segovia. El primer va morir el 1938 i havia estat considerat la figura més gran de la guitarra de la seva època. El segon centrà el seu amor a la música en Ja callada tasca de I 'ensenyament i Ja investigació. Andrés Segovia, per la seva qualitat, pel temperament i per la bona relació amb els mitjans de comunicació ha assolit una fama no pas més intensa que la dels seus il·lustres antecessors d'altres segles (Narvaez, Milano, Dowland, Gaultier, Corbetta, Weiss, Sor, Zani, etc.), però sí, més multitudinària. EI gran mestre anà perfilant al llarg de la vida quatre projectes en relació amb el seu instrument: 1. Redimir la guitarra d ' un pa per folklòric secundari. La guitarra, per les seves característiques organològiques i tècniques, fou i és un instrument apte per a manifestacions musicals de molt diversos tipus. La seva vessant populatxera fou coneguda per Segovia, durant la infantesa i Ja joventut, més que no pas la culta. Afirmava amb merescuda satisfacció: <~.Entre Les coses més importants que he fet a La meva vida hi ha la de dignificar La guitarra; perquè, encara que abans que jo hi havia hagut artistes de molt mèrit, com Tàrrega o (369) 5 Llobet, no l'havien imposada a la vida musical intemacíorwl}>. Podem assenyalar que els seus mèrits no haurien estat suficients si una tendència general de la societat no hagués estat disposada a acollir aquest instrument en el qual, en certa mesura, perduraren, refugiant-s 'hi, determinats elements de l'estètica expressiva del segle anterior , en un moment en què la música, com el pensament i els valors, quedaven afectats per les profundes transformacions que precediren (i seguiren) la primera guerra mundial. 2. Dotar -la d ' un r epertori d ' alta q uaHtat. Aquest repertori havia estat compost ja en èpoques anteriors, i en la redescoberta hi participaven musicòlegs, intèrprets i editors que, constantment, anaven ampüant de forma substancial el nostre patrimoni cultural. Segovia, poc dotat per a Ja composició, però intè rpret dc prestigi, tingué J'cncc11 d'encarregar moltes obres: «Volia dotar la guitarra amb un repertori d'alta qualitat, elaborat a base de treballs que tinguessin 1m valor musical íntrfnsec, proceden ts de la ploma de compositors acostumats a escriure per a orquestra, piaIlO, violí, etc. Aquests foren: Moreno Torroba, Falla, Turína, Ponce, Villalobos, Castelnuovo Tedesco, Tansman, Roussel, Scott, Rodrigo, Jo/i ver, Duarre i d'altres•. Segovia, que es formà a la seva joventut en els epígons del romanticisme, aconseguí que els compositors esmentats, generalment llatins, ens lliuressin mostres del millor dels respectius quefers. Tal volta - i pel seu propi sentir estètic- no s'interessà eficaçment perquè cap dels grans clàssics d'aquest segle escrivfs per a I' instrument, per la qual cosa és de lamentar que el geni de Ravel, Bartók, Schonbcrg, Stravinsky, i més recentment Messiaen, Lutoslawsky o Stockhausen, entre d'altres, no hagin fet aportacions per a la guitarra. Llur qualitat hauria estat tan significativa que hauria afavorit els propòsits de mestre. Aquest es manifestava "· .. conservador del millor i en evolució», i no negava el seu rebuig envers el pop i altres formes d'expressió contemporània. 3. Aconseguir q ue la bellesa de la guitarra fos coneguda pel p úblic filha rmònic d 'arreu del m ón . Aquest és un dels seus propòsits més aconseguits. El potent so i la captivadora interpretació hi han contribuït. També els moderns sistemes de comunicació i de propaganda, j el tipus d'instruments que ha tocat, construïts per Ramírez o Fleta, entre d'altres, atenent les seves indicacions. 4. Influir en els r esponsables de conser vatoris, acadèmies i universitats perquè incloguin la guitarra en els seus progra mes educatius a l m ateix nivell que a ltres instr uments d e concert. «He coUocat alumnes meus com a professors a conservatoris de Sul'ssa, itàlia, Espanya, Anglaterra, Austràlia, Argentina, Estats Units, Alemanya, Holanda, França i els Països Escandinaus. Els meus deixebles hi continuaran afegint les seves pròpies contribu6 (170) cions artfsriques... Aquests deixebles, fruit de la llarga i plena vida de Segovia, han estat ja mestres de mestres. Llur activitat i llurs opinions , sempre favorables aJ comú origen, han contribuït al bon nom de qui els fou professor. L'interès de Segovia per aquesta tasca docent quedà reflectida en els cursos de Siena, Santiago de Compostela i Berkeley, en els quals es formaren guitarristes com Alirio Díaz, Oscar Ghíglia, John Williams o Josep Tomàs, entre molts d'altres, que han multiplicat exponencialment la influència del mestre. Segovia era un treballador constant i discipljnat, però tolerant amb els altres, als quals no pretenia imposar una determinada interpretació. Era vitalista, biòftl-amador de la vida- i amable. Gran lector, també a la seva dilatada existència havia tractat diverses de les personalitats més brillants del segle, cosa que contribuí a dotar-lo d ' una harmoniosa saviesa i d'una gran facilitat en el tracte. Era una de les seves majors qualitats, cosa que li féu guanyar-se la implicita aquiescència de tothom. Aquesta favorable impressió es devia a la humanitat que la seva música i la seva persona manifestaven generosament. Similars serien. entre altres, les qualitats que tenien els eminents compositors i llaütistes Charlcs Bocquer (cap el 1600) i Sylvius Leopold Weiss (1686-1785), unes virtuts que havien de ser poc comunes, per ser reconegudes com a tals en els ambients artístics, propensos a l'enveja. L'anomenada escola de Segovia consisteix en ele ments tècnics associats a un tipus d'interpretació. Deia el guitarrista, del seu instrument, que: "· .. quan algú el toca amb amor i destresa, dels seus sons ma/encònics sorgeix un èxtasi que ràpidament ens atrapa per sempre». També li agradava de comparar-lo amb la dona, assenyalant que com ella, podia ser " · .. tan neuròtica com enonnement dolça i poètica». La gran qualitat del so, un tret essencial de les versions de Segovia La gran qualitat del so és un dels trets diferencials de les seves versions. Ho aconseguia mitjançant uns dits molt gruixuts, que acabaven amb una ungla arrodonida la qual amb prou feines sobresortia del dit. Atacava les cordes amb la mà lleugerament girada cap a la dreta i els dits encorbats amb naturalitat, utilitzant la força des de I 'arrancada del dit i polsant les cordes quasi perpendicularment, entrant pel cantó esquerre del dit i sortint pel dret. (A algú amb dits no tan gruixuts li donaria un resultat millor un atac amb lleugera diagonal a les cordes). Mitjançant Ja utilització de gemma i ungla, el grau de tensió entre les tres falanges i e l lloc de les cordes amb què polsava, disponia d'una immensa gamma de colors predominant els densos i càlids- i de di- va produir a la seva casa de Madrid, després d'una vida dilatada i intensa (s 'havia casat tres vegades) en què conegué com a protagonista l'inextingible ritme de la naturalesa. La premsa, la ràdio i Ja televisió dels cinc continents van destacar la pèrdua d'aquesta personalitat, històrica ja mentre vivia. Andrés Segovia havia rebut, entre d'altres, les següents distincions: Doctor honoris causa per les universitats d'Oxford, Tok:io, Santiago de Compostela. Autònoma de Madrid, Nova Orleans. Granada, Cadis, Califòrnia i, pòstuma, per Ja complutense de Madrid. Era acadèmic dc la Real Academia de BeUas Artes dc San Fernando. Premi Nacional de Música, Banda de Cavaller, Gran Creu d'Alfons Xel Savi, i d 'Isabel la Catòlica. Marqués dc Salobreña. Madalla d ' Or de la província de Granada, de la Villa de Madrid , i del Mèrit en el treball. Premi Grammy. Gran Creu del Mèrit de Ja República italiana. Premi «Una vita nella musica•. Premi Lconnie Sonning. Premi de Música de la Fundació Albert Schweitzer, i diverses vegades li havia estat atorgat el premi del Disc d'Or americà. Bibliografia i discografia seleccionada nàmiques. Mantenia la mà esquerra sem· pre prop de les cordes, amb els artells ala mateixa distància del diapasó. Feia els can· vis de posició, principalment, mi~ançant el canell i els dits, sense participació del col· ze, que romania junt al tòrax, excepte quan realitzava algun dels seus vibracos incom· parables. El seu propòsit de lligar al màxim amb una tal economia de moviments, determi· nava que a les seves gravacions aparegum amb freqüè ncia sorolls produïts en fregar la mà esquerra sobre les cordes. La posr ció natural del seu cos tenia tendència a afavorir la gravetat, assentant-lo i aprofitant-se el pes. Els braços no se separaven del tronc més d'allò imprescindible; les espat· lles es mantenien caigudes i I'esquena lleu· gerament arrodonida. Andrés Segovia contribuí a afirmar un ti· pus de programa de concert basat en una multi pi icitat de petites obres de diversos es· tils i èpoques . En la seva interpretació, ell detalls dominen sobre el conjunt. No deixa gens de música sense dicció: cap nota no li surt buida, accidentalment. Juxtapo~ canvis de color i dinàmica -i . fms i tot. alteració de les durades- constantment. .IJ seva forma de tocar és subjectiva: els re· cursos utilitzats no obeeixen a un projecte musical supeditat a la forma. Segovia deia que« .. .quan I/liCI obra surt a la llum pública, el compositor ja 110 pot dir que és exc/usivamelll seva: el concertista i el públic se n'apodere/I». Les seves interpretacions, que aplicava amb similar criteri a totes les obres, són semblants a les d'altres guitarristes del 1900 (les escasses gravacions dels quals encara es poden escoltar, com és el ca¡, dc Llobct i Barrios), plenes de color i vida i d'una expressivitat retòrica. La tensió es basa més en una acumulació de recursos que no en dosificar-los. No percebem que l'intèrpret reservi determinades possibilitats expressives per a un determinat moment de la peça o per a una obra en particular, sinó que, al cap de poc temps dc començar, sembla que ja ens ha mostrat totes les múltiples possibilitats del seu llenguatge, tot dinamitzant cada nota i encarregant a la partitura - al compositor- de garantir la continuïtat de la música. L'expressivitat del seu llenguatge és similar a la que es manifesta quan les persones, en la intimitat, parlen de la respectiva passió, dels anhels, o més dc les insatisfaccions que ~e plenitud. L'absència de fraseigs llargs I~e línies de tensió sostingudes no és relaCIOnada només amb el tipus d'obres que to- cava -generalment, de breus proporcíons- sinó amb aquesta interpretació humanitzada, pròxima, col·loquial. El caràcter inexo rable de la naturalesa, el destí o les g rans lleis que regeixen el món apareixen esmorteïdes a les seves versions, de la mateixa manera que el tremolí de la fulla del pollancre reflecteix més la presència de la brisa que la força del vent, a la qual no es lliura si no és amb la mort. En el nostre segle han aparegut diferents escoles guitarrístiques, les quals proposen diverses tècniques i criteris interpretatius. Gairebé totes són parcialment deutores a Segovia, Ja forma dc fer del qual sempre va ser un punt de referència. Amb objectius coincidents en allò que és fonamental, són les escoles dc Pujol, Yepes, Bream, Carlevaro, Lagoya, Williarns, Russell i altres, responsables de Ja formació dels pianistes de la nova generació. Segovia va pertà nyer a la generació de Mompou , de Casals, de Miró, de Rubinsteib, de Horowitz, tots e lls artistes de llarga vida i molt actius, que assoliren en la maduresa una harmonia amb ells mateixos i amb el món, al qual van transmetre llur obra. La mort de l'estimat i admirat mestre es Segovia va escriure una autobiografia (fins a l'any 1920) i alguns articles amb el títol The guitar and myself, a • Guitar Rewiew» de 1957, 1948, 1949 i 1961. GAVOTY, B.: Andrés Segovia (Ginebra, 1955) BO BRI, V.: Segovia Technike (New York, 1972). PURCELL, R.C.: Andrés Segovia. Contributions to the World ofthe Guitar (Cali fornia, 1973). Inclou una llista d 'obres publicades i discografia . CLINTON, G.: Andrés Segovia (Londres 1978). Assaigs i entrevistes. La casa B. Schott's Sohne, de Mainz, va editar moltes de les obres que li foren dedicades, ultra les seves transcripcions i adaptacions. Els seus discos van aparèixer sobretot amb els segells DECCA i DEUTSCHE GRAMMOPHON. Entre els quals hi ha: - Maestro Segovia. (DECCA DA-128) Obres de Milà, de Visée, Sanz, Scarlatti, Sor, Mendelssohn , Albéniz i Torroba. - Andrés Segovia interpreta los romanticos. (DECCA 400.051) Obres de Chopin, Schumann, Paganinni , Ponce, Schubert, Brahms i Mendelssohn. - Cinco píezas de «Platera y yo». (DECCA DA-110) Obres de CastellnuovoTedesco, Frescobaldi, Donostia, Debussy, Weiss i Sor. - Segovía. (DECC DA-130) Obres dc Tansman i Mompou . - Segovia-Bach. (SAGA Records) Obres de Bach. úlis Gosser Barcelona juliol del 1987 (371) 7 I FESTIVAL I INTERNAEIONAL I I DEMÚSIGA I I DE BAREEL0NA I Octubre 1987 ORQUESTRA DE LA CIUTAT DE BARCE LONA COR DEL GRAN T EATR E DEL LICE U SCHÓN BERG ENSEMBLE ORCHESTRE NATIONAL D U CAPITOLE DE TOULOUSE GRUPO CiR CULO LA CAP E LLA REI AL PHILHARMONIA O RC H ESTRA ORFEÓ CAT ALÀ ENSEMBLE DE CUIVRES D'AQUITAINE CAPELLA DE MÚSICA DE SANTA MARIA DEL MAR DlABOLUS IN MUSICA PERCUSSIONS DE BARCELONA COR PRO-MUSICA D E LONDRES COR EL VIROLET COR L'ESQUELLERINC DEL COR MADRIGAL sit d' ra ffit de ra• m de la an ci bl l' p de m DIRECTOR S eo FRANZ..PAUL DECKER • REI NBERT DE LEEUW • MICHEL PLASSON • .JOSÉ LUIS TEMES .JORDI SAVALL • ROGER NORRINGTON • ESA-PEKKA SALONEN JOAN LLUÍS MORALEDA • LASZLO H ELTA Y • .JOAN GUJNJOAN tu~ te CI m SOL I STES LELLA CUBERLI • ALEXANDRINA MILTCHEVA • JOHN ALER • RICHARD STILWELL BARBARA SUKOWA • GABRIEL TACCHINO • ISABEL GARCISANZ • GERA.R D GARINO MIC H EL SENECHAL • MICHEL TREMPONT • ALFONSO ECH EVERRÍA • SALVATORE ACCARDO JOSEP M. VILAGRASA • FAYE ROBINSON • RICHARD MORTON • STEPHEN ROBERTS FRIEDRIC H GULDA • MARILYN HOR NE • MARTIN KATZ • KATIA LABEQUE MARIELLE LABEQUE • BRIGITIE FASSBAENDER • IRWING GAGE • LOLA ARENAS ENRIQ UETA T ARRÉS • JOHN VAN KESTERE N • NEIL HOWLETI si de Ot de m m ha m fi ESTRENES MUNDIA LS • PRIMERES AUDIC IONS PALAU DE LA MÚSICA C ATALANA SALÓ DEL T INELL SANTA MARIA DEL MAR VENDA D'ABONAMENTS: Del 3 al lO de setembre, a la seu del Patronat de l'Orquestra de la Ciutat de Barcelona, dc 12 h. a IS h. i dc 17 h. a 20 h. (dissabte i diumenge, tancat). VENDA ANTICIPADA DE LOCALITATS: Les localitats per a tots i cadascun dels concerts pochan adquirir-se des del 23 dc setembre, de dilluns a divendres, d' li h. a 13 h. i de 17 h. a 20 h. i els dissabtes, de 17 a 20 h., a les taquilles del Palau de la Música Catalana (e/ . Amadeu Vives I, tel. 301 l i 04). ca ~ d Ajuntament I ~de Barcelona Dírecció i organi1zació: Àrcn de Culturu dc l' Ajuntument dc llnrcclcma Informació: Oficina del Festival: Tel. 301 77 75 ·Abonaments: Tel . 3 17 10 96 • Vcndu dc localituts: 301 11 04 tu Amb la col-laborució dc: 1i1lll Generalitat de Catalunya \!JV.:l Departament de Cultura en 1r· FISHER first /u /ligi• fiddil) flit 11•1111<' Hf - FI· TI'·VIDE O la ne da El Festival Internacional de Música de Barcelona. La continuïtat d'un quart de segle En el comentari ob]jgat de Ja rentrée musical barcelonina que representa el Festival d'octubre, no voldríem caure en una reiteració dels conceptes ja exposats anteriorment a la Revista Musical Catalana Quny del 1985, setembre del 1986), si bé l' orientació d'aquest conjunt de manifestacions musicals, que enguany compleix un quart de segle, es manté en una línia similar a la de les darreres edicions. Els vint-i-cinc anys del Festival representen la consolidatió d'una iniciativa que ja ens és impensable de substituir, per més que, en l'avinentesa d'aquest aniversari, no sembla prevista una celebració singular i solemne de l'esdeveniment. Intuïm que el Festival és immers en un marc de limitacions reals, tant en l'aspecte econònúc com en les circumstàncies estructurals que en dificulten una previsió a llarg termini. Sovint, s'han homologat els grans cicles que mantenen la façana de Ja vida musical de la ciutat a un nivell considerable, si bé amb una quasi absoluta independènca de les aportacions autòctones, individuals o col·lectives, que haurien de donar el pols de l'autèntica vita)jtat cultural del fenomen musical a la nostra comunitat. Cal dir que aquesta homologació és només parcial, ja que Ja direcció deJ Festival ha assumit un tàcit compromís envers la música actual (amb dos concerts monogràfics i diverses inclusions en programacions mixtes), potser com a herència atàvica de. la fisonomia dels heroics primers anys, tot prescindjnt exemplarment del fet conegut -i també reiteradament analitzat- de la seva poca repercussió multituilinària; igualment, perquè promou enguany la conso]jdació de conjunt agrupats a l'entorn de. personalitats rellevants catalanes, com és el cas de La Capella Reial, amb Jordi Savall, i de la Capella de Música de Santa Maria del Mar, auspiciada per Enric Gispert. Una vintena d'obres contemporànies Aquesta substancial oferta de música actual, repartida en parts força equilibrades entre compositors estrangers, catalans i de la resta de l'Estat, compta amb cinc estrenes absolutes. Són obres de J. L. Moraleda (encàrrec del Festival), Joan Guinjoan, (Gt!;. (Gl) Frugmem de Iu partitura de David Padrós, Tomas Marco i A. Aracil, i la primera barcelonina d'una obra d'Albert Llanas (un jove creador català de qui hom espera mo1t): Pezzo per insiemi instrwnentale estrenada a l'Acadèmia Chigiana, de Siena, l'agost del 1985. També hi ha diverses reposicions, com lbèmia, de Mestres Quadreny (que els nostres auditoris addictes a Ja música contemporània coneixen bé), o L'àngel de la mo11, de Carles Guinovart (de Ja qual recordem l'estrena, a càrrec de I 'Orquestra Ciutat de Barcelona). També podrem escoltar represes clàssiques: la Improvisation sur Mallarmé (1957), de Boulez, d'un interès circumstancial innegable; Libra, de Robert Gerhard, Conlluèncie~ dc DaviJ Padró:. que hem sentit en diverses ocasions; o el Pierrot Lunaire schonbergià, que s'ha convertit en una mena d'estàndard dels conjunts visitants especialitzats potser en detriment d'altres possibles produccions importants, i desconegudes aquí, de personilitats prou referencials de les generacions posteriors a la Segona Guerra Europea. Aquest corpus considerable de música actual (amb intèrprets moJt diversos, com el Schonberg Ensemble que dirigeix Reinbert de Leeuw, el Diabolus in Musica, de Guiujoan, els Percussionistes de Barcelona -que expoSaran una singular estrena de Guinjoan: Homenatge a Cannen Amaya-, el Grupo Círculo, de Madrid, i l'Ensem(373) 9 ble de Cuivres d'Aquitaine i la pròpia OCS) corre el risc d'assolir només una funció rutinària, si la gerència del Festival no intenta crear una vertadera expectativa cultural al seu entorn, per vitalitzar un domini en el qual, malauradament, priva una certa apatia per part del públic musical majoritari. Una manera de mitigar-la pot ser l'atractiva fórmula d'una nova producció concebuda per a un marc singular o en funció de les seves peculiaritats acústiques: és el cas de Confluències, de David Padrós, que s'estrenarà el 19 d'octubre a Santa Maria del Mar, en un concert mixt i de diversos atractius. En aquesta obra concorren diferents elements: - una citació històrica -els Goigs, de Brudieu, el més il·lustre mestre de capella del temple- i una estructura musical derivada de les proporcions arquitectòniques del recinte, que generen una intervàlica i donen lloc a uns certs acords, a uns blocs sonors que es superposen i s'enllacen condicionats per l'acústica dc Santa Maria, on no es pot fer una polifonia densa. L'obra és escrita per a instruments de metall i percussió, i per a cinta magnèúca. i es basa en una escriptura, més que aJeatòria, flexible, que és executada sense director: la cinta ho coordina tot, i els instrumentistes s'hi adapten. Padrós creu que aquesta obra pot tenir una certa repercussió, per la seva originalitat, per servir-se d'un element - Ja reverberació- que habituaJment és rebutjat i que pot ser recuperat per a Ja música, tot convertint en positiu un element apMentment negatiu. En resum, s'és a l'expectativa d'aquesta nova obra d'un compositor que compta amb una producció important, amb fites significatives com Batalla, per a clave, piano i 12 instruments de corda. comanada per la Fundació Landis & Gyr i estrenada al Festival de Lucerna del 1977, o I'obra orques- tral Jo-Ha-Qyu , presentada a la Mostra dc Música Contemporània Catalana, l'any 1983. FinaJment, i per cloure aquest apartat, remarquem l'oportuna avinentesa de l'obr.t anyal d'encàrrec, que enguany ha recaigut en Josep Lluís Moraleda (qui Ja dirigirà al davant de l'OCB, complementant la ja esmentada obra de Guinovart - 15 d'octubre-). Quatre visions de l'ordre de l'wúvers ha de fer honor a I' ofici privilegiat del compositor, exercit en tants diversos aspectes de la pràctica musical. Dues expectatives en el domini de la música antiga Un nou conjunt vocal-instrumental, aglutinat sota Ja iniciativa dc Jordi Savall amb el suggerent nom de La Capella Reial, farà Ja seva presentació al Saló del Tinell, el 8 d'octubre, amb un programa CabanillesCererols. El fet de l'adscripció al programa i de Ja radicació barcelonina del grup és digne d'especialíssim esment, atesa la personalitat de Savall en Ja pràctica de la música històrica i la seva autèntica projecció internacional en aquest camp. Encara, en aquest cas, hi ha una complementària motivació d'interès, per comprovar la concreta orientació del nostre especialista - que ha iniciat la seva carrera professioPATRONAT PRO M ÚSICA DELS FESTIVALS DE PAPIOL XI FESTIVAL 11-20 setembre 1987 Dia 11 - 22,30 h. al Caslcll CONCERT DE GERMANOR •CATALÀ-EQUATORiÀ• BEATRIZ PARRA, soprano 1• vice-ministre d' Educació del Govern de la República de l'Equador JAIME LEÓN, piano Mozart, Txaikovski, Rachmaninov, Glinka, Guevara, Guastavino, León Villa-Lobos, Mompou , Montsalvatge i Turina Dia 12 - 22,30 h. al Castell CONCERT DE GERMANOR cCATALÀ-EQUATORJÀ• LUCIANO CARRERA, nauta JATME LEÓN, piano Leonardo da Vinci, Bach, Handel, Poulenc. Barghmans, Goetals, Duran i Freire :~ ESCOLA ~ DEMÚSICA de & ~ L'ORFEÓ CATALÀ Dia 18 - 22,30 h. al Cas1ell EVA GRAUBIN, violí PERFECTO GARCÍA CHORNET, piano Bach, Beethoven i Ravel Solfeig (Mètode P. Ireneu Segarra) Instruments Cant coral Música de Cambra infantil Dia 20 - 22 30 al Casino ORQUESTRA SIMFONICA DEL vALLÈS JAUME TORRENT, guitarra ERNEST XANCÓ, director Beethoven i Villa-Lobos Nens a partir de 6 anys el Sant Pere més Alt, 6, pral. 08003- BARCELONA Tel. 3011239 Brigiue Fa~sbunder i Michel Pla.