Revista Musical Catalana. Núm. 39 Gener 1988
Editorial: Noves publicacions a l'entorn de la música / FIGURES I TEMPS. Hipòlit Lázaro (1887-1947). Ramon Sabatés / Bonn i Budapest: dues formes de funcionament de teatres d'òpera. R.R.M.C. / Ensalada: Wagner, Gerhard i Mozart, o la música amb lletra entra. Tamino / Mikrokosmos: Música per a tots els mals. Pere Artés / Cançó: El llarg camí de la projecció exterior musical catalana. Víctor Alexandre / TEMA. HIGINI ANGLÈS (1888-1969), EIX DELA MUSICOLOGIA CATALANA / Apunt biogràfic. Montserrat Albet / El llegat musicològic de Felip Pedrell. Francesc Bonastre / Miquel Querol i Gavaldà, el testimoniatge del continuador d'una obra. R.R.M.C. / L'evolució de la musicologia catalana, un tema a debat. Maria Ester-Sala / La musicologia espanyola i catalana davant un gran repte. Maria Carmen Gómet i Muntaner / MÓN SONOR. La temporada en marxa. Josep Casanovas / Victòria: el poder de la sensibilitat. Xavier Montsalvatge / Josep Maria Lamaña, mentor de la carrera de Victòria dels Àngels. R.R.M.C. / RETRAT: La grandesa d'una veritable dama. Jaume Comellas / A Itàlia s'ha clos un any de grans aniversaris. Francesc Miracle / Scherzando. Cesc / Ara, abans d'ahir, demà / Concerts, recitals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
).JORQUERA Pianos i instruments Assistència tècnica del Palau de la Música Catalana S. A . D'INSTRUMENTS MUSICALS Av. Francesc Cambó, 10 Tels. 319 60 96 - 310 69 12 08003- BARCELONA Orgues, teclats simfònics, sintetitzadors, etc. Distribuí"dors oficials de: SCHI'RX MEL SAD~ Via Laietana, 32- 34 Tels. 319 60 96 - 310 69 12 08003- BARCELONA C. BECHSTEIN. llLEY:SL YAMAHA KAWAI ASTOR R()YALE c0V~$~ ~osatnhoflf~t~t STEINWAY s SONS EDITORIAL NOVES PUBLICACIONS A L'ENTORN DE LA MÚSICA 2• ÈPOCA ANY V - NÚM 39 - GENER 1988 Director: Jaume ComeJJas Sots-director: Lluís Millet Cap de Redacció: Pere Artís Maquetatge: Eulàlia Furriol Correcció: Joan Costa Fotografia: Pau Barceló Publicitat: Publi/ Tempo, S.A. Amadeu Vives, 3, 3r, ¡a B. Tels. 301 33 93-317 99 28/ 82 08003 Barcelona Publicidad en Medios de Comunicación, S.A. Travessera de Gràcia, 17-21, 3r, 4a Tel. 209 71 19 08021 Barcelona Fotocomposició, compaginació i impressió: Igol, S.A. Distribució: L'Arc de Berà, S.A. Dipòsit Legal: B.34.432/83 Consell Editorial: Fèlix Mi llet (President) Montserrat Albet Roger Alier Josep Casanovas Maria Ester-Sala Gregori Estrada Enric Gispert Joan Guinjoan Carles Guinovart Antoni Marí Oriol Martorell Xavier Montsalvatge Santi Riera CoHaboren en aquest número: Montserrat Albet, Víctor Alexandre, Pere Artís, Francesc Bonastre, Josep Casanovas, Cesc, Jaume Comellas, Maria Ester-Sala, Maria Carmen Gómez i Muntaner, Francesc Miracle, Xavier Montsalvatge, Ramon Sabatés, Tamino. REVISTA MUS ICAL CATALANA Amadeu .Vives, I Tel. JOI li 04 08003 Barcelona NS Vivim envoltats de música: i aquest fet, que es manifesta en una multiplicitat abassegadora de maneres, no garanteix .. per se.. la qualitat i la salut de la nostra vida musical. Precisament, ara que els observadors posen la qüestió de la funció de la música en la nostra societat, parlen de la crisi del llenguatge musical o es plantegen criticament les actituds del públic, ens trobem en aquella paradoxa que ja formulà Manuel Valls en el seu assaig "Música i societat.. (Rafael Dalmau, Barcelona 1963): " ... de la mateixa manera que podem afirmar radicalment que la música no és una activitat vitalment necessària per a la societat, hem d'acceptar també que és la que, amb major urgència, és soHicitada per una gran massa de públic que, d'altra banda, no hi cerca el fruir en la noble especulació sonora (a què aspira la música en els estadis superiors de la creació), sinó la simple utilització pràctica del ritme, els complements dels àpats importants de la història familiar, l'estlmul per al treball o un acompanyament acústic que ompli el silenci en les hores de soledat... En un altre nivell, avui que s'escolta i es crea tanta música, també