\'S0/1 (a dall, d ·e~querra a dreta) 10 (374) I com a cloenda del Festival El cant dels ocells, per ERNEST XANCÓ Aquest concert és en homenatge a l'eminent compositor brasiler, Hcitor Villa-Lobos en el centenari del naixement (375) li FIGURES I TEMPS------------------------------------------~ nal en l'exercici de la pràctica instrumental- en relació aJ singular fenomen de la peculiar polifonia de Cererols. Onze dies més tard, el 19 d'octubre, tindrà lloc a la Basílica de Santa Maria del Mar una actuació d'altura -en un cert sentit, quasi una presentació- de la Capella de Música de Santa Maria del Mar, col-laborant amb I 'Ensemble de Cuivres d' Aquitaine, en una atractiva antologia de música veneciana del s. XVI. El petit grup vocal que la insòlita minuciositat d'Enric Gispert ha preparat els darrers temps, ha programat també -en para l-lei a la ja esmentada estrena de David Padrós- una de les obres més literalment representatives de la música catalana del s. XVI, els Goigs de Nostra Dona, de Brudieu, els quals, en la severa polifonia de les seves variacions, requereixen Ja musicalitat, la fantasia i la cultura històrica en què, en tantes altres ocasions, ja s'ha acreditat Enric Gispert. Participació creixent de l'Orquestra Ciutat de Barcelona La nova estructuració interna i la política d'actuacions de I'OCB ha permès d'incrementar-ne la participació al Festival de I'Orquestra de l'Ajuntament, en relació als anys anteriors, en un moment dc transició que ha provocat conflicitivitat, i quan encara no són clars tots els interrogants respecte al futur. Les tres actuacions de l'Orquestra previstes per al Festival s'inscriuen en la fórmula del gran concert simtònicovocal. Els concerts d'inauguració (2 d'octubre) i de cloenda (30 d'octubre) seran düigits pel titular, Franz-Paul Decker: el primer, amb la Missa Solenmis, de Beethoven, amb Ja coHaboració del Cor del Gran Teatre del Liceu -l'únic conjunt vocal professional de Barcelona-, el qual, darrerament i amb resultats positius, ha mostrat una clara tendència a estendre les actuacions més enllà del marc estricte de les representacions operístiques; i el darrer, amb el War Requiem, de Britten, que avui constitueix ja una obra clàssica i de segur impacte en el terreny de l'oratori simfònico-coral. La coHaboració vocal inclou, en aquest cas, ultra els solistes Enriqueta Tarrés, John van Kesteren i Ncil Howlett, el Cor Pro-Musica de Londres, vell conegut del públic barceloní addicte a les antigues sessions del Patronat Pro Música. com a successor del Philharmonia Chorus, a partir d'un escisió del qual nasqué. Respon a un model molt concret de gran cor simtòruco-amateur quant a l'e\· tracció dels seus components, però absoJu tament competent en tant que inserit en uc marc geogràfic d'una excel-lent lradic111 musical. Al centre de les actuacions de I'OCB (15 d'octubre) hi ha també l'audició de Cann¡. na Burana, de Cari Orff, diDgida per un bon especialista coral anglo-hongarès, Ja conegut del públic català, Laszlo Helta) Comptarà amb la coHaboració de I 'Orfeó Català, que darrerament ba assolit un bon èxit, en la interpretació d'aquesta caracte. rística cantata orffiana al Festival de Tor. roella de Montgrí. El 50è aniversari de la mort de Maurice Ravel L 'obligada commemoració d'aquest es· deveniment és a càrrec de l'Orquestra Nacional del Capitole, de Tolosa del Llen· guadoc, una formació de la qual tenim ex· cel-lents referències quant a Ja qualitat, i que es fruit d'una bona política cultural desceo· tralitzadora respecte del monopoli parisenc També hi ha bones referències de Michel Plasson, el seu director titular, que conduirà les dues audicions del conjunt (5 i 6 d'oc· tubre), en les quals l'obra raveliana seri majoritària (Concert en sol, per a piano. amb Gabriel Tacchine, Valsos nobles i set~ 1 timentals, «Suite• de Daphnis el Chloé 1 versió concertant de L'heure espa· gnole) al costat del Faune, de Debussy. 1 de la post-romàntica Simfonia en si bemoll, d'Ernest Chausson. Recitals i concerts convencionals per al gran públic És evident que han de tenir el seu Uoc en el Festival, i que són tributaris de les dis· ponibilitats del moment en els circuits in· temacionals de les gires. Enguany, hom ha pogut comptar amb la Philharmonia Or· chestra, de Londres, amb les virtuts i l'al· tíssim ruvell professional dels grans conjunts britàiDcs, i en aquest cas dirigida per Roger Norrigton (12 d·octubre) en un consuetudinari programa Beethoven, en el qual intervendrà Salvatore Accardo, i per Esa-Pekka Salonen, un valor escandinau en 1 alça (13 d'octubre) amb un repertori de Haydn, Stravinsky, i Sibelius. Els recitals de lied, al nivell estelar que asseguren Marilyn Horne (22 d'octubre) 1 Brigitte Fassbaender (26 d'octubre), Ja commemoració del 50è aniversari de la mort de Gershwin pel cèlebre duo pianís· tic de les germanes Labeque (25 d 'octubre) i la sempre desitjada presènda de Friedrich Gulda (21 d'octubre) arrodoneixen l'incen· tiu majoritari d ' un Festival que ha assolit un palmarès d'un quart de segle, si més no amb la tònica d'una ja molt positiva nor· mali tat. Jordi Samll 12 (376) Agustí Montellil \\1 nc fü kc re ar ar CiI se fe; g( ~ pi se re qí ~ ra di m se s~ D l'ex. .sol u. (n 1IIl dició 3 (IS mni. !r 1IIl :s, ja Elisabeth Schwarzkopf i 1'art del «Lied» :Ita) )rfeó 1 bon acte· ~Or· :tesestra Jen- J ex- i que ;cen- ~nc i che! juirà l'oc· sem UllO, sen- loé i ' 'Spa· sy, i ~ol/, per •c en ' dis· s in· 11 ha Or· l'al· rans gida nun ~ne! per u en~ i de que re) i , la e la lnís· bre) rieh :en· ;olil sno JOf· ellò Organitzat per la lnternationale Hugo Wolf Gesellschaft, de Stuttgart, ha tingut noc, dell9 al 28 de març, un «Meisterkus fiir Lied», a càrrec d'Elisabeth Schwarzkopf. Cantants de diverses procedències tingueren ocasió de perfeccionar els coneixements amb una de les figures mítiques d'aquest art. No és aquest el mitjà adequat per descriure l'activitat portada a terme per Elisabeth Schwarzkopf durant el curs i deslligades les correccions de les realitzacions específiques de cada alumne, perd sentit qualsevol descripció que poguéssim fer-ne. Generalitzant, però, podem dir que no hi hagué cap aspecte que no es tingués en compte: començant per les introduccions pianístiques -en molts casos ja és present, ací, l'essència del Lied- fins a problemes de dicció (més acusats en participants d'origen oriental, amb una fonètica bastant allunyada de Ja pronunciació alemanya), passant per problemes de respiració, fraseig, expressivitat i contingut. Hi fou present, també, el problema de la relació tempo/acústica. Aquesta és una qüestió que generalment se sol passar per alt: «Intenti donar un recital de Lied en una catedral, i veurà com li anirà! Jo, malbauradament, vaig haver-ho de fer un cop!>•, digué a una cantant que prengué un tempo massa decidit; oc ••• per aquesta acústica, el seu tempo és massa ràpid; aquesta no és una sala seca». Hi van haver també actuacions no gaire adients amb el sentit del curs. Una jove es presentà amb àries d'òpera, concretament amb el paper d'Ànnchen, del Freischütz. •Filla meva, vostè s'ha equivocat de curs! No hi fa res, però; canti les seves àries!•. El !alent teatral d'aquella jove, més que Ja qualitat tècnica, li permeteren d"aprofitar els consells de la mestra. Darrera de cada puntualització es reflecteix la pròpia experiència És admirable la capacitat d'Elisabeth Schwarzkopf de treballar en qualsevol moment qualsevol obra que sc Ji presenti, tant d'amplíssim repertori de Lied com d'òper~: I, darrera cada correcció i puntualitzac~o, es trasllueix la pròpia experiència, la ~1vè~cia, que és aUò que, en darrera instància, dóna pes i convenciment a les seves afirmacions. Al final del curs, la professora demanà si volien preguntar-li res. Després d'uns moments d'indecisió, el públic es decidí a intervenir. Públic. - Quin criteri ha seguit, per escollir els participants actius? E. Scbw.- No hi ha tm sol criteri per a la selecció: n'hi ha més d'un. Començant per la qualitat de la veu ... Si algú vol cantar lied, ha de tenir una veu bella; si no és així, i encara que sigui dur de dir-ho, més val que ho deixi. Poden haver-hi veus que per a l'òpera siguin qualificades, però que mai no podran cantar Lied. Un altre criteri és la tècnica: si és adequada o falsa. I, en el cas de ser adequada, a quín nivell es troba?: a mig canu'? ... ; a tres quarts del do- mini complet? ... També és important l'edat: si en una època on es tenen plenes facultats no s'ha adquirit un determinat domini en aquest art, tampoc no és convenient d'insistir-hi. Públic.- Quina és l'edat ideal per començar? E. Schw.- A disset o divuit anys, a les nostres latituds. Als pobles llatins, on els joves solen madurar més aviat, és possible començar a catorze o qQinze anys. Això, ben entès, en el cas que es vulgui arribar a cantar lied. També es pot cantar més aviat; però això és una altra disciplina: Madrigals, cors infantils, etc., formes, en general, en les quals no hi hagi el vibrato. (377) 13 Es fa la constatació que. en aquest cur~. hi ha hagut molta més participació femeni· na que masculina. E. Schw.- Confirma que això sempre ~ estat així: quan eUa estudiava, ja hi hav~ aquest cas. Diu: «... en aquest aspecte, e1 preocupant no només la falta de veus dt tenor, fenomen ja àmpliament conegut, Si· nó la quasi extinció de les bones veus dc baix». Públic.- La joventut té actualment 1111 ca. mí més llarg a recórrer que en èpoques fXIJ· sodes, fins a poder endinsar-se en elm6n del cant. En aleres països, com itàlia, per exemple. la gent cama espont{miam.emmob més que ací, a casa nostra. Es aquesta na· turalirat allò que trobem a fa/rar avui en els' ccmrants ? AQUESTA NIT SOPEU ALA CARTA E. Schw.- Sí. A les noves generacion~ europees es pot apreciar una manca d'expressivitat molt evident. Potser és pel fet que, actualment, la joventut es veu sotme· sa a condicions molt més tenses i dures qu~ a la nostra època. L'oí'da està, generalmem. més endurida; i això no permet sensibi· litzar-se com cal per a un treball minucilli com el que la nostra generació podia fer. Aquesta expressivitat, en canvi. l'estan adquirint cada cop amb més força els orientals i, especialment, els cantants de color Malgrat aquesta tendència general, s'ha ampliat l'espectre de bons cantants: per 101 arreu en trobem, i això és bo i positiu. Le1 possibilitats d' actuació, però són molt C)·l casses, perquè, al costat dels «bons», hi ha els grans. I per poder entrar en aquest cer· cie calen molts sacrificis i moltes renúncies Tothom qui té condicions té l'obligaciódt desenvolupar-les fins al límit màxim. És per això que no es pot tenir la que es coneix com a «Vida privada». Si algú vol gaudi1 d'aquesta vida privada, també pot cantar, evidentment, però no arribarà a aconseguir els nivells necessaris en una disciplina ran polifacètica com és el cant. Si em perme· ten que els ho digui, crec que avui, el pro· blema principal dels cantants, és la pèrdua d' humilitat. (Aquesla ajimwció provocò aplaudiments espontanis d 'una part del piÍ· blic, presumiblemellt dels no-canta/lis) SOPEU AVIA CLARIS Descobriu els millors plats de la cuina internacional. Descobriu un ambient singular al bell mig de Barcelona. Tor un descobriment. Descobriu, al Passatge Permanyer, torre no. 2, el restaurant VIA CLARIS. Qualsevol cantant es creu capaç de cantar· ho tot! Durant tota la meva vida professronal he estat amb el neguit de preguntar-IIY sempre: «Estaré al niveU d 'aquest Director? Faré justícia al compositor? Donaré el re· , lleu adequat al text poètic? ... Només un sol cop, en tota la meva carrera, vaig aconse· guir d'acostar-me relativament a l'ideal ne· ccssari». Una forta ovació acompanyà aquesta afir· mació, que sentírem com a autèntica. Fou el testimoni d'una mestra, situada ja per sempre entre els grans d'aquest art, el qual servf de lliçó i d'estímul a les generacions que han de prendre el reUeu. R E S T A U RANT Passatge Permanyer Torre 2 08009 Barcelona T. 318 36 08 - 318 37 20 Albert Julià 14 (37lS¡ cun. neo¡. re ha hav~ :e, é~ l S de 1!, si- Js de 11 ca. • /)a.l· 1/IÓI¡ !, pn :mol! a na. mels' ciom d'exel fet )IJne· s que PUBLICITHT H GHHIT OHQUI!STHH '!lent, lSib~ ucilii fer. n ad•rien· olor. t :~am­ :r 101 . Les lt es- • hi m t cer- lCÍes ió de is per )neil audir .niar, eguir publi tempo % a tan :rme· pro- ·rdUJ rvoco ?I piÍ· L'empresa de publicitat general especialitzada en música rnrs). ntar· :ssio- r-me etor? ~I re- ,n sol Publi-Tempo és... publicitat publicitat de la música publicitat en la música publicitat per a la música )DSt· ti!ll.'- Deixeu-vos aconsellar per uns experts Deixeu-vos aconsellar per Publi-Tempo atir· Fou 1 per qual ;ions Julià Amadeu Vives, 3, 3~' 1 ~ Tel. 301 33 93. 08003 BARCELONA m e( fr p¡ G ar s¡ m D C1 • I '' bi q¡ q Sl la d e e¡ B u e. te ' e~ d o P. n s Frederic Mompou: apunt biogràfic Frederic Mompou, el compositor que recuU la torxa musical d'Albéniz i Granados, nasqué a Barcelona el 6 d'abril del 1893. Ja essent un infant se sentí fascinat per la vibració sonora que regnava en un dels seus àmbits de joc -la fàbrica de campanes del seu avi matern. I quan encara tenia pocs anys, solia acostar-se a arrencar sons al piano, quan el germà i la tia acabaven les classes de música. Eren els anys del modernisme, de les reunions de pintors a •Els Quatre Gats• , de les pianoles al carrer que tocaven la Espmïa, de Chabricr, dels concursos de folklore, de l'auge de l'Orfeó Català i de la inauguració del Palau de la Música Catalana. Eren també els dies en què arribaren a Barcelona les obres de Fauré, Ravel i Debussy. Per a Mompou, eren els dics de jugar i d'escoltar: escoltava els cants de rotllana, les rondalles, els crits del venedors ambulants, els villancets, les havaneres i les melodies populars dc les festes del poble on estiuejava. I poc temps després, en avençar l'adolescència i en el curs de passejades inacabables, els sons múltiples de la ciutat i dels suburbis on s'alçaven les altes xemeneies de Ics fabriques i hi guimbaven els nens i Ics gitanetes que deien la bonaventura, o hi deambulava l'home que feia so16 (380) nar l'aristó. Tot això quedava embolcallat en un núvol de nostàlgia per a Mompou, qui, dotat d'una consciència madura de la fugacitat, no volia perdre la infantesa. Per això deixà patent aquest sentir a les primeres composicions. A onze anys, Frederic Mornpou començà a estudiar el piano seriosament amb el professor Pere Serra, i a 15 anys, el 4 de març del 1908, tocà per primera vegada en públic: interpretà obres dc Mozart, Grieg, Mendelssohn i Schubert. Un any més tard un concert dedicat a Fauré, que tingué lloc a la Sala Mozart de Barcelona, i en el qual dirigí l'orquestra el mateix Fauré, li revelà la vocació creadora que sentia. L'endemà començà a treballar en la seva recerca, i aconseguí al cap de dos anys el primer fruit: el uLento cantabile» dc les seves lmpressions Intimes (1911). L'atmosfera de Barcelona domina igualment dins les obres que van seguir en aquesta: Pessebres, Suburbis, L'hora grisa (per a cant i piano); encara que, closa l'etapa d'infantesa i dc Ja primera adolescència, a 18 anys Mompou es traslladà a París per perfeccionar-hi els estudis pianístics. Aquestes estades a la capital francesa es per!Jongaren fins que aquella cíutat es convertí en una residència permanent. que durà vint anys. Encara que portava amb ell una carta de recomanació de Granados per a Gabriel Fauré, director del Conservatori, Mompou decidí a I'últim moment no fer-ne ús i ini· cià estudis particulars amb Ferdinand Motte-Lacroix, qui captà aviat el talent del nou alumne i es convertí, després, en el pri· mer intèrpret de les obres mompouianes. Ultra les !Jiçons de piano, Mornpou en re· bé d'harmonia del professor Samuel Rous· seau; però les regles tradicionals que aquest mestre ensenyava resultaren d'una exces· siva rigidesa per a eU. Ja aleshores, les se· ves aspiracions eren assolir «Una màxima expressió amb un mínim de mitjans», pa· raules amb les quals definí els seus Cants màgics (1917-1919). La seva estada a París, amb tot, s'escapçava periòdicament runb vacances passades a Catalunya, durant les quals acudia al nu· cli d'amistat i creació, a •l'ermita», una pe· tita cambra on es reunia fonamentalment amb el seu amic, Manuel Blancafort, per intercanviar-hi opinions i descobertes, i també experiementar-hi amb els rotlles de pianola de què disposaven, gràcies a la là· brica dels pares del seu amic. París, amb tot, seria la ciutat que li brindés l'èxit (des· prés de l'estrena de les seves primeres obres), subratllat per un extens article del n E s À musicòleg Énúle Yuillermoz, qui aviat el convení en l'artista mimat de la capital francesa. Allà, als salons de la princesa de Polignac, o als dels prínceps de Bassiano Gaetani, s'integrà en el món musical junt amb Falla, Joaquim Nin, Ricard Yiñes, Stravinsky o Ravel. El cabal de la seva obra s'enriquia: Charmes ( 1920-21), Tres variacions ( 192 1), Diàlegs (1928), Preludis (1927-41), Records de l'exposició (1937), Variacions sobre 1111 lema de Chopin (1938-50), encara que també passà per períodes d'inactivitat quant a la creació. El contacte amb la terra natal sempre resultà fecund a Mompou. I , així, un d'aquests períodes es va cloure amb l'inici de Ja sèrie de catorze Cançons i danses (1918-1962). «La}oventutde Mompou -va escriure en una ocasió Federico Sopcña- es mou en una Barcelona 1wdrida d 'o1feó, Banda Mu11icipa/, versions populars directes, i de vegades crues, d'un folklorisme exaltat fins al veïnatge del mite». En efecte, Catalunya havia despertat en el seu nacionalisme, tan enriquidor en aquest cas, ja que Mompou és un artista tan essencialment català que, fins i tot en allò més genuí i original de la seva creació, emana catalanitat. Per això les dues Cançons i danses (números S i 6) que són o riginals no s'aparten del sentir general; i a la número 3, una sardana original acompanya una cançó popular. pou aspira a deixar cantaria l'eu de l'ànima pura, de I 'ànima sola, de l'ànima mateixa en ella mateixa,., la seva trajectòria biogràfica arribà també al punt de major lliurament, de Lliurament al seu art, a l'austeritat d'una vida -lluny ja els acolorits i enlluernadors anys de Parfs- que regeixen la creació i I' ensenyança. Cal no oblidar els anys fonamentals en què el músic explicà la seva obra als Cursos de Música a Cornpostela, dels quals fou fundador el 1958, junt amb Andrés Segovia, Conxita Badia, Alícia de Larrocha i Ramon Borràs. entre altres. Aquest progressiu decantament experimentat per Mompou fou el que li permeté. superats ja els seixanta anys, d'escriure obres de tanta envergadura com les esmentades Mtísica callada i Improperis, o les Cinc melodies de Paul Valery (1973), i de donar una forma definitiva, per a piano i violoncel a El Pom, Homenatge a Pau Casals, que porta la data del 1976. La seva acrivitat creadora encara donà el 1978. a 84 anys. una obra més: La vaca cega. per a cor mitxt i orgue. Després. el novembre d'aquest mateix any. és víctima d'un ictus cerebral. [. a ell, que veié la creació com a renúncia «Aquesta nnísica» -digué dc Música callada ( ... )- «és el símbol de remíncia. Renúncia a la contínul'tal en la /fnia ascendent del progrés i la pe1jerció en l'art; perquè, en aquesta escalada, és necessari, alguna ¡·egada, descansar (... )», la vida li exigí altres renúncies. Ell. amb tot. lliurat a una escolta atenta i oferint sempre un somriure comprensiu i afectuós. va ser present al màxim. ell mateix, en la seva presència. I, més que mai, en aquests últims anys resultaren vertaderes aquelles paraules de Sopeña. escrites amb motiu dc I 'estrena dels Improperis: «Tothom el felicita, tothom I 'estima molt, tots ens aixoplugem en un cor tan bo». Clara Ja11és El contacte amb la terra nadiua sempre resultà fecund per a Mompou :1 de ri el pou ini· and del pri· ICS. re· •US· 1est ;e.s· se.ma r pa- !lliS apdes [)U· pe· ent per 'i de tà- ~b esres jel • El mes de setembre del 194 1, F rederic Mompou viatja una vegada més de París a Barcelona. I. aquesta vegada, la seva ciutat el reté definitivament. És, potser, la trobada amb la pianista Carme Bravo -més endavant la seva esposa- allò que l'impedeix de partir novament cap a la capital francesa, encara que també pesa en aquest fet l'atmosfera de la ciutat. Mompou reprengué aleshores les Cançons i danses, interrompudes el 1928, i inicià l'obra Pc¡isatges, reflexos de les seves passejades per Montjuïc i el Barri Gòtic, tot conservant un dels temes trobats -«El Pont»- per a un concert de piano que mai no arribà a escriure. Tot aquest material es conformaria, el1976, en l'Homenatge a Pau Casals. La creació de Mom pou entrava ara, potser, en un ritme més regular; prova d'això són tota la sèrie de cançons, entre els quals cal. destacar Combat del somni (1928-48), sobre poemes de Josep Janés; i també els quaderns dc Música callada (1959-67) i l'oratori Improperis (1963). Si en el trajecte musical Mompou va arribar en aquests anys, com diu Vladimir Jankclevitch en referir-se a Música callada, al "· ..pw1t intangible on la música s 'ha con- \'errit en la veu mateixa del silenci on el silenci mateix s 'ha fet música», i « •. :Mom- Frederic Mumpuu amb Jusep Jtmés i Olil·e. l'I poeru d'alguns dels seus •Lieder.. (381) 17 L'home i 1' artista de la sensibilitat • Vaig conèixer Frederic Mompou a principis dels obscurs anys quaranta, a I 'Institut Britànic, on acudíem amb la sensació que, gairebé, •passàvem la frontera». Ell havia deixat París feia poc i recordo com em va impressionar la seva silueta esvelta, distingida, i la cortesia amable -una mica circumspecta- del seu tracte que, amb tot, no va tardar a constituir el principi d'una amistat entranyable que ha per durat, aprofundint-se, durant més de quatre dècades. Llavors ja feia temps que sentia per Mompou una admiració, jo diria estranya, ja que potser no me l'ha produït cap altre músic. L'any 1933 vaig poder viatjar per primera vegada a París, i una de les meves iHusions d'adolescent estudiant va ser acudir a la casa Durand a comprar algunes partitures que em fascinaven; la Sonata de l'iolf, de Ravel, les Saudades do Brazil. de Milhaud, les (llavors, per a mi, enigmàtiques) peces d'Er* Satie, i, amb el més ardent interès, les Editions Salabert de les primeres Cançons i danses que ja havia sentit, i els Cants màgics, del nostre compositor, que hayia descobert llegint (no sé on) l'article d'Emile Vuillermoz, publicat anys enrera a •Le Temps•, el qual, de fet, va revelar a l'opinió musical francesa l'original personalitat del músic català. Amb el pas dels anys, l'amistat amb Frederic -íntimament ll igada amb l'admiració- va créixer afermada per una relació constant i una coincidència cada vegada més clara d'afeccions i gustos no solament musicals sinó vinculats als nostres hàbits quotidians. Durant molt de temps, coincidíem als concerts del Palau, i després allargàvem la vetllada en un restaurant o cafè, amb inacabables tertúlies junt a l'enyorat Manuel Valls, i de tant en tant amb Xavier Turull , i les nostres mullers. Es parlava poc de música, però era prou una frase curta, un comentari sempre incisiu acolorit per la finíssima ironia del nostre gran compositor, per endevinar amb tota precisió allò que ell pensava de les obres o de 1'intèrpret que havfem escoltat. Certament, la seva opinió podia semblar reclosa dins l'àmbit del piano i la veu femenina, o aferrat a certes tendències girant 1'entorn del romanticisme i a l'atmosfera de l'impressionisme francès a partir del més pròxim i refmat dels seus antecessors -Gabriel Fauré, a qui ell ~clorava-, fins a l'obra d'aquells que volien desempallegar-sc d'aquella tendència, simbolitzats per Francis Poulenc. a qui va admirar i considerà com a un dels seus millors amics. Havia dit, tímidament, que no sentia cap preferència per Mozart, i que Beethoven El culte a l'amiswr era primordial ell Mompou (en Ulla n!lebmció, an¡b la set•a esposa, Carme Bravo, Rosa Sabarer, Mercè Vilà i els matrimonis Valls i Turull) l'amo'inava; però jo l'havia vist escoltantlos amb un aire de concentració, i també el vaig veure commoure's amb l'cObertura» de Tristany, aguditzant l'interès per un Concert, de Prokofiev, i ple de sincera curiositat per la música dels més joves experimentadors que sovint acceptava, encara que amb un: • .. .no sé on volen anar a parar ... », subratllat amb un somriure de benevolència. La llunyana música dels anys 30 en els boulevards de Montparnasse Havíem viatjat junts. fa un temps; últimament, a París, amb els Valls. I poguérem passar encara una tarda amb Georges Auric, amb qui coincidia també en moltes opinions. Poc després moria l'autor dc tantes obres mig oblidades, però que, quan les escoltem, ens sembla tenir davant els marronniers de la capital francesa , i sentir llunyana la música dels anys 30 en els bulevards de Montparnasse. Amb Auric, Mompou parlava dels plaers d'una bona taula, perquè el nostre home estimava tant la música com els menjars finament elaborats i Ja conversa, la qual podia ser banal (dc vegades li agradava que ho fos), però que ell animava donant-li impensades derivacions que la convertien en fascinant. Fa trenta anys, vaig coJ-laborar amb ell en la composició d'un ballet que, en estrenar-sc el 1955 al Liceu per Ja Companyia del Marqués de Cuevas, fou presentat amb el titol de Perlimplirwda. (Per tractarse del tema d'una comedieta de García Lorca, la censura i també la famOia del poeta, no van permetre que sortís al cartell amb el nom original de Don Perlimplfn o, millor dit, Amor de Don Perlimplfn con Belisa en su jardfn.) Per diverses raons, una d'elles la mediocritat de Ja coreografia, i per la precipitació del muntatge, no va passar de rebre aquell acolliment ambigu que els francesos qualifiquen com un succés d'estime. Però, malgrat tot. l'essència de Mompou impregnava aquells pentagrames que. d'acord amb ell, vaig contribuir a estructurar, tot procurant traduir-los simfònica- TEMA ment perquè mantingut!.!>!>in Uur:. inicials puresa, lirisme i innata elegància. Si pogués~im detenir-nos en l'activitat creativa de Frederic Mompou , veuríem que, malgrat els seus principis estètics immutables i l'origmalitat concreta del seu estil , sembla com si tota la seva obra estigui dotada d'una mi!.teriosa flexibilitat que li permet de sincronitzar amb la lògica evolució perceptiva amb què generalment s'ha anat contemplant el fenomen musical. Sense que de cap manera puguem considerar Mompou com a un compositor immobilista. la mateixa frescor, la palpitació actual i el semit •modern .. el trobem tant a les seves inicials Impressions fntimes o les Escenes d 'i1zjams - escrites fa setanta anys-, com als darrers quaderns dc Mtísica callada. Aquesta realitat la veig com un reflex d'allò que era la seva persona. Sobri 1 refinat en els gustos, ho va ser sempre. El seu enamorament dc la vida comportava un culte a la sinceritat, a la noblesa de les seves opcions ideològiques, a la fidelitat a les seves normes artístiques, que es manifestava paral·lelament al seu supercivilitzat humanisme, al sentit entranyable de l'amistat, al seu goig per la conversa, a la seva curiositat per tot allò que podia enriquir-li el pensament. vingués d'on vingués. Fins i tot. a la darrera etapa dc la vida. quan ja el lent progrés dc la seva malaltia i el pes deb anys anaven minant-lo irreversiblement, amb dues o tres paraules, amb un sol gest de la seva fina mà, amb una mirada plena de llum o amb un somriure plàcid (de vegades irònic), ens revelava que en el seu esperit es mantenia intacta la lucidesa més penetrant. Frederic Mompou ens ha deixat la seva música immarcescible i reconfortant. L'escoltarem sempre amb admiració i delícia. Però. en el meu cas almenys, junt amb aquesta admiració no podré evitar de sentirme Uuny d'ell, i mai no podré deixar d'enyorar tant el gran amic, com l'incomparable artista. Xa1•ier Montsal1•atge I a m;h imporrantc cdiwrial dc publicaciones e~pañola Je obras musicalcs de estudio ) de c.:oncicno • .,.'?~ V ~\)\~~:~~~ Aro B O I L EAU S¡e ~T""= -=:!...._ "'! Provenu, 287 · Teléfono 215 53 H 08037 - BARCELONA En ~u propio intcré!. pida siempre 20 (.l¡;.j¡ Amb Anhur Rubinsrein Frederic Mompou, doctor honoris causa de la Universitat de Barcelona (Fragments del parlament de presentació pronunciat pel Dr. Oriol Martorell el dia 2 d'octubre de 1979.) Al costat de l'alt honor acadèmic que significa per a una determinada personalitat iHustre la concessió del grau de Doctor Honoris causa, tots sabem que també hi ha - i quasi diria: sobretot- J'alt honor que aquesta iHustre personalitat confereix amb el seu prestigi a tot l'estament i la instituc ió universitàra. 1 en el cas concret del doctorat Honoris causa tan e ncertadament i justament conferit a Frederic Mompou, em permeto d 'afirmar que no sols l' honora a ell i al mateix temps a la Universitat que el concedeix, sinó que aquest significa, més enllà de Ja circumstància individual, una solemne oficialització acadèmica del paper que representa la música en general en la vida de I 'home i en la seva plena realitza· ció i, en particular, en la vida i en les acli· vitats universitàries. I, punt que cal subratllar amb tota fermesa, ho fa precisa· t ment a través de qui, amb més indiscuti· bles mèrits, millor podia assumir avui la representació col-lectiva de la música cata· Jana. I és per això, repeteixo, que Frederic Mompou no solament estarà content i legftimament orgullós del personal títol acadè· mic amb el qual hom contribueix al reconeixement explícit de la vàlua de la se· va vida i de la seva obra, sinó que també ho estarà -n'estic convençut del tot- pel que tot plegat significa d'explícit reconei· xement col·lectiu de tota la nostra Llarga i rica tradició musical. Una vida i una obra que ara, recordant conceptes i dades de tothom prou conegu· des, resseguirem breument a través d'al- r a u- :ú- :al sa- ~ Iri- la la- ric gí· lèal ¡e- bé lel ~¡ .. i i Dl u- ~- r- auns dels aspectes més significatius de la ~eva biografia, d'una biografia que, si no volem endinsar-nos-hi i aturar-nos en precisions específiques, quasi pot reduir-se als límits de cinc etapes clarament diferenciades. Una primera etapa, fins l'any 1911, sense aparentment gaire història però que, com és lògic, deixa una empremta fortíssima en el seu caràcter i que, des de ben aviat, decideix el seu futur: l'ambient familiar, rintens arrelament barceloní (nascut al cor del Poble Sec, la infantesa i Ja joventut de Mompou també van transcórrer en marcs tan típics com els dc l'Eixample o del Putxet), les primeres lliçons pianístiques amb el professor Pere Serra, el descobriment sobtat de la meravellosa posibilitat de «cercar» i de «trobar» la música que ja ex isteix. -amagada i com adormida- dintre i fora de cadascú de nosaltres mateixos, i la pacient i difícil forja d'un caràcter inquiet i serè, agosarat i tímid, riquíssim en vivències interiors i amb afanys comunicatius, conversador infatigable i amic i amant dels silencis. Una primera etapa plena dels ressonants i harmoniosos ecos de les campanes que venien fonent-se a l'empresa familiar instal·lada als peus de Montjuïc i escenari de moltes hores d'embadaliment del petit Frederic, que mai més no va oblidar la puresa metàHica, i al mateix temps quasi immaterial, d'aquells sons que després dc Uur esclat lluminós van perdent-se mandrosament en l'infinit. «No m'agrada gaire -són paraules del propi Mompou- que se'm digui compositor: no sóc res més que músic o, potser encara millor, una música. I m'agraden els acords que tenen ressonàncies de campanes tristes. Adoro les campanes, perquè el meu avi n'era fonedor ... ». Una primer etapa que jo concretaria, ara, en quatre úniques dates: la del naixement (16 d'abril dc 1893), la de la seva primera actuació pública com a pianista (1908), la d'aquell concert de Gabriel Fauré a la Sala Mozart ( 1909) que fou I 'autèntic «Camí de Damasc.. que va obrir-li de cop i volta les portes cap a la composició, i la d'aquella tardorenca tarda d'octubre dc 1911 quan, des de l'Estació dc França, va emprendre ple d'iHusions i de neguits el seu primer viatge a París. En segon lloc, la breu etapa que va de 1911 a 1914, repartida entre els hiverns parisencs i els estius de nou a casa, sobretot -com ja era tradició- a la Garriga. Uns llargs hiverns parisencs que determinen el tomb decisiu en la carrera del nostre músic a través d'uns inicials i fallits intents d'entrar al Conservatori i que desemboquen, bàsicament, en e l feliç encontre amb Ferdinand Motte-Lacroix, exccHent professor de piano que no es limita a aquesta comesa, sinó que es converteix en un fidel anúc, impulsor i orientador de la cada dia més palesa inclinació cap a la tasca creadora i, ben aviat, en decidit intèrpret difusor dels seus fruits primerencs. Una segona etapa crucial i determinant des de tots els punts de vista i que li fa descobrir els encants d'aqueU París enlluernador i vital dels anys precedents a la Gran Guerra. Una segona etapa durant la qual, a part de moltes pàgines estripades i de molts projectes no realitzats, neixen en diferents moments i !Jocs les sis peces que constitueixen l'opus 1 de Frederis Mompou: Ics lmpressions íntimes; una •opera prima,. sorprenentment madura i que ja ens dóna idea absolutament clara de quins seran, amb una natural i paulatina evolució però sense canvis ni salts espectaculars, els criteris que orietaran tota la seva producció: una producció que tindrà com a vehicle primordialíssim i essencialíssim el piano, que estimarà les formes breus i concises, que estarà presidida sempre per un sensual gust - refinadíssim i totalment original- en els tractaments sonors i harmònics, que respirarà personalíssima i universal catalanitat, i que es convertirà, en el transcurs dels anys. en un dels exponents més alts, i amb més audiència arreu del món, de la nostra peculiar capacitat expressiva musical. Impressions íntimes, una «Opera prima» sorprenentmellf madura Del 1914 al 1923, una tercera etapa quasi exclusivament barcelonina i durant la qual s'insereix del tot dins les inquietuds de la jove generació que, en aqueUa Catalunya dominada encara per I'onada del wagnerisme, s'incorpora a l'ideari noucentista i dóna a la nostra música una nova fisonomia. Una etapa molt barcelonina però amb algunes escapades importantíssimes a París, entre les quals aquella de 1921 quan MotleLacro ix inclou diverses obres de Mompou en un recital donat a la prestigiosa Sala Erard que seria la causa d'un celebèrrim aritcle d'Émile Vuillermoz i que, de la nit al dia. situaria el nom del nostre músic entre els de les grans figures del panorama contemporani. Una etapa, doncs, que des de Barcelona li obre del tot les porres de París i. des de París. dóna projecció inter nacional al seu nom, i durant la qual se succeei~en ininterrompudament els títols que van incrementant el seu catàleg pianístic i que inicien l'altre gran capítol de la seva obra: el ocliederístiC». Una quarta etapa, novament parisenca i més llarga, dell923 al 1941, durant la qual es produeix a la inversa la situació anterior: estada regular a París i freqüents desplaçaments a Barcelona, sobretot en els moments en els quals, als voltants dels anys trenta, la consolidació de l'impuls d'aquella Catalunya que recuperava esperançadament l'oficialitat de les seves institucions d'autogovern tant afavoria la puixança de I 'ambient i de la vida artística, no li permetia -malgrat que a París s'hi trobés com a casa seva, que s'hagués convertit en un dels més brillants protagonistes dels seus cercles musicals i socials, i que es relacionés, sovint íntimament, amb els Poulenc, Milhaud. Honegger, Bartók o Villa-Lobos i, també, amb els Falla i Ravel-, no li permetia, repeteixo, d'estar-ne allunyat i de deixar dc participar en molts dels seus moviments i iniciatives, com la del grup dels vuit •Compositors Independents de Catalunya" (Manuel Blancafort, Robert Gerhard, Joan Gibert-Canúns. Agustí Grau, Ricard Lamate de Grignon, Baltasar Samper, Eduard Toldrà i ell mateix), grup que si bé com a tal no va tenir sinó una vida efímera, en canvi reunia alguna de les personalitats que Com·h·ènda exemplar de di.wimes generacions a l'en/om de l'hisu1ric ..cercle Mam1el dt• Fa/la .. (El composiIor amb Albert Blancafo/1, Xa1•ier Momsalvmge, Joan Com ellas, Mmwel Valls, Àngel Cerdà i Emic Casals, emre altres) (385) 21 ( 1:.1 Dr. Badia i Marga ri/ I ïnves((!i.t Doc/Ol' honoris causa de la Unh•ersitw de Barn• lema millor sintetitzen l'alt nivell musical assolit en aquell període i que millor delineix les seves orientacions i característiques. Però una etapa, també, que comprèn moments de depressió i de forts desequilibris emotius i que. en l'aspecte creador, no té l'embranzida de l'anterior i en la qual abunden els llarg!> silencis, sobretot en I'última dècada. Finalment, una cinquena i última etapa (feliçment encara oberta) que s'inicia el 1941 amb el definitiu retorn de Mompou a la seva Barcelona natal i en la qual, d'una banda. es reprèn amb més força que mai la tasca creadora i, d'una altra, s 'estabilitza la vida afectiva i familiar del compositor (que en 1957 es casa amb la pianista Carme Bravo) i, amb els anys, es va definint i acreixent cada vegada més el seu paper d'autèntic patriarca de la música catalana i, saltant-ne les fronteres, també a nivell dc tot I' Estat espanyol. Una etapa tan pròxima que fa innecessari d'aturar-s'hi amb detall. però de la qual no voldria deixar de recordar alguns dels trets sobresortints. subratllant d'entrada, per un cantó, que Mompou assoleix les rares qualitats d'ésser en cada nova obra totalment original i totalment fidel a l'estètica i als propòsits ja presents en aquelles jovenívoles Impressions íntimes, i d'expressarsc amb un llenguatge totalment personal i no depenent gaire -però tampoc sentintse'n deslligat- de l'evolució general del fet musical d'arreu del món; i. per un altre cantó. que el seu catàleg, sense abandonar mai la primacia pianística. s'obre a molts d'altres camps, ja sigui quant al vehicle sonor 2:! (386) (l'orquestra, el cor, la guitarra o l'orgue. per exemple). ja sigui quant a formes estructurals molt més desenvolupades (el ballet, l'oratori, la suite, etc.). Des de les delicioses quatre cançons, sobre poemes de Josep Janés, del Combat del somni que inicia aquesta etapa fins als diversos projectes encara avui en curs de realització, les pàgines pianístiques tenen els seus punts culminants en les restants Cançons i Danses que momentàniament completen la coHecció i en els quatre quaderns de Mtísica callada, autèntic compendi i sublimació de l'ascetisme sonor mompouià; la «tiederística• , en el Cantar del alma de Sant Joan de la Creu i en les Cinc cançons sobre textos de Paul Valéry; i les experimentacions en nous camps instrumentals en I' oratori Improperia, en el ballet Perlimplinada (en col·laboració amb Xavier Montsalvatge), en la guitarrística Suite compostelana i, per no aUargar-ne la llista, en I' organística Pastoral. Però aUò que, repeteixo, potser més sorprèn en tota aquesta producció. tant en Ja inicial com en la més recent, és que «les constants característiques de l'art exquisit de Frederic Mompou - confessions, lirisme, ressonàncies, concisió, elegància, puresa, etc.