s'escriu copiosament a l'entorn de la música. Experts i inexperts, científics i literats, historiadors, tècnics o periodistes s'afanyen a posar a l'abast del públic un art en el qual, en rigor, hom hauria d'aprofundir a partir de l'experiència d'una percepció sensible. Ara, amb la multiplicació actual dels mitjans de comunicació, la música s'ha convertit gairebé en un vici literari. Aquest fet és susceptible de molt diverses lectures, però no seria coherent blasmar aquesta profusió, precisament des de les pàgines d'una publicació musical especialitzada, perquè, al cap i a la fi, tot allò que coadjuvi d'una manera mínimament digna a la difusió del fet musical ha de ser ben rebut per tots aqueUs que, d'una manera o altra, tinguin relació amb l'art dels sons. La bibliografia musical en llengua catalana també ha estat objecte, en els darrers anys, de puntuals i meritoris esforços d'homologació. No tenim espai per a esmentar-los exhaustivament, però volem remarcar la recent aparició de la coHecció Òpera, editada per l'Avenç, amb el patrocini del Consorci del Gran Teatre del Liceu. Es tracta d'una selecció de llibrets d'òperes, en la seva versió original i en llengua catalana (en traducció a cura de personalitats de prestigi inteHectual i solvència literària i lingilistica, com, per als volums inicials, Feliu Formosa, Narcís Comadira, Lluís Maria Todó i Jordi Llovet) acompanyada d'un breu assaig sobre l'òpera, degut a un autor de prestigi, i d'una cronologia i discografia completa. La coHecció es correspon amb la conjuntura de l'interès que el gènere ha despertat darrerament, en una revaloració que caldria analitzar i valorar des de diversos punts de vista, de la mateixa manera que seria adient una visió històrica de les relacions entre la música i el text, al llarg de l'esdevenir de la modalitat - pluridimensional- del teatre musical. En un altre ordre de publicacions, també s'ha presentat a Barcelona l'edició de la biografia de Robert Gerhard, probablement el compositor català més important del nostre segle, fruit de la veneració, justificada, envers la fi&l;lra musical i humana de Gerhard, que sempre ha reconegut exemplarment el seu deixeble i també compositor Joaquim Homs. L'etapa anglesa de Gerhard, de resultes de l'exili postbèHic, també l'ha associat al patrimoni musical anglès, i, de fet, l'iHustre compositor ha figurat com a representant d'aquell país en sengles edicions dels Festivals Internacionals de Ja SIMC. Ara, l'esmentada biografia ha estat publicada, en llengua castellana - i, segons que sembla, després de laborioses vicissituds-, per la Universitat d'Oviedo, amb el suport del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya Potser aqúesta circumstància afavorirà una difusió més ampla de l'obra, per més que avui seria de desitjar, com de fet succeeix en molts casos, que els estaments cultes poguessin assimilar la lectura d'una obra literària en qualse•:ol de les llengues peninsulars, una aspiració que ja somniava Joan Maragall. 3 SUMARI EDITORIAL FIGURES I TEMPS Noves publicacions a l'entorn de la música . . . . . . . . . . . . . . . Hipòlit Làzaro (1887-1947): (Ramon Sabatés) Bonn i Budapest: dues formes de funcionament de teatres d'òpera . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . (R.R.M.C.) .I ( cen Ensalada: Wagner, Gerhard i Mozart, o la música amb lletra entra ..................... . (Tamino) Mikrokosmos: Música per a tots els mals (Pere Artís) Cançó: El llarg camí dc la projecció exterior musical catalana . . . . . . . . . . . . . . . . . (Víctor Alexandre) sid1 E .a 1 nú1 d'l1 . 