- s'han mantingut inalterables en el transcurs dels anys, no per un estèril immobilisme sinó per una sincera recerca d'un llenguatge cada vegada més auster i essencial i que sovint sembla com si busqués més aviat el record d'un música ja sentida que no pas la seva mateixa presència física; d'un llenguatge senzill i quasi elemental amb el qual Mompou, lluny de programes estètics i sensacionalistes. ha incorporat al nostre s món musical un sentit poètic, una singula· ríssima expressió lírica i un inefable mis· f teri, perceptible només a través del difícil camí de la innocència. perquè en comen· çar a zero ens torna al primitiu encant del so (com Miró, amb el signe) al marge de tota contaminació inteHectual. D'un llen· guatge d'intens i contingut lirisme poètic, profundament personal, que ha fet que la seva veu, que sembla que parli amb sordi· na o solto voce i a través de pàgines de con· cisa brevetat, sigui precisament una de les nostes veus que més s'han escoltat i s'es· colten al món sencer i que amb més vigor han testimoniat i testimonien en pro del n(})· tre geni creador. D'un llenguatge d'una profunda i univer· sal catalanitat que quan en les Cançons i Danses, per exemple, utilitza alguna dc les nostres melodies tradicionals, en té prou amb un detall aparentment anecdòtic -un sol acord o una sola troballa tímbrica- per fer-sc seu el doc~ment citat i p~r vestir-lo r amb els perfums 1 les ressonàncies més es· caients i adeqüades. Després d'aquests breus comentaris, només voldria repetir, per acabar, les meves inicials paraules de profunda satisfacció 1 d'orgull per aquest doctorat Honoris cau· sa que a tots tant ens honora. que tant honora la música catalana, que tant honora la Universitat de Barcelona que el confereix, i que, sobretot, tant vol honorar el prestigi ja indiscutible i indiscutit de l'obra i dc la personalitat -estimadíssimcs i profunda· ment admirades- del nostre gran músic • Frederic Mompou. Oriol Martorell n r a e Traces impressionistes en 1' obra de Mompou ula- ois- r fícil ICO- del :de leo:tic, e ta rdi:onles res- ~or lOS- /er· 1S Í Sovint s'ha volgut classificar l'obra de Mompou entre noucentista i impressionista. Cal dir, d'antuvi, que el caràcter personalíssim, inclassificable, de la seva producció desqualifiquen ambdues atribucions, si bé no es poden descartar moltes implicacions, sobretot de caire impressionista. Diu Roger Prevel, en el seu estudi sobre el compositor, que els musicòlegs francesos tenen una clara tendència a considerar-lo com el clar deixeble ibèric de Debussy; i precisa tot seguit que •una etiqueta d'impressionista és només un aspecte aproximatiu en el marc de la seva complexitat... Efectivament, totes les referències cronològiques, generacionals i fins i tot personals de Mompou n'haurien pogut fer un membre terminant d'aquell impressionisme. Hi ha la descoberta de la música viva mitjançant Gabriel Fauré; hi ha l'arribada a París, la tardor d'un ja remot 1911 , l'any del Martiri de Sant Sebastià; hi ha, finalment, ta presència d'un pianista saturat de sensibilitat poètica que acaba de compondre unes significatives Impressions fntimes. Intimisme proclamat des de la primera hora i que romandrà, com sempre s'ha dit i es dirà amb reiteració, com a característica essencial de tot el seu art fins a la darrera de les seves produccions. Impressions, en canvi, que de moment no responen com a tal títol a una afiliació a I 'estètica sinònima. La descoberta de la muszca viva, mitjançant Gabriel Fauré Ics ¡:ou -un No; estèticament, Mompou no podia haver- per se convertit en un compositor impressionis- r-to es· ta escolàstic, per diverses raons. És tan notable pianista com compositor, que aviat es rebet·la a la fèrula de l'harmonia acadèmica i a totes les ensenyances de l'art de confegir els sons. Per poder utilitzar a fons els paràmetres impressionistes. cal fer-ho com a compositor de gran artifici artesà. En aquest sentit podrem dir, fins i tot, que serà molt més impressionista el mateix Albéniz, amb el seu barroquisme sonor, que no el propi Mompou. Les cascades iridisccnts de notes, els arpegis desfermats i, en suma, els grans frisos sonors reclamen una actitud composicional que no és precisa~~nt la del compositor català, qui recerca umcament el so essencial, únic, precís i exacte. ¡JQ- YilS ió i nu- bo- ;da ~ix, tigi da da· :sic • -ell Tampoc no podia convertir-se Mompou en epígon de Debussy, perquè, en el fons, lïmpressionisme és una escola típicament francesa, de la qual reiteradament s'han exposat els orígens galicans, els orígens tradicionals i el rerafons històric. Mompou ha de restar impermeable a uns suggeriments que, en el fons, representen un nacionalisme que li serà aliè. I si resta incontaminat per l'impressionisme pur, nogensmenys hi restarà respecte de tot allò que priva en el París d'aquells anys lúcids, de 1911 i 1912; és a dir: Bartók o Stravinsky, per exemple, al qual, per cert, no arribarà mai a trobar, cara a cara, en cap de les llargues esrades . franceses. Finalment, hj ha el fet de 1'insubornable intimisme, el fet del compositor solitari i empíric. Hi ha la necessitat d'emprar una lírica lluminosa i, com sempre s'ha dit, mediterrània, més o menys nacionalista (genuïna i deliberada), però amb una personalitat pròpia inqüestionable. I, això no obstant, Mompou, l'escoltem ara, en revisar novament la seva obra pianística, i ens sorprèn pel toc màgic de les seves ressonàncies i els seus colors harmònics, i tomem a sentir l'evidència d'una característica sensualitat sonora. L'altre rastre que evidentment cal esbri(387) 23 TEMA ------------------------------ ------nar és el ravelià, sovint esmentat igualment com un ahre paral·lelisme, que cal afrontar per tal de rebatre'! immediatament. Hi ha. al respecte. l'anècdota del real encontre de Mompou amb Ravel. el I923, al voltant del tema de l'instint. ·Si Ja músicafós només instim, deixaria de ser obra d'art per a convertir-se únicament en un producte de l'at:ar» deia Ravel. I Mompou respongué: •L 'intuïtiu no és un inconsciem, des de l'instant que .~elecciolla». La tan reproduïda anècdota ._,.,ubla insistir en el criteri més amunt exposat. en el sentit que el fresc impressionista sonor s'assoleix només amb un pacient treball de puntillista de pentagrames. No obstant això, l'actitud de Mompou no deixa de recordar-nos una obra característica del Ravel més ferotgement impressionista: els Miroirs. No es tracta, aquí, d'establir una semblança (la de la coincidència merament casual de referències titulars - Oiseaux Tristes i la Barca en I 'Oceà enfront dc L'ocell trist o La barca de les impressions íntimes). Es tracta, en canvi, d'una actitud similar, i aquesta sí que serà típiC'illTlent impressionista. És la que se servirà del teclat del piano com un mirall, com un «miroir», que reflecteixi una realitat. Els Miroirs. mitja dotzena d'anys abans de les Impressions, dc Mom pou, pretenen reflectir aquesta realitat a través de les emocions generades en l'ànima del músic. Podria dir-se que. dc fet, estem ja insinuant I'àmbit expressionista; però, en realitat, no ---------------------------- ------------------------ TEMA és encara així, perquè en el fenomen impressionista, al músic no se li atorga més protagonisme que una sensibilitat lúcida i carent d'anècdota personal explícita. Romanem encara en l'àmbit de literals abstraccions sonores. tils de Mom pou que esdevenen l' «Acord del barri de platja• que ha deixat de ser onomatopeia per a assolir una presència pròpia. Es el Gitano. entrevist un dia i que resultarà una pàgina antològica sense la menor al·lusió andalusista. Una música filtrada en una zona d'interioritat Recreació d'un <Cc/acissisme català imaginari» No estem, doncs, en presència d'un impressionisme que transmeti imatges directes, sonores però directes, poèticament sonores però immediates d'una realitat. Es tracta d'una música que s'origina en la mateixa realitat, però que és filtrada en una zona d'interioritat on el silenci esdevé sonor. Per bé que Mompou negava la capacitat personal de l'audició interna, això que intentem d'esbossar no és sinó la mateixa fu tura Música callada d'anys després. Potser caldrà recordar que, en aquella cançó que Ravel va compondre el 1896, aquella Saimt• sobre text de Mallarmé. ens presentava una imatge silent en una capelleta catedralícia com a una «Musicienne du silence». Encara Ja mateixa •soledad sonora• com a sinònima del «Silenci sonor», que actua d'espill reflectant i transfigurador de les realitats. És el so de les celèbres campanes in fan- Potser estem insinuant una possible definició d'aquesta mena d'impressionisme. com d'un realisme màgic; i tampoc no podrem oblidar llavors els Charmes-Kharma, de Mompou , que resulten en aquest supòsit perfectament coherents i, fins i tot, esperats. És el mateix mirall-miroir que pren consciència de les seves possibilitats de creació d'encanteri, de la màgia. Tampoc no ens haurà de sorprendre gens que, en aquesta Unia fronterera de la transrealitat, s'arribí per força al misticisme sonor dels improperis. És clar que, per aquesta banda, aniríem a retrobar el reiteradíssim intimisme, la reserva, etc., característiques de Mompou. No obstant això, crec que encara és mereixedor d'alguna reflexió, en el mateix sentit del nostre comentari, el fet del també constant arcaisme-recomençament del compositor. Fa constant èmfasi en aquest ,., na . .\,::~t~ / :·· ·. . .· , ·:·'¡:¡;;.;;··,;;;, · _ ·:. ----~-¡ ··:~-:r·· ~ 1 I . BOLETIN DE SUSCRIPCION I I Nombre ............................................................................................................ I ,f....t~Y..,)!.~t<r ..·.·,.;; , ,,<-·~..........,_, ·:·":~w.::)y_z-~ · 1 Dirección ~'0:::.~;.~~::;';:::;:{;:;:; I ....................................................................................................... D.P........................ Poblaclón ........................................................................ I O Mensual O I RemH1 atio boleUn 1 I ¡;~::~:. Corteoa n•11 ~...,..•.,.,.•,.,. ~ -LLEIDA •. Trimestral O Semestral O Anual LaMañana Sabe lo que pasa. I I I propòsit, fins i to~ exacerbat, arran dc la Música callada. Es cert que recomençament no és sinònim d'arcaisme, tal com per exemple ens demostra el cas dc Webern. Malgrat això, en Mompou sí que despullament fins a l'essencial vol dir una certa tendència a la utilització d'harmonies modals i, com proclama obertament, la mateixa tècnica de l'Organum pre-clàssic. D'una o altra forma, una enyorança que els propis impressionistes - tant Debussy com Ravel- van cultivar inconscientment, i de vegades amb plena consciència. Ja hem fet al·lusió al caire tradicional de l'impressionisme francès genuf, que no escatima pav~nes , forlanes, rigodons i sonatines antigues. En Mompou trobem simptomàtic aquest gust constant per unes formes i unes expressions clarament arcaïtzants, amb cadències modals estilitzades, arriscades superposicions melòdiques. Pot ser això una mena de procés semblant al del folklore imaginari que s 'ha atribuït tan sovint a Bartók, o bé es tractaria de Ja recreació artiliciosa d'un «classicisme català imaginari•, que ell reviu i sent com una emanació de la mclodía popular de la terra. Sigui quin sigui l'abast de la idea que suggerim, és en canvi ben cert que és una altra faceta que situaria Mompou, també. proper a Ics constants de l'impressionisme. Josep Casanovas Paro oquéllos que buscon lo mós alto perfección de sonido, PIONEER ho desarrollado la mós alto tecnologia en Compact Disc: El Compad Disc PIONEER lo mejor inlerprefoción del sonido digital, o través de lo gamo mós completo de modelos. Desde los reproductores de carga individual, o los de carga múltiple y mondo o distancio. los únicos del mercodo que permiten: - lntroducir seis discos o un tiempo. - llevar o cabo infinitos posibilidades de selección. - Yestoblecer el orden de reproducción de los temos. PIONEER: «CONCEPTO DE RESONANCIA CER011 El Concepto de Resononcio Cero, desorrollodo por PIONEER, gorontizo la precisión absoluta de lo señol de oudio decodificodo, duronte Iodo lo reproducción sonora. Sin vibrociones ni resononcios, cousonles de posibles erro res de lectura. La perfección de sonido se consigue o través de cuolro importonles avances, exclusivos de lo tecnologia PIONEER: 1. Estabilizodor del disco Nuevo sistema de lijoción mognéti con Ires punlos de sujección que montienen el disco en un plano pe lectomente estobilizodo, eliminond posibles olobeos. DISC EER 2. Chasis nido de obeja El chosis nido de obejo cumple uM doble lunción: aumentor lo rigide2, proleger el pick-up y el sistema conductor del disco de vibrociones, externes. 3. Baja centro de gravedod d mecanisme flotante El conjunto del mecanisme Aotonle pick-up PIONEER, se hollo situada por debojo de sus puntos de sujec¡ dondo como resultada un centro o grovedod mós boja, que evito el ~ go de cualquier tipa de vibrocione, 4. Pies cerómicos PIONEER ho dotodo o sus Campo Disc de pies totolmente cerómicos, que oislon el pick-up y el conjunto de mecanismes de fuerzos exleriot obsorbiendo los vibrocíones y gol~ El piano, la veu de Mompou L'obra pianística integral de Mompou és un veritable mom: ment de més de cinc hores de música. Cobreix un període de més de mig segle i no té cap vinculació amb la música catalana de l'època. Sorprèn veure que fins i tot peces escrites fa més de seixanta anys continuen essent innovadores per la seva escriptura. És potser per això que ha atret fortament les noves generacions, sensibles a aquest món de coses no dites, d'ai·Jusions velades, de ressonàncies apagades que ens obliguen a establir una intimitat més gran amb nosaltres mateixos. La paraula clau de la seva estètica és recomençar, i això parla de la puresa d'un músic que realitza una sèric d'originals troballes melòdiques i harmòniques que no poden ésser explicades des del punt de vista d'un pensament abstracte, sinó que se'ns apareixen embolcallades pel misteri o la màgia. La seva música no és una música composta -«la meva música és la menys composta del món»- no sorgeix de cap lògica ni de cap concepte racional. Hom pot preguntar-se fins a quin punt es tracta d'una obra pensada, mentalment planejada abans de plasmar-se en notes. Com si el secret dc la força creadora fos que Mompou, de vegades distretament, s'obrís a la iniciativa dels sons. Sembla més aviat com si la seva música hagués estat rebuda amb humilitat. «Tot m'ha estat donat», es complaïa a dir Mompou. Aquesta actitud humil coexisteix en ell amb la consciència d'ésser un elegit. Les primeres obres mompouianes que han perdurat són Impressions íntimes (1911-1914) i Pessebres ( 1914-191 7), Scènes d'enfams (1917-1919), Jeunesfilles au jardin. Durant els anys 1916-1917 va escriure Suburbis, on va presentar de manera poètica i real una sèrie d'imatges o d'impressions que li havien interessat en els seus passeigs pels barris perifèrics de Barcelona. Aixf, per exemple, en L'home de l'aristó i en El carrer, el guirarrisra i el vell cavall, Mompou se'ns presenta com un vident que sap descobrir el sentit de les coses humils i marginades que, una vegada escollides pel músic, es converteixen en vitals i significatives. Una altra faceta dc la vida de la ciutat que el fascinava pel seu primitivisme eren els gitanos, una raça que l'atreia per la seva elegància i naturalitat. Poc més tard. l'obra dc Mompou inic1à una vessant inèdita que havia de tenir una posteritat magistral: Cants màgics (1917-1919), la seva primera composició publicada i els cinc números dels quals reflecteixen un món irreal que pot considerar28 (392) j r t:ls 1/Wirimoni.l' Mo111pou i Villa-Lobos se com un antecedent de Charmes, Fêtes lointaines (1920), la gran festa del record, Trois variations (192 1) i Dialogues ( 1923). Algunes d'aquestes obres, modèliques totes per la simplicitat i concisió, es troben pròximes a l'estètica del Grup dels Sis francès, format per Darius Milhaud, Arthur Honegger, Francis Poulenc. Louis Durey, Georges Auric i Germaine Taillefcrre. Igual que tots ells. Mom pou refusava en la seva música qualsevol grandiloqüència o sentimentalisme. La seva carrera com a compositor fou iniciada els anys vint, en la seva segona estada a París, amb el concert del seu antic mestre Ferdinand MotteLacroix, qui estrenà a Parfs Scènes d'enfams, Cants màgics. que està dedicada a Motte-Lacroix, i Quatre glosses sobre cançons catalanes. Aquest concert motivà un article sobre Mompou, publicat a « LC Temps,. i signat pel cèlebre crític parisenc Vuillermoz. També Robert Gerhard i Adolfo Salazar es mostraren molt interessats per la innovadora escriptura de Cants màgics. Scènes d 'enfams suggereix un dels jocs que més agradaven a Mompou de nen: amagar al jardí familiar del Puget tota mena d' objectes o de joguines, amb l'única finalitat de retrobar-los anys més tard i, aixf, negar el pas del temps i recuperar, com feia amb la seva música, el passat, o sigui els para· dissos perduts. És com si Mompou volgués posseir la vida d'una manera que es troba entre el record i la música. Una obra típicament mompouiana és Fêles loimaines (1920) que expressa una de· terminada manera d'evocar la realitat mitjançant el so inicial de les campanes, dc les entranyables campanes de la indústria de fosa que la familia materna de Mom pou. els Dencausse. posseïa al peu de la mun· tanya de Montjuïc. 't Les emranyables campanes de la indústria de fosa de la família Mompou L'atra obra escrita l'any 1920-1921, Charmes, pertany a la música màgica i misteriosa. Quan la va escriure desconeixia els poemes del mateix títol del poeta francès Paul Valéry. El músic s'havia inspirat en la paraula Karma que, en la cultura índia, significa destí o llei de la casualitat però que, per a Mompou, tenia el sentit d'encan· rament. La repetició d'una melodia o d'un ritme signifiquen la forma espiritual sem· 'f blant a •una forma primitiva d'encantament•. És una de les obres que preferia el seu auror «perquè respon a la meva forma i manera de compondre". Efectivament, ha desaparegut el concepte mateix de composició. Els tres primers números van ser dedicatas a Vuillermoz i els tres últims al pianista lleidatà Ricard Viñes, descobridor. juntament amb Mompou, en els seu~ respectius camps, dels nous valors mustcals. ·a· .és ba ee- ;at je ia u. n· T 7- l- l, ~­ ls :s n I, ò 'r I- n 1- Des de 1932 fins el 1942, Mompou passà la travessia del desert, com ho havien fet Schonberg, Falla i tants altres, i només inidà Variacions sobre un tema de Chopin (1938) com a homenatge al músic que indubtablement Mompou admirà més. L'obra, que s'acabà l'any 1957, es convertí en un fresc sonor d'una riquesa inusitada. El1942, Mompou , que s'havia instal·lat definitivament a la seva ciutat natal, inicia Paysages i ho féu amb Ja peça La font i la campana, composició que evoca 1'encant de la font de la Casa dc I' Ardiaca, actual Institut Municipal d'Història, i de la campana de la Seu barcelonina. Hi ha una coi·Jecció que sorprèn per Ja importància que pren en el temps: són Ics Cançons i danses (1921-1973). Avui ens limitarem al conjunt de dotze, com una unitat de gran rigor formal, recull que s'estén durant més de quatre dècades, des dc 1921 fins al J962. El fet d'escriure una cançó, lírica per essència, seguida d'una dansa, en la qual preval el ritme, té uns precedents extraordinàriament remots. Escrites la majoria de les cançons i danses d'aquest recull sobre una temàtica tradicional catalana, això no autoritza a considerar Mompou com un músic nacionalista: «Em molesta que em qualifiquin de compositor nacionalista, perquè no se m'interpreti malament» i també «mai no vaig utilitzar un sol tema en forma directa». Mompou, que ha creat una obra totalment desvinculada dc la música que hom escrivia a Catalunya, no podia pertànyer a un moviment, el nacionalista, que estèticament ja no estava vigent; i encara més si pensem que ell sempre ha estat un autèntic avantguardista, i que el seu art musical sembla partir del no-res. Les seves obres han de ser considerades com una reacció o. més encara, com una ruptura amb la música catalana anterior a ell. És sorprenent que, gràcies a mitjans i a procediments molts simples - com la introducció d'un acord o la modificació del ritme-, tot seguit els elements populars «SOnin Mompou». La coHecció s'inicia amb la cançó escrita l'any 1921 i basada en la melodia de La filla del Carmesf, d'una gran dolcesa, mentre la dansa glossa la dc Castellterçol, d'origen francès. EI segon binomi cançódansa és fruit de llargues hores de pacient labor durant els anys 1918-1924; Ja melodia és la de la cançó Senyora Isabel i la dansa està inspirada en I'arcaic i solemne Galop de cortesia, originari dc Gurp de la Conca. La més cèlebre de les cançons de bressol catalanes, El noi de la mare, es tro- Gtlul/a, 1111 mmut tl Ï11spimciú pa a la 11111.\Í<'I I dd llll'.1·tre (393) 29 Amb Alícia de Lorrocha i Rosa Sabater ba a la base de la melangiosa cançó; la dansa és wut sardana, àmplia i alegre, en Ja qual es mostren els recursos tècnics del seu awor. La Cançó i dansa núm. IV fou escrita l'any 1928 i està dedicada a la princesa Bassiano, que tenia a París un saló literari-musical al qual assistien Valéry, Falla, Prokofiev, Horowitz, Viñes i Mompou. La melodia és la d'El mariner i està revestida harmònicament dc manera magistral. La dansa, en fonna de rondó, procedeix d'El ball del ciri, dansat per sis parelles durant la Festa major de Castellterçol. A la fi es torna a presentar íntegrament la cançó. Després d'un interval dc catorze anys, escriu la Cançó i dansa V sense cap antecedent folklòric; la cançó és solemne, litúrgica, i la dansa té una gran vitalitat; «És una música que vaig somniar... deia Mompou. La Cançó i dansa VI fou escrita el mateix any que l'anterior, el 1942, i està dedicada a Arthur Rubinstcin. Llangorosa i plena de melangia, posseeix una gran perfecció formal; la dansa recorda els ritmes de la música criolJa d'Amèrica del Sud. El setè número data de 1944 i té fortes arrels tradicionals catalanes. Dues melodies, Mun wnyes regalades i L'hereu Riera, són els elements principals d'una realització mompouiana de gran categoria. La següent can- çó està basada en el bellíssim El testamem d'Amèlia. d'un dramatisme remarcable, que contrasta amb la gràcil dansa sobre lA filadora, ambdues escrites l'any 1946. Dos anys més tard escriu la Cançó i dansa IX, d'estructura ternària molt simple, que glossa la melodia d'El rossinyol; Ja dansa, de caràcter rústec, es va civilitzant de manera progressiva. Per a la pròxima creació, Mompou s'inspirà en una música medieval del repertori religiós, no litúrgic: Ics Cantigas d'Alfons el Savi. No és fins al cap de vuit anys, el 196 1, que escriví una Cançó i dansa Xl, de forma inhabitual, en la qual és present l'esplèndida melodia L'àliga, de la Patum de Berga. L'obra que clou el conjunt és una cançó, escrita molts anys abans, a París. que té com a melodia la de lA dama d'Aragó, elegant i poètica, mentre la dansa evoca la cançó lA mala nova, la qual, interioritzada per Mompou, ofereix una música de gran complexitat. I hom arriba a l'obra mestra de Mompou , Música callada, que pertany al vessant de la música màgica, espiritual i envoltada de misteri, com Cants màgics, Fêtes lointaines i Channes. El mateix Mompou digué d'aquesta obra: «Aquests quatre quaderns contenen tota escola de peaagog1a musicar MÈTODE IRENEU SEGARRA CURS D'fNTRODUCCIÓ AL MÈTODE Dies 9,10, 11, 16, 17, 23 i 24 d'octubre Terrassa Pels Cur~os per a professors d'E!>cola de Música i Conservatoris, sol·liciteu informació a la Secretaria de I'E~cola (c/Portal Nou, 13, 08221 Terrasa. tel. 7837972) 30 094) I 'essència de la meva música i tot alJò que és essencial de la seva concepció estètica Aquestes peces són com el reflex de la meva recerca de la forma concreta". Fou durant els seus anys de joventut a Pa· rís que Mompou descobrí Sant Joan de la 1 Creu i una possible via del seu art. Cal recordar que Mompou és una mena de mís· tic profà que, al llarg de la seva aventura creadora, va eliminant tota referència a la realitat en un començament de la nit obs· cura, mitjançant la renúncia i l'ascesi. Descobrí que, quan el poeta castellà di· gué: «La música I la soledad sonora». ver· sos extrets del Canto espiritual entre el alma y Cristo, no feia res més que sugge· rir la idea d'una música «que calla», una música del silenci, necessària perquè la so· litud es faci música. Música callada com· prèn quatre quaderns i cobreix un període de vuit anys (1959-1967). El primer recull. escrit l'any 1959, té vuit peces i el seu ori· gen fou la impressió que en una època llun· yana havien causat a Mompou els poeme~ «Channes», de Paul Valéry. Hi ha al llarg del quadern una sèrie de melodies, algunes d'elles extremadament contemplatives i es· ' tàtiques que, embolcallades per harmonies insòlites, captiven l 'oient. Dos dels frag· ments, el segon i l'últim, estan estreta.rnenl vinculats a dos poemes concrets: Les pas: ... «Car j'ai vécu de vous attendre I Et mon coeur n'était que vos pas ,» i L'in· différent. Amb la simplicitat de la seva música, Mompou assoleix la mateixa trans· parència que Valéry. EJ qui l'escolta que· darà sorprès en descobrir en el tercer número, la sintonia, plàcida i expressiva. creada per Mompou per a la Cadena Ser. Parlant de la seva música, el mateix Mom· 'f pou deia: «En Ja meva música, hi escolto, de vegades aquests senyals llunyans (... ) que, com a les emissores, em permeten de reconèixer-la». En algunes de les peces, dues úniques notes contigües resulten prou per a la construcció de J'obra; en altres, 1'intèrpret és pregat d'i oterpretar de manem legaro mettallico, la q~al cosa recorda el fascinant acord metàl·hc de Mompou, basat en les campanes dc la foneria familiar. El segon quadern conté set peces escrites l'any 1962. Es tracta d'obres íntimes, extraordinàriament subjectives, d'expressió romàntica. La desolació hi alterna amb moments alegres i suaus. Dues tenen l'estructura ternària i, en alguna ocasió, hi ha ressons de la música tradicional catalana, així com també la influència de Chopin. El rigor i l'audàcia es presenten excepcionalment sota 1'escriptura serial. ~u e ca. ne· Pa- ; la re- IÍS· Jra ' la bs· di· er- el ~e­ ma SO· m· tde ill, •ri· Música callada, dc Frederic Mompou , com alguns dels fragments de 1a música repetitiva, assoleix dos objectius en certa manera oposats: el que sembla conduir al re- 10· tes trg tes !S· ., ies tg· ~nt [tn· va er la, o. .) Mompou era tan conscient del difícil accés d'aquesta obra magistral. que la volia preservar de l'edició -actualment està ja editada en la seva totalitat: l'ultim quadern ho fou el 1974- o almenys que fos tocada davant de gent indiferent. L'any 1984, amb motiu del 9Jè aniversari de Mompou, crec que ell tingué el goig d'escoltar la integral de Música callada, interpretada pel gran pianista A Ib ert Giménez-Atenclle en EL Jardí dels Tarongers, seu del Centre de Documentació Musical de la Generalitat de Catalunya, davant d'un públic que comprengué aquesta obra secreta i apassionada, una de les que millor expressen el geni del seu autor i la manera de compondre. • I què es pot dir del Mompou com a pianista de la seva obra? La primera cosa era que l'instrument semblava ser la prolongació dc la persona física de Mompou. En la interpretació, Mompou fou conscient que hi ha massa coses inexplicables en la seva música, massa misteris entre els seus dits i l'instrument, i només s'inclinava davant l'instint: «Tot és tan lliure .. ·" deia a un jove intèrpret. Mompou, tocant les seves obres, és un mestre del fraseig que subratllava l'encant de la seva música amb un «duende» d'intèrpret únic, a Ja manera d'un García Lorca, recitador llegendari dels seus poemes, o d'un Carles Riba, extraordinari lector de les seves poesies o de les seves traduccions. Mompou pianista posava de relleu allò que és essencial en la seva música i ho feia amb un to melangiós, de vegades cansat -quasi mai trist-, d'un gran pudor aristocràtic, que feia comprendre en la seva totalitat una de les músiques més belles per a piano creades en el nostre segle. Montserrat Albet Butlleta de domiciliació bancària Butlleta de subscripció Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà CONSORCIS DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA I DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, pel pagament de la meva subscripció a la REVISTA MUSICAL CATALANA. Nom i cognoms Carrer __ Població _ __ Provfncia __ Titular Desitjo subscriurc'm a partir del número amb la quota anual O de 2.500 ptes. semestral O de 1.250 ptes. Núm. compte Agència __ e· ~- pòs dels sentits, i un altre que desperta la percepció de l'oient per copsar les vibracions més delicades i subtils. El mateix Mompou va dir que Mtlsica callada, «malgrat la simplicitat de la seva escriptura té un major intel·lcctualisme, la qual cosa no vol dir que abandoni el tan estimat sistema tonal .. ·"· Banc/Caixa _ IS· :r. Segueix el tercer quadern, constituït únicament per cinc peccs més llargues que les del quadern anterior, que porten la data de 1965. Inicia el recull una primera peça de moviment lent, que expressa la desolació i que evoca un tipus de música que apareixia en aqueU moment als Estats Units de Nord-amèrica: la música repetitiva o minimal. En tots dos casos, la primacia es dóna a la interiorització del so. Aquest quadern conté dos dels fragments predilectes de Mompou: Ja tercera i la quarta peça, ambducs de forma perfecta, de les quals irradien intimitat i tendresa. L'obra conclou amb el quart quadern, escrit l'any 1967 i dedicat a Alícia de Larrocha, qui l'estrenà en el Festival Internacional de Cadaqués, l'any 1972. Hi ha, en aquest quadern, un aire com d'improvisació, degut en part a un rempo indeterminat, que li dóna un gran atractiu. Hom troba en la quarta peça una sèrie de deu notes, tractada de manera extraordinàriament lliure. Melangia i llum alternen en un clima de serenitat molt afectuós, i es desprèn del conjunt una impressió de mestratge tècnic, que es concreta en formes cenyides i molt emotives. El final del recull no pot ésser menys retòric. Adreça agència Població __ Núm. llibreta ---- ---- ----Signatura Telèfon Dte Professió O Faré efectiu I'import mitjançant O taló bancari adjunt O domiciliació bancària Per subscripcions a l'estranger, consulteu el preu. ~e (395) 3 1 I p p r ns d fi ri p o e e u a n v ~ a q d 11 T ( tl d li p o s 1 T li ~~- DancoHispanollmericano : o ---------------------------- ---------------------------TEM A L'obra coral Y En la totalitat de la producció de l'entranyable músic desaparegut - de la qual és visceral ment absent qualsevol tret retòric o grandiloqüent- difícilment podríem parlar d'obres menors. En aquest sentit, l'esporàdica dedicació de Mompou a la veu col·lectivament tractada, al cor ..a cappeUa» o integrat en un suport instrumental, no contradiu el refinament innat de totes les seves creacions, ni el seu peculiar sentit poètic. Fins i tot, ocasionalment, és una perllongació natural de les seves formes pianístiques (les dues Cantigues d'Alfons el Savi, classifiacades com a «Cançó i túmsa núm. JO.. o dc la significativa vessant Jiederfstica (Comar del alma). En tant que extensió lògica d'una identificació quasi física amb el piano, és natural que la potencialitat expressiva dc la veu , rica en relacions biològiques amb la naturalesa humana, fes un incentiu temptador per a la creativitat de Mompou. La seva obra liederística, proporcionalment força extensa, n'és una prova clara. La integració del piano i Ja veu (dos elements estretament lligats a les personals motivacions artístiques del compositor) per tal de donar fisonomia musical a uns textos significativament seleccionats, no origina un compromís més o menys ocasional, sinó que assoleix aquella rara identificació meduJ.lar que, d'acord amb les directrius intimistes de la seva estètica, penetra sense coaccio- Amb c:a Majeswt Joan Curie.\ I, i e!>trena de lo Camata infami/ L ·ocell daurm nar. r Cantar del alma, una peça d 'an- tologia • Camar del alma, sobre un suggerent text de Sant Joan de la Creu, és una peça d'antologia en la producció del compositor, i procedeix, precisament, en la seva forma c?;at, d'una adaptació de la primitiva verSJO per a veu i piano, datada l'any 1951. Tant en la versió per a cor i orgue com en la seva adequació per a veus ..a cappella», alterna un passatge polifònic, quasi homòfon, irresistiblement bell, amb un esborronador recitatiu uníson del soprano. Les sec- cions politòniques assoleixen la màxima plasticitat sonora, en sostenir les veus o l'orgue els efectes d'una harmonia terriblement comunicativa, amb una densitat superior a la que fóra possible amb un tractament evanescent i impressionista del piano; tot això, equilibrat amb una melòdica extremament simple però puntualment incisiva, a causa de la inclusió esporàdica d'unes relacions intervàliqucs de la màxima expressivitat. Mompou utilitza per a aquestes seccions la seva pròpia «COmposició» del text, però restitueix intuïtivament la lògica del ritme poètic, amb un sentit molt subtil de la periodització musical, per mitjà de la repetició de ducs frases literàries. Un sabor arcaïzanr, no pas arqueològic Les Dues Camigues d'Alfons Xel Savi (1953) provenen literalment de la desena Cançó i dansa per a piano, inspirada, a la vegada, en l'esmentada temàtica literària i melòdica. Per aquesta raó, mostra un sabor arcaïtzant, no pas arqueològic o històric, sinó vagament modal i impressionista. El caràcter d ' aquestes fonts d'inspiració també és patent en la simetria de la breu concepció arquitectònica de les dues parts, en la càlida tendresa de la cançó i en la ingenuïtat de la dansa ternària. (397) 33 TEMA --------------------------- ------------------------No podem estendre'ns sobre cada una de les mostres del catàleg coral de Frederic Mompou; valgui, només per a dei)(ar-ne constància notarial , aquesta enumeració: A ve Maria ( 1958), U/treia (1262), Vida interior (l966), Ball rodó ( 1976), una simplicíssima hamonització de la melodia popular, dedicada a Manuel Cabero, amb motiu de les noces de plata del Cor Madrigal, La ~·aca cega (1978), sobre el poema maragallià, que Ja Coral Càrmina, de Barcelona, va incloure en un concert dels cicles de •La Caixa•, el 1985, com a homenatge al compositor, i la cantata infantil L'ocell daurar ( 1970) destinada a la XIU Trobada de Corals Infantils de Catalunya i condicionada a aquesta funcionalitat. L 'asponteneïdad laboriosament assolida Mompou fou un compositor minuciós, preciosista. d'una espontaneïtat assolida laboriosament i lentament, però la seva proverbial disponibilitat humana l'impel·lí a acceptar, ocasionalment, alguns encàrrecs, concretament per al II Encontre Internacional de Compositors que se celebrà a Montserrat el juny del I973 (Propis del temps d'Advent) i per a la •111 Setmana de Música Religios31', de Conca, que tingué Uoc l'any 1964 (Improperis). Propis del temps d'Advellf intenta donar una resposta al difícil problema de la funcionalitat de la música litúrgica, sense Amb el cureugrcl} Kenneth Muc Mi/Iem. Iu bullari/Iu Muryun Lcme i el dírec:tor d ·urc¡ue:.tra lo/11 Lcmchbery abdicar de les exigències estètiques que, en darrer terme, l'han de legitimar i han de fonamentar la seva pròpia validesa. Mompou resolgué el problema, realment compromès, amb una inqüestionable sensibilitat, fantasia i solvència. lmproperis, en tant que obra extensa i ambiciosa en la lliure modalitat del gènere tradicional de 1'oratori, omple, evident· f ment, un buit i ocupa un lloc insubstituïble en la música catalana del moment. El ma· teix compositor ens ha situat la seva estèti· ca en el marc de les constants vitals de la seva activitat de creador, amb una admira· ble sinceritat: «No voldria que algú cregués que vaig escriure aquest oratori amb la in· tenció de superar les meves anteriors pro· duccions. Confesso que la seva realització em satisfà, però no el considero, per les se· ves majors dimensions, superior als qua· dems de Charmes, de Música callada, en els quals es troba la meva autèntica personalitat. Enfront d'aquells que només saben definir la meva música en el concepte de «miniatures-, serveixi aquest oratori (Els M properis) per demostrar la meva capacitat dt concebre obres de majors dimensions•. A una estètica de •charme- segueix aqUJ un intens dramatisme religiós, que no esta renyit ni amb la tradició de la música reli· giosa peninsu1ar ni amb una de les vessants dels compositors francesos àmpliament postimpressionistes, coetanis generacionals -i en certa manera espirituals- del compositor que, remotament, li van servir de model. L 'entitat de l'obra és molt més que considerable i ha merescut una molt esti· mable difusió, malgrat l'àrida dificultat de la seva interpretació coral. Un preciós i ex· haurit disc de Philipps, dirigit per lgor Mar· kevitx, ens deixa constància docwnental de l'actractiu d'aquesta important composició. evidentment «Singular» en el context global T de la producció creadora de Frederic Morn· pou. Lluís Millel tsa i ne re lent- f u'ble ma.tètile la :llragués Mompou ~in· pro.ació s se- qua· •, en :rso- :tben e de >lm· :u de .. aquí està reli· 1 ;anl5 nent mals :om· r de que esri· hde i ex· viar· iJ de ieió, ollal • :om· fiU et Tothom qui ha viscut amb un mínim d'intensitat els últims anys de la vida musical barcelonina té, d'una manera o altra, la seva vivència respecte de Frederic Mompou. Aquest és un privilegi que afortunadament afecta força persones, i del qual els protagonistes ens sentim orgullosos, per una banda, i, per l'altra, no en podem fer cap mèrit personal sinó és en funció del gran mèrit que és tota la trajectòria i la figura del compositor. Escric això per situar tan1bé la meva pròpia vivència, sobre Ja qual -per altra partno insistiré en res més sinó és en allò que, així ho crec, ultrapassa de forma productiva el propi interès. Era el mes de març de 1978, molt a prop del seu 85è aniversari, que em va rebre molt amablement amb motiu d'una entrevista per al diari Avui. El record d'aquelles dues hores dc conversa són quelcom que, perquè m'ho estimo molt, guardo de forma molt estricta i, ensems, no crec que interessi gaire. Quedi constància, en tot cas, de l'impacte de la seva personalitat tan acusada i d'un tracte d'exquisida elegància. Ara bé, crec que interessa dc forma ge- • el dubte davant del seu temps 1 neralitzada una part d'allò que em va dir, uns mots que abordaren uns aspectes que no veig gaire tractats en el marc de la molta cosa que s'ha escrit sobre el compositor. Frederic Mompou abordava, en les seves paraules, uns fets tan transcendents com són la figura de creador inserida en el seu temps. En un temps en el qual, con en d'altres camps culturals, en el de la música s'havien produït tantes convulsions, d'entrada, mostrava una clara satisfacció de ser qui era i d'haver fet allò que havia fet al llarg d'una carrera, i d'uns anys, que havien contemplat tantes convulsions formals: - És potser en el moment actual quan em sento més identificat amb els moviments del dia -assenyalava. I afegia: -Jo crec que, per exemple, dintre de la plilstica sóc el més indicat per comprendre el moment actual d'aquests quadres fets d'una tela blanca i quasi no res més. A l'objecció que aquesta identificació amb els temps actuals no I 'havien portat a incorporar una cosa tan essencial musicalment, en aquests mateixos temps, com és la música atonal, objectava: -Dintre de la música, i fent la comparació J amb el quadre blanc, jo veig en aquestes experiències un sentit no pas de construcció, sinó de destmcció; i aleshores, admetent els músics que han creaL la seva tècnica i el seu estil -Schonberg, Berg-, al voltam d'ells hi ha els vividors d'aquestes estètiques. També hi ha l'exageració dels compositors que fan passar deu minuts amb la mateixa nota o fan tancar el teclat. Tot això no deixen de ser signes, que admeto i comprenc, com a símbol d'aquesta idea de retorn als origens. En tot cas, aquestes paraules no impedien constatar que Ja convulsió estètica, de la qual havia estat testimoni, havia causat en ell, en el seu moment, importants dubtes; i, per tant, li havia estat objecte de contradicció -lúcida- i també d'un cert dramatisme interior. La confessió següent, és, en aquest sentit, d'un patetisme evident i d'una alta significació. -Puc confessar que, en el període d'entreguerres, hi va haver un moment en el qual em vaig sentir molt dubtós de mi mateix. Vaig tenir el sentiment que anava endarrerit respecte a la música que aleshores es feia. Vaig tenir la fidelitat de conser(399) 35 TEMA --------------------------- -----------------------MIKROKOSMOS Mom pou ... recomenç constant, de l'absolut re· cerca ... . . . un món immens dins fràgil em· bolcall ... èxtasi inefable; el temps, vençut ... . . . joventut tenaç, inf'ancia perdurable ... ... rebuig de l'accessori a l'encalç de l'essència ... .. . perennitat de l'art, en infinit diàleg ... IImb F. Morw Lacr(ll.r, 1111 dels primers imèrprers jí-ant·eso~ de la sel'l.l obra servar-me sempre en el sistema clàssic tonal. Però vaig passar Ull període molt desil-lusionat, amb complex d'inferioritat enfront de L'època que travessava. Tot això ha anat desapareixem a mesura que les tendències modemes s 'han anat desenvolupant. Ara he reprès; crec que la meva mLísica vindrà després de la d'ells. Crec que tot això que es fa ara es valorarà i es gastarà més aviat. A totes les èpoques, els vells s 'han equivocat en no acceptar les noves generacions I tot seguit d'aquestes paraules, una afirmació rotundament original i significativa de la seva personalitat: - A rotes les èpoques, els vells s 'han equivocar en no acceptar les noves generacions. f ara ens trobem en un cas especial, en el qual els vells són indulgents arnb tot això que es jà. f potser també s 'equivoquen. Perquè ara por passar rot: ror el que es fa té un valor, excepte allò que fan els farsants. És una època interessantíssima. Crec que aquestes paraules ii'luminen matisos, interessants i potser no del tot co36 (400) neguts, de l'òptica de Mompou. El compositor, que gaudia d'un estat de salut aleshores envejable en una persona dc 85 anys, es preparava a iniciar un quasi decenni en el qual acumularia una considerable - potser massa- quantitat de reconeixements d'institucions i entitats de molt diversa índole. A I'agenda en tenia. aleshores, un de molt important a Nova York, promogut per la Reina Sofia, i en el qual intervingueren AJícia de Larrocha i Josep Carreras. També tenia previst d'estrenar, a la ciutat nordamericana, la Cançó i dansa número f4 i havia d 'interpretar obra seva a quatre mans junt amb l'esmentada Alícia de Larrocha. El músic, com avançant-se a allò que fou el signe dels seus posteriors i últims nou anys de vida, acceptava el fet de ser important amb una certa indiferència. - És difícil de com estar <<Si jo era important... » Hom ha passat la vida amb alts i baixos. Moments en què estàs segur i d'altres en què dubtes. Es una cosa que no sé com explicar. En els grans è,xirs, ni hi he pensat ni m'han preocupat. EL fet és que em trobo en aquesta edat en la qual em sento valorat arreu. Fora d'aquf, i també aquf! I no afegí res més. Comellas . . . Quedéme y olvidéme del místic cas· tell à ... ... nabí del silenci i la puresa ... ... màgia del cant, casta nuesa de la dansa ... ... ascetisme fecund: plenitud summa ... ... brollador silent de poesia viva ... .. . eternitat del so, gemma perpètua ... ... simplicíssim torsimany d'arcans ... ... ocell daurat a l'envol de la Llum ... Mompou, per sempre. Pere Artfs • XX Trobada de Corals Infantils de Catalunya re- ~m- as- r El diumenge, 14 dc juny, se celebrà, al Palau dels Esports de Barcelona, la XX Trobada de Corals Infantils dc Catalunya (104 entitats integrades al Secretariat de Corals Infantils, més la coral f Piccoli Cata/aní de I' Alguer). Aquesta notícia, esquemàtica en la seva formulació, e nclou un riquesa de continguts altament exemplars. Des de l' any 1967, e n què se celebrà Ja primera d'aquestes trobades multitudinàries, el Secretariat de Corals Infantils vertebra indòniament, mitjançant el cant coral, un aspecte de I'educació musical de molts infants del nostre país. Amb una abnegació i un lliurament que entronca amb la millor tradició pedagògica de la nostra terra, un equip eficientíssim de directors i monitors (molts d'ells, petits cantaires vint anys enrera, i molts d'ells. també, vinculats a I'àrea docent) malda estrènuament per iniciar els infants en e l goig de cultivar la música, condició imprescindible per arribar a estimar-la. Així, agrupats segons paràmetres d'edat, els infants que pertanyen a les corals escampades per, pràcticament, tota Ja geografia catalana, experimenten vivencialment la bellesa de la música, per mitjà del cant. I, progressivament, des dc simples melodies a l'uníson, tot passant per harmonitzacions del cançoner tradicional i I'aprenentatge de composicions originals, són capaços d'arribar a versions d' una complexitat tan notable com les de Ics cantates que, periòdicament, han interpretat (Ef flautista d'Hamelin, deG. Kretschmar; L'estel d'or, de F. Kukuck; En Pere sense por, d'Ernest Cervera; L'ocell daurat, de Frederic Mompou; El bmef de l'estany, d'Enric Ribó; Tiram lo Blanch i Concert desconcertant, d'Antoni Ros-Marbà). Altrament, cal destacar alguns dels valors extramusicals d'aquest moviment singular: la solidaritat generada e ntre els seus components, en sentir-sc membres d'una acció de llarg abast; el cultiu de I 'amistat mitjançant els intercanvis entre entitats i les trobades comarcals; la coneixença sociològica del país en acollir (o visitar) periòdicament entitats d'altres contrades; la responsabilitat, fntit dels compromisos lliurement contrets; el sentit de disciplina inhe~ent a la pe rtinença a un grup; l'enriqUiment lingüístic arran dc I'aprenentatge d'uns textos musicals (i hom ha de valorar molt especialment aquest aspecte, si es té en compte la situació docent del país a l'època en què nasqué e l Secretariat), etc. Per la seva intrínseca complexitat, les manifestacions generals del Secretariat són espaiades en el temps (habitualment, cada tres anys), i esdevenen un esclat de Ics activitats individuals i comarcals de cada grup durant els cursos respectius. La Trobada General d'enguany fou una demostració palpable. no solament de la maduresa d'aquest moviment, sinó també dels seus potencials valors de futur. Una partitura lluminosa i deseixida La primera part del concert conclusiu de la Trobada (perquè, d'aquesta, tambè en formaven part els contactes humans inherents a I' acollença domicili ària dels infants barcelonins als companys d'altres comarques) fou integrat per versions del programa comú dirigides per Montserrat Virgili , Im.ma Viñas i Ma Dolors Bona!. Un cànon de Joaquim Maideu sobre un poema de J. V. Foix , muntat i dirigit per Enriqueta Anglada, i interpretat per tots els assiste nts, donà pas a la segona part del concert: I' estrena de la cantata Concert desconcertant, d'Antoni Ros-Marbà, sobre un text de Miquel Desclot. Amb els cinc mil petits cantaires, hi participaren I 'Orquestra de la Ciutat de Barcelona , el baix Manuel Marsó, un Grup de Salsa conduït per Josep Pons, i Salvador Alsiu com a narrador; tots ells, sota la direcció general d'Antoni Ros-Marbà. La idoneïtat del text de Miquel Desclot tingué la correspondència en la partirura d'Antoni Ros-Marbà, lluminosa i deseixida, de trets populars sense caure en popularisme, i amb moments de notables complexitats formals. Aquesta XX Trobada fou un gran esclat musical; i, sobretot, una demostració rotunda del valo r de la tasca pedagògica d'una munió d'anònims monitors i responsables, la labor dels quals caldria que fos, no solament valorada, sinó, també explícitament reconeguda amb fets. El conce rt fou presidit per I' esposa del President de la Generalitat, senyora Marta Ferrussola, per l'alcalde de Barcelona, senyor Pascual Maragall, i pel President dc la Diputació barcelonina, senyor Antoni Dalmau, els quals eren acompanyats en la llotja presidencial per nombroses personalitats dels àmbits polític, cultural i musical. R.R. M. C. (401) 37 ~ . el music del nostre temps 38 (402) La presència de Pierre Boulez a Barcelona, en el que fou l'últim concert important d'una molt dilatada temporada musical, constituí un esdeveniment d'una enorme transcendència. La figura del compositor i director francès constitueix una d'aquelles referències decisives en el gran món musical europeu, i les seves opinions (en aquest cas ofertes des del mateix París, dies abans de traslladar-se a Barcelona amb l'Orquestra de París) resulten d'un enorme interès. Comencem el diàleg: - Vostè és un dels més grans compositors i investigadors de la música contemporània. Davant de la nova generació de compositors, no comença a considerar-se, ja, un clàssic? - No sé si em considero un clàssic; però s{ que em considero de més edat que les noves generacions, i segueixo amb molt interès allò que fan. M 'ajuda molt a seguir-los l 'IRCAM, aquesta institució de la qual sóc director, i en la qual molts dels joves compositors que hi passen creen obres que s 'hi interpreten. Aquestes obres puc escoltarles, veure els compositors i analitzar amb ells allò que han creat. En resum, puc es- tar al corrent de la mLJsica que es fa receli/· melll. Per tant, crec que és cert que, amb relació a ~lls, tinc l'edat d'un pare o d'un avi; però estic molt al corrent de què com· ponen. - Es pot continuar essent sempre un com· positor d'avantguarda? El temps no és el pitjor enemic de la novetat? - Per descomptat! De la música que vaig compondre els anys 45 o 47, per exemple. quant tenia 20 o 22 anys, ara, 40 anys més tard, algunes d'aquelles obres ja han estol , completament acceptades. Es normal. Crec que no hi ha cap exemple, si no és que les obres no siguin bones, que, amb el temps. no se les hagi acceptat. Quan una obra té qualitat i ha mostrat el camí en un momenl donat, doncs bé, aquell camí l'exploren els qui vénen després. Per tant, les obres que hom ha produït pertanyen a allò que alguns anomenen w1 cert classicisme, i que jo ano· meno repertori. - Tanmateix, ¿no creu que en tot allò que s'acull al terme genèric de música experi· mental o d'avantguarda s'amaga molta mú· sica banal i sense talent? - És clar! lLl proporció de persones amb talent (o de genis que tenen talem) és moll r !¡ ç causa d'aquest mecanisme, com ww dil·ersió, un passatemps. Aquf rau el problema. - En un moment determinat de la seva prestigiosa carrera, vostè donà una nova imatge a Ja Tetralogia, de Wagner. a Beureuth. Des del punt de vista professional ¿què li significà aqueUa experiència? - Va tenir una gran importància, ja que una obra d'aquestes dimensions i d 'aquesta envergadura, quan un s'hi dedica, quan li fa front, n'obté molts ensenymnents: s 'enriqueix de forma considerable. Aquesta experiència també m'ha enriquit en el pla musical-perqu è mai no hauria conegllt la Tetralogia tan bé, com en dirigir-la; i, en segon terme, m'ha fornit una gran experiència en el pla teaual, perquè, havem treballat durant cinc anys seguits amb el mateix director escènic, Patrice Chéreau, hem concebut moltes idees jullfs. I crec que això s 'ha reflectit en la meva creativitat i, per tant, ha constituït no sols una experiència d'intèrpret o de renovació d'intèrpret, sinó, també, i per a rni, de renovació de compositor. Amb Patrice Chéreau hem concebut moltes idees junts ~nt- unb ''un 7111· )ffi· s el raig ~fe, rés stat 'Jec ~ les rps, !J té rent els gue 11/lS ~o- que erinú- • rmh qo/r petita en relació a totes les persones que componen mtísica. Però no hi ha cap raó per desanimar-se. És millor que hi hagi força abundància, entre la qual hom pugui escollir, que noquen 'hi hagi poca. Perquè, en aquest cas, els bons compositors no podrien donar el màxim, en no donar-se Les condicions exigides per realçar les seves obres. - En un altre ordre de coses, l'entrada en joc del món dels ordinadors ¿quin futur ofereix a Ja música? - Crec que el futur és gran en dos plans. En primer floc, pel que fa a fa fabricació de sons completament sintètics, per tant no instrumentals, els quals es podran desenvolupar i donar resultats molt sorprenents dins d'alguns anys o algunes dècades: en un dia no es pot dur a terme una revolució tan imponanr. En segon lloc, crec que també hi Ira un perllongament de la capacitat dels instruments gràcies a l'ordinador i a l'extensió de les seves possibilitats. Aquí, efecti\•mnem, tenim molt a aprendre i a in\'estigar; insisteixo en aquest domini de la c~njz.mció de l'instrument, o sigui, la pràcltca znstrumental tal com està entesa encara avui dia, i la pràctica de l'ordinador. Crec que tots dos es compfememen molt bé. En tercer lloc, crec que també hi haurà un altre terreny en el qual L'ordinador s 'amplificarà i donarà resultats: en f 'estudi del Llenguatge musical, com ja s 'ha fet per al llenguatge general; i, en aquest cmnp, pot donar resultats excel·lents. - Què en pensa, d'aquesta marginació tan corrent de la música contemporània en el que podríem anomenar com el mercat dc música-concerts? -Naturalment, ho Lmnemo. Lamento la peresa i la inèrcia que això representa. En un marc purament personal, he intentat fer tot allò que he pogut i estava al meu abast per promoure la música contemporània. Però sé que és una tasca àrdua, que exigeix molt de temps i que els resultats són mínims en relació als esforços que exigeix. Però, malgrat tot, sóc optimista: trobo que s'ha operat un canvi progressiu. Els programes qui actualment s'ofereixen no s 'haurien pogut confegir fa 20 o 25 anys, i molt menys 40 anys enrera. Per tant, s 'observa una evolució. Però, no ho oblidem, hi ha un mecanisme molt potent que impedeix de considerar la música com a quelcom cultural. Se la considera, encara, per - Té consciència del seu paper d'àrbitre, o de referència, que juga a la música dc l'Europa Occidental, i, fins i tot, de la scva responsabilitat en aquest terreny? - Crec que no hem de ser gaire conscients d'això; perquè, si ho fóssim, pràcticament no gosaríem fer res. Per ram, crec que cal oblidar La importància que hom ha pogut tenir, o que té, en detem1inades circumstàncies, i anar aplicant-se a fer més obres de La millor manera que pugui; o sigui, crear-les, compondre-Les; o bé interpretarles i aconseguir que entrin en el corrent de la vida musical. Aquestes dues coses m'han estat assignades; i jo crec que, fins i tot, hi ha tres aspectes a considerar: un, fa composició; un altre, La investigació que porta a la composició; i en tercer lloc, La imerpretació per promoure, per fer passar i per comunicar les obres que així es cre!i1. - Creu, vostè, en la juxtaposició o unió dc les dues funcions: compositor i director d'orquestra? Creu que són compatibles, especialment quan hom dirigeix les pròpies obres? - Sí; crec que són compatibles. Però 110 crec que tothom tingui prou dots per dirigir. Per exemple, com que no tinc nwltes dots per tocar el piano, ho vaig abandonar ràpidament. Però, efectivament, tinc dots per dirigir. Però també és cert que hi ha compositors que són molt bons, però que són incapaços de dirigir una orquestra. Així, doncs, segons la meva opinió són dues carreres l/eugeranzent difereflls, que s 'usurpen una a f 'altra. Sobretot la carrera de director d'orquestra exigeix molt de temps i energia; per tant, posa en perill la carrera (403) 39 de compositor. Però, a part d'això, és molt útil ser director d'orquestra i compositor, perquè el segon es beneficia de les lliçons que aprèn del director d'orquesrra. És ww experiència única i irremplaçable. Quan s'és a primera fila, quan es dirigeix sovim l'orquestra, hom sen 'aprojira més que ningú. - En aquests moment~. pel que fa a la música contemporània, ¿es podria parlar de l'existència d'unes determinades escoles nacionals, o bé això és impossible de distingir? - Crec que la música dels nostres dies ré tendència a convertir-se en universal. Però, en tot cas, cal tenir en compte que per l'educació (no sols la musical, sinó la general, La que comporten els modes de viure, o la literatura, la pintura, l'existència en ella mateixa), un alemany sempre és alemany, un anglès cominua essent anglès, i un italià o un espanyol sempre continuen essent de llur pafs. Sempre hi ha aquests particularismes. Malgrat tor, es veuen dominats cada vegada més i arriben a coincidir, no diré en un estil internacional (que podria recordar què passa als hotels, amb la cuina internacional, que no té caràcter ni gust), sinó en un llenguatge amb elements de vocabulari bastant semblams, però en el qual van havem-hi trets específics de cada pafs». - Vostè ha tingut ocasió de conèixer joves espanyols. També ha tingut ocasió de dirigir l'obra d'alguns d'ells. ¿Què n'opina, de la música contemporània espanyola? - Vaig seguir de forma particular dues persones més joves que jo, però que, per l'edat, no estan gaire lluny de mi: Luis de Poblo i Cristóbal Haljfter. Són els dos compositors que he conegw millor, pel que fa a la producció espanyola. Per descomptat, sé que hi ha altres compositors més joves. Quan més s'avança, ens trobem amb més dificultats per seguir atentament tot allò que es fa arreu, perquè, un està ran enfeinat! A la nostra època el gran problema és la comunicació. S'ha dit que el segle XX és el de La comunicació; que tothom pot agafar L'avió. Doncs bé, al mateix temps, ens adonem que les cultures musicals, especialment, resten terriblemem diferents i no es comuniqueu entre si. f això s 'esdevé molt més avui dia que immediatament després de la guerra. No oblidem que, després de la Segorw Guerra Mundial, exisrf -pel que fa a la música comemporània- aquesrjenomen unificador que se'n digué «Darmstadt», que se'n digue «Donaueschingen», i compositors corn Luigi Nono, Olivier Messiaen, jo mateix o Karlheinz Stockhausen, que estàvem molt lligats el.s uns als altres, sense parlar absolutament de paisos: En canvi, ara, els pal:ws es reclouen en ells mateixos, tot guardam gelosament la pròpia consciència i el propi pet:fil. És una llàstima! M'agradaria que ens comrmiquèssim molt més. Vam intemar fer-ho a Parfs, a I'IRCAM i en el Conjuflllntercontemporani, quan ens jou possible; tractem de no 40 (404) adormir-nos i de posar esment a tm allò que es fa fora de França». - L'IRCAM, ¿té previst d'acollir una nova generació dc compositors espanyols, en el futur? - Certamenr. Si els joves compositors vole~~ venir, els acollirem amb nwlt de gust. f 110 ran sols per complaure 'ls, sinó rambé perquè, per a nosaltres, és una necessitar de comptar sempre amb noves forces. Seria terrible si una institució com ·la nostra es tanqués ella mateixa, i només funcionés amb els composirors de la casa, o sigui amb els compositors pertanyems únicament a I'JRCAM, i rebutgés les influències exteriors. Ben alrramelll, crec que quan més ens beneficiem de les forces exteriors, més pròsperes es tomen/es institucions i millor poden servir com a model. -Sabem que, encara que li ha estat demanat moltes vegades, vostè mai no ha volgut escriure cap òpera. Sempre ha dit que necessita temps per reflexionar sobre el tema. On ha arribat, amb la seva reflexió? - Li respondré qz1e encara necessito temps per reflexionar. Es cert que ara tinc idees molt més precises que abans, sobre aquesta qüestió. Senzillament, em cal que es realitzin, i queda molta feina a fer. Però crec que, un dia, el resultat podrà correspondre a la utopia que en aquests moments rinc al cap. Seria terrible que una institució com l'IRCAM rebutgés les influències exteriors - Finalment, senyor Boulez, a França ¿ajuden econòmicament la música contemporània? ¿Els ajuts són, sobretot, de tipus institucional, oficial o privat? I en tot cas, ¿fins a quin punt resulten suficients? - Les entitats com I'IRCAM, o com el Conjunt lntercontemporani, són subvencíonades totalment o, almenys, en unes tres quartes parts dels respectius pressupostos per l'Estat. Naruralmellf tenim altres ingressos, de donacions privades, atorgades a I 'IRCAM, feres per diverses fundacions. També rebem ajuts suplememaris per a gi- res o per a esdeveniments especials. Per descomptat, ens seria impossible sobreviure amb les localitats que aconseguim nosaltres mateixos, ja que encara que representin un cert percematge, aquest no por comparar-se a La resta de les subvencions. Sf, vivim de les subvencions, però no ens n'avergonyim perquè tots els organismes viuen gràcies a Les subvencions. Per exemple, a l'Òpera de Parfs li són atorgats més ajuts que a nosaltres, i això que ofereixen obres dels repertoris de Verdi o Wagner, que no són músics joves, precisament, i que suposem que no han de ser ajudats. Però cal remarcar que les càrregues d'aquestes institucions, les despeses, són ran enormes que necessiten subvenciotzs per sobreviure. Per tam, em sembla normal que la música contemporània també necessiti subvencions. I, personalment, no tínc cap mena de prevenció envers qualsevol subvenció pública, estatal o privada, perquè amb la música contemporània s 'obren nous horitzons a l'art modem. Gemma Pitïana (405) 41 SCHERZANDO I A e ql n¡ • S• I xi d< M ni e Pi. t ~ g el Ql ~ ~ J. Cè el1 n l( I ¡) ... ~; Tò g ti¡ m d' MÓN SONOR ARA • ABANS D'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS CONCERTS DE L'ORQUESTRA SIMFÒNICA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU A PUNT. LA IJ MOSTRA DE MÚSICA CATALANA CONTEMPORANI A r Un concert a cura de l'Orquestra de la Ciutat dc Barcelona, dirigida pel polonès Swieroczewsky, obrirà el prò;<im dia 17 d'octubre, al Palau de la Música, la IJ Mostra de Música Catalana Contemporània que promou I' Associació Catalana de Compositors. Aquesta mostra comprèn un total de nou concerts. la resta dels quals tindrà lloc a l'auditori de La Caixa. El segon concert serà protagonitzat pel Trio dc Barcelona, el dia 30 del mateix mes d'octubre. amb un programa format per obres d'Antoni Besses -encàrrec de la Mostra- Roger. Tavema-Bech, Olaf Sabater i Gasscr. Els dies 3 i 4 de novembre hi actuarà el grup italià Musica d'Oggi. En el primer concert oferirà un programa de música catalana, amb obres de Polònio -encàrrec-, J. LI. Guzman, Graus, Russinyol, Mestres Quadrany, Padrós i Martínez Izquierdo. El dia 4 presentarà una mostra de música italiana actual. El dia 5, la pianista Eulàlia Solé hi interpretarà un programa format per obres dc Rodríguez Picó, Cervelló, Mompou. J.P. Moreno, Guinovart i d'un compositor a determinar. El dia 6, concert dc música electroacústica a cura dc Phonos. i, el dia JO dc novembre. un grup de Madrid, a determinar. oferirà una panoràmica de Luis Gósser la música contemporània de l'Estat. El dia 11, hi haurà un espectacle de 1uan Hidalgo-Marchatti. en homenatge a aqueiJes iniciatives que en el seu moment foren tan remarcables en el nostre món musical, i que reponien a Música Oberta i a Club 49. Serà una performance de la mà de representants d'aquell moment. El Grup Instrumental Barcelona 216, dirigit per Martínez lzquierdo, hi actuarà el dia 12 de novembre, amb programa a determinar. I, finalment, JaCoral Cantiga dirigida per Josep Prats hi interpretarà el dia 13 de novembre un programa format per obres d'Acuña. Lamote de Grignon, Brotons, Tal tabuli, Riera, Soler i Mompou. El passat 6dejuliol, l'Orquestra Simtònica del Gran Teatre del Liceu actuà a Olesa, al Teatre de la Passió. Sota la direcció del seu titular Uwe Mund, i comptant amb les intervencions solistes dc Jaume Francesch i Aureli Vila, interpretà !'«Obertura• dc l..eonora, mim. 3. dc Beethoven, la Simfonia concertam per a violi i corda, de Mozart, i la Simfonia mim. 4, dc Brahms. Quatre dies més tard, el 10 dc juliol, la mateixa formació simfònica liceística obrí el Festival de Música dc Ripoll, amb un programa format per la Simfonia mim. 4, de Schumann, el Concen per a dues 1rompe1es, de Vivaldi, !'•Obertura• de La clemenza di 1i1o, de Mozart i el Concert per a oboè i corda, d' Albinoni. En foren solistes Francesc Cotell, oboè, i Josep Bello i Francesc Colomina, trompetes. Aquests concerts signifiquen la recuperació de la tradició a interpretar música simfònica de I 'Orquestra del Liceu, una tradició que es reprèn ara, justament. de la mà del nou director titular, l 'esmentat Uwc Mund, qui, des del moment en què assumí aquestes funcions, es mostrà particularment interessat en aquesta dedicació col·latcral a la que els és bàsica, o sigui. l'operística. T sada per a nens i permet ser usada com a eina pedagògica al l)arg dc I'any. En aquest sentit, Oscar Boada, professor de música d'IPS! i ànima de la iniciativa, assenyala que un treball d'aquest tipus té un gran interès pedagògic en mostrar als alumnes la rendibilitat d'un esforç conjunt i continuat. Tanmateix, assenyala que, fets com aquest, dissortadament resulten encara insòlits. ben altrament a allò que s'esdevé en altres paisos, on resulten normals i corrents. Al Centre d'Estudis Catalans de la Universitat de ParísSorbona, se celebraren (els dies 15, 19, 21 i 26 del proppassat maig) unes .Jornades dc Música Catalana Contemporània• destinades a estudiar i dcb::ttre el panorama de les tendències i els problemes de la música catalana a Barcelona i a Catalunya en el període comprès entre els anys 1950 i 1987. Al llarg de les Jornades, hi van haver conferències (~La postguerra.. , per Narcís Bonet; •Vitalitat de l'escola dodecatònica ... per Al ben Sardà: •Música electrònica i minimalisme•, per Eduardo Polonio: •Paisatges i horitzons", per Claudio Zulian). També es va fer una taula rodona (•La música catalana contemporània,., amb intervenció de Narcís Bonet, Albert Sardà, Eduardo Polonio i Claudio Zulian) i concerts (obres per a cima magnètica del grup Multímúsica i obres recents de joves compositors catalans). Aquestes Jornades foren organitzades amb el concurs del Centre d'Estudis Catalans de París, el Centro de la Difusión de la Música Contemponínea dc Madrid, l'Associació Catalana de Compositors de Barcelona i el Casal de Catalunya dc París. «NORMA•, AD APT ADA A L 'ORDINADOR ÒPERA IN FANTIL EN UNA ESCOLA L:Escola IPSI acaba dc protagonttzar una interessant iniciativa ~n el camp de la pedagogia mustcal. Es tracta del muntatge d'una òpera, Tom Sawver del compositor nord-ameriéà J~na­ than Elkus. L'esmentat muntatge es confegí com a exercici dc curs del Cinquè d'EGB de l'esmentat centre docent junt amb el cor infantil format 'per alumnes de segon a quart curs. En total, hi intervingueren 128 infants. Tom Sawyer és una obra pen- JORNADES DE MÚSICA CATALANA CONTEMPORÀNIA Uwe Mu11d L 'orquestra tradicional fou substituïda per diversos sintetitzadors. controlats mitjançant ordinador. en el curs d'una experiència insòlita, promoguda per la Coral Sant Cugat, la qual tingué lloc duram els actes de la Festa Major d'aquella ciutat. L'esmentada coral interpretà una versió lliure de l'òpera i comptà amb la intervenció solista de la soprano Maria Àngels Sarroca, i amb el concurs de Joan Llamas com a narrador. Els sintetitzadors proporcionaren l'acompanyament musical, sota el control d'un ordinador ccntraJ que contenia les dades musicals de l'òpera. Les limitacions, pel que fa a Ja imitació del contingut orquestral, eren en funció de les pròpies dels sintetitzadors. Però, amb tot, s'hi produí una aproximació considerable. (407) 43 MÓN SONOR D'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS D'AHIR • DEMÀ ACTJVITAT INTERNACIONAL DEL DUO CERVERA-JORDÀ En el transcur~ de la darrera temporada, el duo de piano format per le~ intèrprets catalanes Pepita Cervera i Teresina Jordà ha dut a terme una densa activitat musical pels Estats Units de Nord-amèrica. Entre altres localitats, han fet concerts a lrvi ng, Dallas, Alburqucrquc, Norfolk, Nova York, Washington, Spartanburg, Greenville, Balúmore, San Franclsco, Oklahoma, Nova Jersey, Chicago, etc. A totes les seves audicions (emmarcades cu una programació eclèctica) hi han figurat obres de compositors peninsulars, entre Ics quals n'hi havia dels catalans Granados. Albéniz. P. Soler i Montsalvatgc. RENTERIA, CENTRE MUSICAL DEL PAÍS BASC, AMB L'ARXIU DE COMPOSITORS BASCS (ERESBIL) I LA SETMANA MUSICAL DE MÚSICA BASCA (•MUSfKASTE•) A Renteria (Guipúscoa) se celebrà, durant la setmana del 18 al 23 de maig, la quinzena edició de la Setmana Musical Basca («Musikaste•). L 'Arxiu de Compositors Bascs (Eresbil), creat l'any 1974 per la Coral Andra Mari, de Renteria, organitza anualment, sota el patronatge de la Diputació Poral de Guipúscoa, del Govern Basc, de l'Ajuntament de Renteria i d'entitats d'estalvi basques, un conjunt de conferències. taules rodones, concertS ACTUACIONS DE L'ORFEÓ CATALÀ És ben plaent per a l'Orfeó Català, no cal remarcar-ho, veure 's sol·iicitat per participar amb els seus cants en commemoracions o en actes rellevants dc transcendència social i de d ignitat art[stica. En aquest sentít, darrerament ha realitzat tres actuacions. A LA BISBAL D'EMPORDÀ -13 de juny. Com a invitat especial, participà en la inauguració de les ;.Festes commemoratives del XXV APLEC DE LA SARDANA•. que va celebrar la prestigiosa ciutat. L'acte s'efectuà a la Plaça Major, on Ics runes històriques i el temple recorden l'antic palau-castell. que fou residència dels bisbes de Girona i senyors d'aquelles terres. La cobla La Principal dc la Bisbal féu sentir sardanes en record dels cntra!lyables autors desapareguts Enric Casals, Juli Garreta, Eduard Toldrà, Conrad Saló i Joaquim Serra. L'Orfeó Català, dirigit pel mestre Johnson, cantà Divendres Sant, d'A. Nicolau, amb els solistes M. Lladó, C. García. R. Bord<lS i J. Borràs; O vos omnes, de Pau Casals i Agnus Dei, de S. Barber, amb la solista Ma. T. Estrada. En la tercera part, l'Orfeó i la 44 (408) cobla, conjuntament, sota la direcció del mestre Johnson, interpretaren les sardanes w Maria de les trenes, de Josep.Saderra, Sonmi, deM. Saderra i Puigferrcr, i La sardana de les monges i L'Empordà, d'Enric Morera. Un públic molt nombrós i ben preparat per a les composicions del programa les acollí complagut i aplaudí entusiàsticament. Clogué la festa El cant de la senyera, corejat per tots els presents. A TORROELLA DE MONTGRÍ -27 de jlllly. VII FESTIVAL INTERNACIONAL DE MÚSICA, organitzat per les Joventuts Musicals de Ja meritíssima vila. Fou iniciat solemnement, a l'acollidora Plaça de la Vila. Els germans M• Lourdes i Lluís Pérez Molina interpretaren, a dos pianos, obres de Scriabin i Liszt. En la segona part l'Orfeó Català, aquí també invitat d'excepció, oferí l'obra Camzina Burana, de Cari Orff. Aquesta cantata és extraordinàriament singular. El seu autor nasqué l'any 1895. Esrudià a Munic i fou notable compositor i professor , molt influenciat pel ritme. En un monestir benedictí de Baviera trobà un còdex de poemes medievals, escrits per i exposicions. L'objectiu de la programació d'aquests actes que conformen la Setmana Musical és, en paraules del director J .L.Ansorena: •clarificar la his- toria musical del País Vasco; sobre rodo la que mas en la penumbra se encuemra. Por lo tanta, se trata de investigar y a medida que vamos clarificmzdo nombres y obras de compositores de nuestra tierra y corrientes de épocas de la música en Euskadi, los incorporamos a la programació/I de la Semana•. joves, amb textos llatins i germànics, que hi tractaven diversos temes: la primavera, l'amor, Ja fortuna i molts d'altres. Cari Orff en féu diverses versions. La de l'Orfeó Català, dirigida per Johnson a Torroella, fou a dos pianos, veus i instruments · de percussió, amb els solistes Deborah Clark, Ricard Bordas i Michael Pearcc. Exccl·lcnt la preparació i l'entusiasme dels cantaires i dels músics. I per a ells i els altres intèrprets i el mestre Johnson, també va ser l'ovació forta i perllongada que el públic els dedicà, fins que Johnson féu repetir un fragment dc la Cantata. A PREMIÀ DE DALT -18 de juliol. A l'Escola Marià Manent. Repetició del mateix programa anterior (Carmina Burana, de Cari Orff), amb una ben explícita satisfacció dels assistents. M. Piguillem Eresbil, amb J. L. Ansorena ' (director) i J.Bagües (tècnic). duu més que a bon port una tas. ca important de recuperació. de protecció i de difusió de la mú. s ica basca. En I' espai dels SCU$ 115 metres quadrats s'articula una planificada infrastrucru111 musical centrada en: un valu6! arxiu de 16.000 partitures (on. ginals, microfilms i fotocòpie)) de 1.000 compositors bascs, q~ van des de l'Edat Mitjana filll als nostres dies; una àmplia i OC· rualitzada biblioteca musical i també una substanciosa hemeroteca de revistes musicals bas. ques 1 internacionals, seltlt oblidar la recopilació de mate· rials fonogràfics i sonors de mú· sica basca; i un extens fon~ documental històrico-musical. Para! ·lelaroent, altres dels seus fins són la constant localització i adquisició de materials provi· nents de col·leccions musicals i de donacions de músics basc). Sens dubte aquest centre musi· cal és únic a Euskadi. I go~· ríem dir que és modèlic per la seva concepció de centre que no solament recupera. conserva í edita fonamentals fonts per a la T història de la música basca, sí· nó que, al mateix temps, les projecta immediatan1enl, impul· sant el coneixement i la divul· gaci6 de tots els materials alh ordenats, a través de la Setma· na Musical (Musikaste) i del ci~ cie de música de cambra (Eresbil-Ereziak). Com ens deia J .Bagües: «ademós de todo es· j r I g fi b n ~ A b q ro, con estos conciertos no só/o creamos un habito musical en Remería, sino que también ob· tenemos 1mas grahaciones qut son 1mos materia/es riqufsimru e indispensables parafumros e.l· tudios sobre la nuísica rasca•. Musikaste 87 s'inaugurà ala Sala Capjtular de l'Ajuntamenl de Renteria amb una conferèn· cia de la musicòloga bilbaill3 Carme Rodríguez Suso, qui elb parlà sobre «Documents MUSI· cals del Cant Gregorià al Pa~ Basc-. Les seves paraules. f(}namentades en una àmplia documentació. s'encaminaren a exposar les seves recerques m~ recents, que l'ban dut a una no· L'Orfeó Català anunc ia la convocatòria de proves d'ingrés, per al curs 1987/1988 als CORS INFANTILS (a partir dc 8 anys) CORS J UVENILS (a partir de 15 anys) durant el mes de setembre Informa ció: Palau de la Mús ica Catalana, tel. 3011104 e r ~ a d MÓN SONOR (À ARA • ABANS D'AHIR • DEMA' •ARA • ABANS -- lrena :nie). a lal- 'ó,dt t mú- seus jcula etu ra alu<l! (ori•pies) -.que t fins li ac.cal i r oero- bas- conocidas del cwtor o aquellas que me11os se don a COIIOCer e11 tos conciertos», en paraules dc ~ense nate;mú- fons ;icai. seus ~ció rovi- :als i ascs. ousi- ~osa­ er la re no rva 1 ra ~a l, Sl- ¡ les 1pulivul; allí tmael cinb ra deia essó/o 1/ en ;J I Db- que imos IS es- _a la nent ;rè~ oaill3 iens I us~ País ' fo. do- na 1 Imés l no- va in~erprctació de Ics fonts escrites més antigues del País Basc medieval, fins ara desconegudes. El primer concert va ser a càrrec del •Grupo de Música e Jnvestigación Alfonso X el Sabio-. de Madrid. La programació prosseguí amb dos monogràfics: un, dedicat a José Ma Usandizaga, i un altre, al dia coral. Amb el primer, Musikastc s'adheria a la celebració del I Centenari del Naixement del mt'ísic basc. Fou per aquesta raó que es prog ramaren caquellas obras menos r J.L.Ansorena. Amb aq uest crireri, es pretén arrodonir aquelles faccres menys conegudes dels autors bascs. Entre les obres de J.M 3 Usandizaga escoltades, el ..cuarrero en Úl» (primer moviment) destacava per la seva escriptura allunyada del nacionalisme i per la seva adscripció més aviat en una línia francesa, assimilada en els seus anys d'estudiant a la Schola Cantorum dc París, i un elegant i coherent tractament formal. La llarga tradició coral basca (de la qual J. Bagües n'acaba d'estudiar agudament els orígens burgesos, e n un recent article) fou representada per diverses corals dc pobles del Pafs Basc, d 'ambdós costats dels Pirineus. Cadascuna centrà la respectiva participació en el cant d ' un repertori dc músics bascs dels segles xvn al xx. lranscril en la sel'a gran majoria per a aquesta oca~ió. Fou la Coral A nd ra Mari, sota la direcció de J.L. Ansorena, la que clogué e l dia coral i hi oferí unes sentides, ajustades i musicals versions d'obres dc J.M 3 Usandizaga i P. Sorozabal. Els dos darrers concerts van estar dedicats, d'una banda, a la música contemporània basca. i d'una altra, a l'obra simfònica de J. M3 Usandizaga i a una composició d'autor estranger, però de tema basc. Els compositors actuals que vam poder escoltar faran A. Larrauri , K. Basurto, R. Castro i F. lbarrondo; i els intèrprets, ol Grup Koan sota la direcció dc José Ramón Encinar. Aquest concert re~ectia Ics variades opcions el)tèllqucs dc la música basca actual. Destacaríem Ics obres de joventut de R. Castro, marcades per una escriptura pos tweberniana i per una subtil sensibilitat per al tractament tímbric, i també F. lbarrondo, pel seu modem i drannàtic coneixement de les possibilitats corals. Simfò nica L ' Orquestra d'Euskadi i la Coral Andra Mari van clausurar «Musikaste 87• amb Ja interpretació d'algunes obres simfòniques de J _M 3 Usandizaga i La Vicroire de Guernica, de L Nano. Amb aquesta obra del compositor italià, •Musikaste» s'adheria a la celebració del 50è Aniversari del bombardeig dc Guernica. Aquesta composició, que fou esc rita l'any 1954 dins les coordenades de les avantguardes europees del moment (i que ens preludia altres obres més conegudes de L. Nono com fi canto sospeso, lmolleranza i La fabbrica illuminaJa), podia ésser escoltada per primera vegada al País Basc. S'esperava amb gran iJ·Iusió l'arribada del compositor; però, a darrera hora, i per problemes de salut, canceJ-là Ja promesa visita a Renteria. Paral·lelannent als concerts, que es podien seguir cada nit a l'Església dels Caputxi ns de Rcnteria, també s'organitzaren: una exposició dedicada a José M" Usandizaga, i una taula rodona sobre el «Compromís social després de les avantguardes musicals•. Pe r parlar d'aquest tema candent es comptà amb la presència dels compositors G. Aulestia, J.L.lsasa iL. Ondarra, residents a Sant Sebastià; de L. Pastor i P. Larrañaga, residents a Pamplona; i de R. Castro, de Bilbao. Moderà la taula rodona Maria Ester-Sala. Les conclusions que s'assoliren (després dc Ics diverses intervencions, que tractaren la problemàtica de Ja composició actual i concretament d ' Euskadi) foren: la manca de suport de les institucions basques i la necessitat d'associar-se tots els compositors bascs per tractar en comú asJ)Cctes que els afecten a tots. És a Renteria, poble de 47.000 habitants, conegut més aviat per diversos fets politics que no pas pels culturals, on hi ha I' Arxiu de Compositors Bascs (Eresbíl) i la Coral Andra Mari (que té 60 cantaires), unes entitats que amb llur força coi· Jectiva i llur solidaritat fan possible un dels esdeveniments musicals de més tradició a Euskadi. Aquest esdeveniment és capaç de convocar una mitjana dc públic de 700 persones cada dia, provinents de Renteria i de tot el País Basc, a l'Església dels Caputxins, seu d 'aquesta Setmana Musical. Maria Ester-Sala SIMPOSI INTERNACIONAL DE MUSICOLOGIA, A CONCA Entre els dies 28 i 3 1 de maig d'enguany, l'Hotel Torremangana, de la ciutat de Conca, ha estat l'escenari d'un Simposi de Musicologia, el tema central del qual era • El Còdex de las Huelgas i el seu temps•. Aquest còdex data dc començaments del s. XIV. Els organitzadors del simposi foren la professora, M • del Carme Gómez i Muntané i Ismael Fernandez de la Cuesta. Les ponències es desenvoluparen entre el divendres 29 i dissabte 30, i hi hagué la participació de destacats musicòlegs medievalistes . Els ponents, per ordre de participació, van ser els següents: Ismael Fernandez, qui parlà a tall introductori dels aspectes codicològics del còdex; Nicole Sevestre, qui, sota un caire més cspecffic i monogràfic. parlà dels «Bcnedicamus Domino- del còdex; Wulf Artl va fer una extensa dissertació sobre la problemàtica i la funció de les transcripcions, i, centrant-se, en el còdex de Las Huelgas, parlà de les dues edicions existents, a cura d' Higini Anglés i dc Gardon A. Anderson; Giulio Cattin buscà relacions entre el repertori de Las Huclgas i fonts italianes, i hi estabir un mínim de nou i un màxim de quinze Concordances; Agustin Ziino se centrà en el motet Me/lis sri/la MarisDomino, mentre que Andrew Tomesello ho féu amb el · Credo• polifònic, annb notació de J'Ars Nova, que conté el Còdex tractat; Ursula Günthcr parlà de qüestions referents a la paleografia i dc la problemàtica de transcripcions aplicades al còdex burgalès; d'altra banda, Daniel Vega intentà establir, a partir de detalladíssims càlculs d'intervals i consonàncies, unes característiques que poden afectar un determinat repe rtori espanyol diferenciat; Karl J. Kügle parlà dels orígens del Còdex d'Ivrea, iM. Randcl , a través d'un «conductus• polifònic del còdex de Jas Huclgas, explicà les possibilitats de treball a partir de la relació música-text. Joaquim Garrigosa també elaborà una ponència, el tema dc la qual sortia una mica de l tema conductor del congrés. però d'enorme interès i precisió: el tema fou •Els manuscrits catalans musicals anteriors al segle XV, conservats a Catalunya i fora de Catalunya.. _ Cal també esmentar la conferència del Dr. Joaquim Yarza (professor d'art medieval a la UAB), intitulada «El artc en Burgos en Ja época de l Códicc de Jas HuelgaSl', la qual ajudà els congressistes i oïents a s ituar el Manuscrit de las Huelgas dins un conjunt de mires més ampli que l'estrictament musical. RODRIGO PRESIDIRÀ L'HOMENATGE A LA GUITARRA ESPANYOLA El compositor Joaquín Rodrigo presidirà l'acte d'homenatge als " I 30 anys de guitarra espanyola• que sc celebraran, a Sevilla, els mesos de setembre i octubre vinents. En aquesta manifestació hom recordarà les figures dc Francesc Tàrrega, Miquel Llobct, Regina Sainz de la Maza, Daniel Fortea i Emili Pujol. Entre els actes programats per aquest homenatge hi ha l'estrena d'onze obres creades especialment per aquesta oportunitat pel mateix Joaquín Rodrigo, per Manuel Castillo i José Gallarda, per l'anglès Reginald Smith Brindle, per l ' uruguaià Abel Carlevaro i per la francesa Edith Lejet. En seran intè rprets Albcrto Ponce, Berho Davezac, Alirio Díaz i Narcisa Yepcs. També s'hi oferiran diversos cursets. MÓN SONOR D 'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS D 'AHIR • DEMÀ NICKOLSKY, GUANYADOR DEL CONCURS DE PIANO REINA ELIZABETH El pianista soviètic Andrei Nickolsky, de 28 anys. ha aconseguit el primer premi del Concurs Internacional Reina Elizabeth, a Bèlgica. El jurat, format per disset membres. atorgà el segon premi al japonèl. Akira Wakabayashi de 22 any¡¡, i el tercer premi a l'alemany federal Rolf Plagge. de 28 anys; el belga Johan Schmidt. dc 23 anys. es classificà en el quart lloc. El guanyador é~ un pianista molt personal, enigmàtic però important, segons han opinat els crítics. L'any 1979 havia aconseguit el segon premi del Concurs Marguerita Long-Jacqucs Thibaud: i, posteriorment el tercer del Concurs de Munic. Nascut a Moscou el 1959, féu el r.eu debut l'any 1977 amb la interpretació de la integral dc Scriabin. L'any 1983 abandonà la Unió Soviètica i s'instal·là a Munic. I el 1984 debutà al Quecn Elizabeth Hali, dc Londres. ESTRENA D'UNA ÒPERA INÈDITA DE DEBUSSY Rodrigo i Jimena és el títol d'una òpera inèdita de Claude Debussy que acaba de ser estrenada a I'Auditorium de la Biblioteca Nacional Francesa. Aquesta entitat posseïa el manuscrit dc Debussy. segons sembla. abans que iniciés la gran opera Pelléas et Mélisande. Amb tot, I'obra ara estrenada no és completa. car hi falta part del primer acte. mentre que el segon i el tercer són pràcticament complets. NOU TEATRE D'ÒPERA A PARÍS L'any 1989 -segon centenari de la Revolució francesa-. París estrenarà un nou teatre d'òpera (emplaçar justament a la Bastilla) obra de l'arquitecte C. Ott. El nou coliseu podrà rebre anualment un milió d'espectadors, circumstància que possibilitarà una substancial reducció dels preus de les localitats. ' . CONVOCATO RIES ·. CONCURS GERMANS CLARET, D'INSTRUMENTS DE CORDA I MÚSICA DE CAMBRA Organitzat ¡x:r l'Esbart Sant Cugat. aqueM mes dc \Ctcmbre tindrà lloc la primera edició del Concurs German~ Claret. d'Instruments de corda i de Música de cambra. Aquests concursos s'adrecen a ~tudiams que facin o hagin fet estudis a conservatoris o a escoles dc música al territori català, o a residents catalans que hagin efectuat estudis forn d'aquí. S'hi atorgaran premis individuals per al~ instrumentistes dc violí, viola i violoncel. i per a conjunts dc música dc cambra. S'han establert dos grups: per a participants de fins a 28 anys. i per a participant!> dc lins a 18 anys. 46 (410) Quant a l'edat mitjana dels conjunts participants a Música dc cambra. no pot superar els 25 anys. Les proves es faran del 21 al 27 dc setembre. a l'Auditori de l'Esbart Sam Cugat. i s'hi atorgaran primers premis de 100.000 pessetes (per a cadascun dels guanyadors de cada especialitat de corda del grup de grans) i de 25.000 (per als joves); i els segons premis seran, respectivament, de 50.000 i 12.000 pessetes. Quant als grups dc cambra. rebran 200.000 i 100.000 pessetes, per als primer i segon premi, respccti vament. L'organització ofereix. als guanyadors del grup de més gmns i als de música de cambra, uns concerts que es faran a l'Institut del Teatre de Barcelona. Teatre Atlàntida de Vic. Cemre Cultural dc la Caixa d'Estalvis dc Terrassa. Teatre Prado de Sitges. Escola dc Música de Manresa i Teatre La Faràndula de Sabadell. Els concerts seran distribuïts a criteri del Comitè Organitzador entre els guardonat:.. i en cada cas s 'establirà una retribució en concepte de despeses. CONCURS INTERNACIONAL DE QUARTETS DE CORDA El Premí és dotat amb IO.(X)', ' francs suïsos. i no podrà M!rd1 vidit. El jurat tindrà la facult;.. de declarar-lo desen si con~ldc ra, per majoria absoluta. qu.: cap de les obres presentade~ 11 reuneix prou mèrits per ser pr(. miada. L'o.bra guanyadora~~ estrenada en el marc dels Con. certs de Merlingc. en col·laboració amb la ~Radio-TéléviMO!I Suisse Romande... Les partitures que optin al Premi han d'haver arribat a la Secretaria del certamen abans del 31 de maig dc 1988. A Sl 5 ¡¡ I! ll Del 5 al 13 d'abril dc 1988 tindrà lloc. a Portsmouth, el Quart Concurs Internacional de Quartets dc Corda. Aquest Concurs (del qual Yehudi Mcnuhin és director artíslic i president del jurat) sc celebra cada tres anys i té la finalitat dc descobrir i encoratjar els joves intèrprets. proporcionar als conJunts premiats l'oportunitat dc fer recitals públics i d'oferir al:. concur:.ants l'avinentesa dc comprovar el nivell dels seus competidors. L'import total dels premis és de 17.000 lliures esterlines. Els conjunts guardonats amb el primer i segon premi actuaran en el gran concert final al Guildhall. a Porsmouth; els distingits amb el primer premi faran un recital al Wigmorc Hali dc Londres, a més dc participar en una gira dc conccr~ pel Regne Unit. La inscripció al cenamcn es clourà el di a 15 dc gener dc 1988. Per a tota mena d'informació (formularis d'inscripció, obres a interpretar. matrícula , mecanismes funcionals del concurs. etc.) els grups interessats poden adreçar-sc a: Mr. Dcnnis Saycr. Competiuon Administrator. Ci vic Ofliccs, Guildhall Squarc. Portl!mouth PO I 2AL (Regne Unit). PREMI DE COMPOSICIÓ MUSICAL ..REINA MARÍA-JOSÉ• El mes de novembre dc 1988 serà atorgat per quinzena vegada el Premi dc Composició Musical ~Reina María-José•, dedicat -en aquesta edició- a una obra per a cor dc cambra a mppella, o bé a una obra per a cor dc cambra amb acompanyament d'un instrument. Les composicions que optin al Premi han dc tenir una durada compresa entre 12 i 15 minuts, i han dc ~er escrites per a uns electiu!> màxim~ dc ..JO cantants. Informació: «Premi dc Com. posició Musical "Reina Marra. José", Merlingc, 1251, GYIG1• nebra (Suïssa)•. IV CERTAMEN CORAL •VILLA DE A VI LÉS• L·Asociación Coral Avilc~ma convoca el IV Certamen Cor. • Vi lla de Avilés•. dotat amb uo primer premi de 300.000 pte.1.. un segon de 200.000 pte~ . i un tercer de f00.000 ptes. Se cele· brarà a Avilés, els quatre diU· menges del proper mes dc novembre. dies 8, 15, 22 i 29, i hi podran participar cor~ de veus mjxtes. no professionals, integrats per un mínim de 25 cantaires. A Sl I A r S. 5. ¡; ¡e Data límit d'inscripció: 21 dc setembre de J987. Els interessats a posseir una informació completa i detallada poden adreçar-se a: «Asociación Coral Avilesina», e/ La Fruta. 26, bajo. Tels. 541866, 540232. 532366. 563156. Avilés. B SJ 8, 9 ¡( SIMPOSI MUNDIAL DE MÚSICA CORAL, A VIE!\A La clntcmational FederallOP for Choral Music• i I'Óstcrrci· chische Gesellschaft für Chor· rnusik• han organitzat el I Simposi Mundial de Música Coral. que se celebrarà a Viena, entre els dies 1 I i 18 d'agoMdr 1987. Aquest simposi olcreix. tant als cantaires com als directors d'arreu del món, la possíbilital d'aprofundir els seus concixc· ments en diverses especialitat!> de la música coral per mitjà de seminaris presentats per art istc~ de renom mundial i a través dc la confrontació dels problcrne~ dc desenvolupament artrstic ~r· sonaI. 11 r MÓN SONOR 1À CONCERTS --- O.(XX) I ier d~ !CUhlU • RECITALS • CONCERTS • RECITALS ALT CAMP SETEMBRE 5, dissabte 22,15 h. Santes Creus Monestir Schola de Cant Gregorià dc !"Obra Cultural de Santes Creus. Dir.: Magí Sabaté. Cam gregorià. 12. dissabte 22,15 h. Santes Creus Monestir Coral Sícoris. Dir.: Antoni Pujol. Mendelssohn, Bruckner, Dvorak, Mozart . 19. dissabte 22,15 h. Santes Creus Monastir Sir Nicholas Jackson, orgue. Maurice Murphy, trompeta. PurceiJ, Handel , Telernann, Martini. Soler. Valentc, Cabanilles, Jackson. SETEMBRE 4, divendres 22,30 h. Vilabertran Església de Sama Maria Solistes de la Filharmònica de Berlín. J.C. Bach, W.F. Bach, Beethoven, Roussel, Britten, Boccherini. 14, dilluns 22,30 h. Vilabertran Església de Santa Maria Alícia de Larrocha, piano. Schuman, Mompou, Falla, Granados, Albéniz. 18, divendres 22,30 h. Vilabertran Església dc Santa Maria The London Virtuosi. Dir. : Anthony Camdan. Purcell , Handel , Bach, Teleman, Jakson. 25, divendres 22,30 h. Vilabertran Església de Santa Maria Slovenski Octet. Dir. : Anton Nanut. 22 h. La Seu d'Urgell Catedral Professors del Curs de Música Antiga a Catalunya. Dir. : Jordi Savall. Música vocal i instrumental dels segles XVII i nsid~- , que les oo ;r pre. a sem Con. ·lai» l'is~ ALT EMPORDÀ tin a1 r ,ta la abans Com- 1ariaY/Gi- ALT URGELL lesina Coral nb un ptcs.. . i un cele:diu~ SETEMBRE 10, dijous XVIII. r ANOIA SETEMBRE 5, dissabte 22,30 h. El Bruc Celler de Can Casas Trini Maial, piano. Schumann, Chopin, Albéniz, Falla, Mompou. 12. dissabte 22,30 h. El Bruc Pati de Can Casas Cobla Ciutat de Terrassa. Garreta, Morera, Serra, Viladesau, Saló. 19, dissabte 22.30 h. El Bruc Celler de Can Casas Quartet l' Art. Offenbach, Strauss. Carcellé, Casals, More ra, Llach. SETEMBRE 8, dimarts 22,15 h. Castellbell i el Vilar Teatre de la Capella dc Música Surés Coral Hashomron. Lous Gauyous. 9, dimecres 22, 15 h. Castellbell i el Vilar Teatre de la Capella de Música Surés Grupo Coral Eosaio 10. dijous 22 h. Manresa Auditori Mestre Blanch del Conservatori Conjunt de Folk Libin. Grup Coral i Instrumental de Prachatice. Dir.: Vaclac Svoboda. 22,15 h. Castellbell i e l Vilar Teatre de la Capella de Música Burés Thomaskantorei Wolfcnbütcl. 19 h. Castellbell i El Vilar Teatre de la Capella de Música Burés Agrupació Coral Nova. Lous Gauyous. 22 h. Sant Fruitós de Bages Monestir de Sant Benet Leonora Milà, piano. Bach, Schumann, Chopin, Albéniz. Milà, Falla. 12, dissabte 22 h. Castellbell i el Vilar Teatre de la Capella de Música Burés Agrupación Coral Nova. Coral Hashomron. Grupo Coral Ensaio. Lous Gauyous. Coral Sant Sadurní. Capella dc Música Burés. 14, dilluns 22 h. Manresa Auditori Mestre Blanch del Conservatori Coral Hashomron. Polifonica clàssica i popular. 17, dijous 22 h> Manresa Auditori Mestre Blanch del Conservatori Szczecin University Choir. Dir.: Eugeniusz Kus. Polifonia classica i popular. 20, diumenge 19 h. Manresa Auditori Mestre Blanch del Conservatori Coral Joventut Sardanista de Puig-reig. Dir.: Ramon Nogucra. Polifonia clàssica i popular. dc i 29, rs dt mals, le 25 BAGES 21 de runa i.llacb ación 'ruta. )232, ¡ ~NA ution ;rrei· :hor· el I 11, divendres r tC~ iena. stdt tant ~tors ilitat ~i;<c· .i tats à de iste> :S de :m~ per· ~ (411 ) 47 ; MON SONOR CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS BAIX EBRE OCTUBRE 2, divendres 20,30 h. Tortosa Patronat Orquestra de Cambra Reina Sofia. Concertino i director: Gonçal Comellas. Vivaldi, Mozart, Handel, Toldrà. 5, dilluns 20,30 h. Tortosa Patronat José Ortega, piano. Listz, Chopin. 7, dimecres 20,30 h. Tortosa Patronat Grup Operístic de Cambra ..septirnino•. Haydn, Toldrà. 9, divendres 20,30 h. Tortosa Patronat Arpad Bodó, piano. Pedrell, Chopin, Liszt. 22,30 h. Palafrugell Ermita de Sant Sebastià Jordi Codina, guitarra. Vissé, Sor, Tàrrega, Brouwer, Falla, Bolsach, Mompou. ¡; BAIX EMPORDÀ SETEMBRE 4, divendres ¡, I. BAIX LLOBREGAT SETEMBRE Il. divendres 22,30 h. El Papiol Castell Beatriz Parra, soprano. Jaime León piano. Mozart, Txaikovski, Rachmaninov, Glinka, Guevara, Guastavino, León, VilJa. Lobos, Mompou, Montsalvatge, Turma. 12, dissabte 22,30 h. El Papiol Castell Luciano Carrera, flauta. Jaime León, piano. L. da Vinci. Bach, Hiindel, Poulenc, Berghmans, Goetals, Duran, Freire. 18, divendres 22,30 h. El Papiol Castell Eva Graubin, violí. Manuel García Morante, piano. Bach. Beethoven, Ravel. 20, diumenge 22,30 h. El Papiol Casino Orquestra Simfònica del Vallès. Jaume Torrent, guitarra. Dir.: Ernest Xancó. Beethoven, Villa-Lobos. ]I 2 2 BARCELONÈS OCTUBRE I, dijous 2, divendres 21 h. Barcelona Liceu Ballet Maurice Béjart. Eros Thanatos. 21 h. 21 h. Barcelona Barcelona Liceu Palau Ballet Maurice Béjart. Eros Thanatos. Orquestra Ciutat de Barcelona. Cor del Gran Teatre del Liceu. Lella Cubcrli, soprano. Alexandrina Miltcheva, mezzo· soprano. John Aler, tenor. Richard StiJwell, baix. Dir.: Franz-Paul Decker. Missa Solemnis, Op. 123 de Beethoven. (XXV Festival Internacional de Música de Barcelona.) 3, dissabte 21 h. 21 h. Barcelona Barcelona Liceu Palau Ballet Maurice Béjart. Eros Thanatos. Schonberg Ensemble. Barbara Sukowa, veu. Dir.: Reinbert de Leeuw. Reger, Busoni, Schonberg. (XXV Festival Interna· cional de Música de Barcelona.) 4, diumenge 17 h. Barcelona Liceu Ballet Maurice Béjart. Eros Thanatos. 5, dilluns 21 h. Barcelona Palau Orchestra Naúonal du Capitole de Toulouse. Gabriel Tacchi· no, piano. Dir.: Michel Plasson. Debussy, Ravel, Chausson. (XXV Festival Internacional de Música de Barcelona.) 6, dimarts 21 h. 21 h. Barcelona Barcelona Liceu Palau Ballet Maurice Béjar. Light, Dionysos-Suite. Orchestra National du Capitole de Toulouse. Martha Senn, mezzo-soprano. Gerard Garino, tenor. Michel Senechal, te· nor. Michel Plasson. 50è aniversari de La mon de Ravel. Ra· vel. (XXV Festival Internacional de Música de Barcelona.) 21 h. 21 h. Barcelona Barcelona Liceu Palflu Ballet Maurice Béjar. light, Dionysos -Suite. Grupo Cfrculo. Dir.: José Luis Temes. J .L. Turina, A. Ara· cil, T. Marco, T. Garrido, L. de Pablo. J.M. López. (XXV Festival Internacional de Música de Barcelona.) 7, dimecres 8, dijous 21 h. Barcelona Tinell La Capella Reial. Solistes. Conjunt vocal. Conjunt d'instruments antics. Dir.: Jordi Savall. Cabanilles, Cererols. (XXV Festival Internacional de Música de Barcelona.) 9, divendres 21 h. Barcelona liceu Ballet Maurice Béjart. Malraux, ou La Métamorphose des Dieux. 10, dissabte 21 h. Barcelona Liceu Ballet Mauricc Béjart. Malraux, ou La Métamorphose des Dieux. 48 (412) 2 2· 21 31 3 r B s 9 , MON SONOR LS CONCERTS • RECITALS • CONCERTS - uJa, 11. diumenge Barcelona Liceu Ballet Maurice Béjan. Malraux, ou La Métamorphose des Dieux. Liceu Palau Ballet Maurice Béjan . Light, Dionysos- Suite. 17 h. Barcelona Barcelona 2 1 h. Barcelona 2 1 h. 14, dimecres Barcelona Ballet Maurice Béjan. light, Dionysos -Suite. Philharmonia Orchestra. Dir.: Esa-Pekka Salonen. Haydn, Stravinsky, Sibelius. (XXV Festival Internacional de Música de Barcelona.) 2 1 h. Barcelona Liceu Ballet Maurice Béjart. Malraux, ou La Métamorphose des Dieta. 15, dijous 2 1 h. Barcelona Palau Orquestra Ciutat de Barcelona. Orfe6 Català. Josep M. Vilagrasa, efectes vocals. Paye Robinson, soprano. Richard Morton, tenor. Stephen Roberts, baríton. Dirs.: Laszlo Hcltay, J.L. Moraleda, Guinovan, J.LI. Moraleda, Orff. (XXV Festival internacional de Músiaca de Barcelona.) 19, dilluns 2 1 h. Barcelona Santa Maria del Mar Ensemble de Cuivres d'Aquitaine. Capella de Música de Santa Maria del Mar. Andrés Lewin-Richter, realització electrònica. Brudieu, Música de Venècia a Sant Marc, Música del Nostre temps, Padrós. (XXV Festivallnternacional de Música de Barcelona.) 21. dimecres 21 h. Barcelona Palau Friedrich Gulda, piano. (XXV Festival Internacional de Música de Barcelona.) 22, dijous 21 h. Barcelona Palau Marilyn Home, mezzo-soprano. Martín Katz, piano. Hii.ndel, Schuben, Wolf, Copland, Respigghi, Verdi, Tosti. (XXV Festival Internacional de Música de Barcelona.) 25, diumenge 18 h. Barcelona Casal el Metge 2 1 h. Barcelona Palau Salvador Gratacòs, flauta. Jaume Francesch, violí. Aureli Vila, viola. Mozart. (Diumúsica.) Katia i Marielle Labeque, pianos . 50è aniversari de la mort de Gershwin. Bizet, Bemstein, Gershwin. (XXV Festival Internacional de Música de Barcelona.) 26, dilluns 2 1 h. Barcelona Palau Brigitte Fassbaender, mezzo-soprano. lrwin Gage, piano. Pfitzne r, Listz, Mahler. (XXV Festival Internacional de Música de Barcelona.) 28, dimecres 2 1 h. Barcelona Palau Diabolus in Musica. Percussions de Barcelona. Lola Are nas, soprano. Dir. : Joan Guinjoan. A. Llanas, J .M. Mestres Quadreny, J . Guinjoan, Boulez, Dallapiccola, Gerhard. (XXV Festival Internacional de Música de Barcelona.) 30, divendres 21 h. Barcelona Palau Orquestra Ciutat de Barcelona. Cor Pro-Mús ica de Londres. Cors El Virolet i L' Esquellerinc. Enriqueta Tarrés, soprano. John van Kesteren, tenor. Neil Howlett, baríton. Dir.: FranzPaul Decker. Britten: Requiem. (XXV Festival Internacional de Música de Barcelona.) 31, dissabte 19 h. Barcelona Palau Orquestra Ciutat de Barcelona. Cor Pro-Música de Londres. Cors El Virolet i L'Esquellerinc. Enriqueta Tarrés, soprano. John van Kesteren. tenor. Neil Howlett, baríton. Dir.: FranzPaul Dcckcr. Brinen: War Requiem . SETEMBRE 9, dimecres 22 h. Puig-reig Pavelló Esportiu Agrupació Coral Nova. 10, dijous 22 h. Puig-reig Pavelló Esportiu Coral Hashomron. 11, divendres 19 h. Puig-reig Pavelló Esportiu Coral Infantil Cors Alegres. Grupo Coral Ensaio. 12, dissabte 22 h. Puig-reig Pavelló Esportiu Thomaskantorei Wolfenbütel. 13, diumenge 18 h. Puig-reig Pavelló Esportiu Agrupació Coral Nova. Coral Hashomron. Thomaskantorei Wolfenbütel. Grupo Coral Ensaio. Lous Gauyous. Coral Santa Maria . Capella de Música Burés. Coral Joventut Sardanista. :ovs- ïlla· íre. I, f ~I· ZO· en. .rt !ma- ;hi· on. I, eRa· r .) .ra· {V u- (V Philharmonia Orchestra. Salvatore Accardo, violí. Dir.: Roger Norrington. Beethoven. (XXV Festival Internacional dc Música de Barcelona.) Liceu Palau 13, dimarts r 17 h. 21 h. 12. dilluns • RECITALS BERGUEDÀ (413) 49 MÓN SONOR CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS CONCA DE BARBERÀ SETEMBRE 10, dijous 22 h. Montblanc Església dc Sant Francesc Orquestra de la Ciutat de Barcelona. Dir.: Franz-Paul Decker. Garreta, Toldrà, Brahms. GARRAF SETEMBRE 19. dissabte 22,30 h. Vilanova i la Geltrú Cercle Catòlic Leonora Milà, piano. Bach, Schumann, Chopin, Albéniz, Mi. là, Falla. MALLORCA SETEMBRE 6. diumenge 20 h. Deià Son Morroig Jonathan Plowright, piano. Mozart, Schumann, Janacek, Al· béniz, Szymenowski. Chopin. 13, diumenge 20 h. Deià Son Morroig Kathleen Mclntoch, Cari Mansker, pianos. Clementí, Mozan, Satie, Mansker, Musorgsky, Rachmaninov. MONTSIÀ SETEMBRE 5, dissabte 22 h. Sant Carles dc la Ràpita Església Nova Leonora Milà, piano. Bach, Schumann, Chopin, Albéniz, M1• là, Falla. OSONA SETEMBRE 13, diumenge 18 h. Tona Santuari de Ntra. Sra. de Lourdes Leonora Milà, piano. Bach, Schumann, Chopin, Albéniz, Mi· là, Falla. SOLSONÈS SETEMBRE 5, dissabte 22 h. Solsona Catedral Coral Joventut Sardanista dc Puig-reig. Dir. : Ramon Nogue· ra. Polifonia renaixemenrista, clàssica i romàntica i cançons populars d'arreu del món. TARRAGONtS OCTUBRE 15, dijous 20 h. Tarragona Auditori Caixa d'Estalvis Provincial Orquestra Simfònica Juvenil de Bremen. Dir.: Heiner Buhl· mann. Bach, Kabalewski, Franck. 17, dissabte 20 h. Tarragona Auditori Caixa d'Estalvis Provincial Orquestra de Cambra PueUarum Pragensis. Dir. : Tomas Koutnik. 20, dimarts 20 h. Tarragona Quartet de Corda 22, dijous 20 h. Tarragona Auditori Caixa d'Estalvis Provincial Auditori Caixa d'Estalvis Provincial 24, dissabte 20 h. Tarragona Auditori Caixa d'Estalvis Provincial Diabolus in Musica.; Dir. : Joan Guinjoan. Beethoven, Homs. Taverna-Bech, Guinjoan. VALLÈS OCCIDENT AL SETEMBRE 3. dijous 22,15 h. Matadepera Església Parroquial Claus Kohbacher, baríton. Joan Grimalt, piano. Feliu Fonnosa, presentador. Schubert. 4, divendres 22,30 h. Sabadell Quartet Sonor. Mozart, Beethoven. 5, dissabte 22,30 h. Palau Solità Església de Sant Feliu ael Racó Església de Santa Maria 8, dimarts 22 h. Palau Solità Església de Santa Maria Cobla la Principal del Llobregat. Dir.: Josep Vilà. Serra, Garreta, Barnosell, Blancafort, Morera, Saló, Reynalt, Toldrà, Ruera. Pérez-Moya, Borgunyó. 10, dijous 22,30 h. Palau Solità Església de Santa Maria Paulino Peña, flauta. Núria Casas, piano. Bach, Beethoven, Schumann, Poulenc, Bartók. 12, dissabte 22,30 h. Palau Solità Església de Santa Maria Societat Coral La Unió. Daniel Mas, baríton. Núria Casas. piano. Dirs.: Núria Casas i Beneta Oromr. Encina, Giardini, Meystre, Bataille, Marzi, Boycc, Detschmann, Hiindel, Pou, Schubert, Oltra, Vila, Josly, Bou. Sant Celoni Cinema Catalunya Leonora Milà, piano. Bach, Schumann, Chopin, Albéniz, Mi· là, Falla. VALLÈS ORIENTAL SETEMBRE 7. dilluns 22 h. 50 (414) Dam~bius. Haydn, Mozart, Beethoven. Artis-Quartett. Mozart, Wcbern, Beethoven. M. Carme Hernandez, Montserrat Costa, sopranl)s. Josep Dueñas, tenor. Daniel Mas, Jesús Castillón, barítons. Eduard Soto, baix. Jordi Giró, mestre concertador. La bohème, Puccim ec- Al- Mi- ¡ue- ons ili· >ms, mo- ard :eini r. pi, U, ~i-