'not ta~ smi ran TEMA gr~ HIGINI ANGLÈS (1888-1969), EIX DELA MUSICOLOGIA CATALAl\ ~ quE Apunt biogràfic (Montserrat Albet) El llegat musicològic de Felip Pedrell (Francesc Bonastre) Miquel Querol i Gavaldà, el testimoniatge del continuador d'una obra (R.R.M.C.), . . . . . . . . . . . . . . . . . L'evolució de la musicologia catalana, un tema a debat (Maria Ester-Sala) un rre La musicologia espanyola i catalana davant un gran repte (Maria Carmen Gómet i Muntaner) . . . . . . . . . ip '!I 'del ~ rat alt~ MÓN SONOR La temporada en marxa (Josep Casanovas) .:ia" Victòria: el poder de la sensibilitat (Xavier Montsalvatge) Josep Maria Lamaña, mentor de la carrera de Victòria dels Àngels ......................... . (R.R.M.C.) or fio~ .t¡al, RETRAT: La grandesa d'una veritable dama (Jaume Comellas) A Itàlia s'ha clos un any de grans aniversaris (Francesc Miracle) Scherzando (Cesc) Ara, abans d'ahir, demà Concerts, recitals Portada inferior lateral: Versió de Wozzeck de Jean Claude Ribor, al Liceu. 4 . . . . 1i t¡ r - - -- -- - -- - - - -- - - -;e'n Preu de la subscripció anual: 2.500 pessetes oem Subscripció anual Europa: 3.500 pessetes 'unl Subscripció anual Amèrica: 30 dòlars on Preu d'aquest número solt: 325 pessetes j: FIGURES I TEMPS Hipòlit Lazaro (1887-1947) (Breu ressenya, com a homenatge al centenari del naixement de qui fou considerat el tenor més gran de la Història) .I El día 13 de setembre de 1887, va néixer Barcelona, al carrer dc l'Escorxador, núm. t3 (que avui té el nom dc "carrer d'H ipòlit Lazaro") aquest compatriota . 'nostre, tan admirat i volgut per tots, no tan sols per les seves qualitats humanes, sinó també per haver estat considerat durant la seva vida artística, com el més gran tenor que ha existit. \LA~ Fill d'una família molt humil, encara que descendent dels comtes de Socuélla. mos (oriünds de la noblesa aragonesa), el mateix tenor deia: · -D'aquella encimbellada família, mai rw n'he sabut res, ni n'he mirat d'averiIJUar l'arbre genealògic ja que. amb la · rneva professió de cantant, hauria semblat ~ala) w1 acte d'ostemació en proclamar als quatre vems el meu títol de noblesa. Per tant, i pel meu caràcter, sempre he cregut que '!I millor escut que podia ostentar era el ·'de l'art, al qual he consagrat la meva vida. L'Hipòlit era vertaderament un enamorat de Barcelona, especialment de la part alta coneguda llavors com la "vila de Grà. ::ia". No deixava mai de repetir: -El meu barri estimat, .fidel estampa .'de la Barcelona patriarcal; ha estat semore el meu orgull, i l'he considerat el miflor de la ciutat, i... que em perdonin els · l?abilants dels altres districtes, els quals rambé m'estimo. · Uizaro tingué una infantesa molt pobre l trista. Perdé la marc quan aquesta tenia ·W anys i, ell, només I O. Abans, però, ja havia fet d'ajudant de forner. I, el dia en · :}Uè va començar a treballar, quan tenia aomés 8 anys, ja deia, content, a la seva mare: -Mare, ja guanyo un ralet (25 cèntims) 'iiaris... ja no ens faltarà pa a casa! També, en aquella edat, l'infant cantà, :~. la parròquia, la Missa del pare Escori~ela, i cobrà una pesseta. No es podia 1egar que. l'afició al cant, ja la duia des :fe la infantesa, si bé, abans, es veié obli~at a exercir molts oficis. Efectivament, a 12 anys, i com que a casa seva. en faltar.i l'afecte de la mare (que ell adorava), no 'li trobava l'ambient adequat, decidí anar-;e'n "coJ?fiant en Déu i en el destí, que ;setes >empre ajuda els qui no els falta la vo1untat de vèncer" com deia ell. 1S I fou quan treballà dc jardiner, pescajor, mosso de taverna, fuster. mecànic on aprengué torn i ajustatge), forjador...; •1 .a Hipòlil.l.iJ:aro a /'òpua Tosca més tard, trebalià · en una fàbrica dc calçats i, fins i tot de carreter. Si en un lloc li oferien unes pessetes més. allí anava, disposat a fer qualsevol feina. Es pot dir que l'Hipòlit, o millor dit el "Politín" (com li havien dit sempre a l'escola), va començar a sentirse "tot un home" quan encara era molt jovenet. A penes adolescent, es comprà el Mètode de cant d'Henri Lemoine. Més tard decidí formar part d'una banda dc músi- ca militar, al carrer de Bonsuccés, d'on .al cap d'un temps, el van destinar a Olot. No obstant, allí la sort el va afavorir: gràcies, també, al seu caràcter simpàt ic i amable, li van permetre de continuar els estudis de cant i, fins í tot, interpretar ducs funcionl> dc Marina i ducs més dc Bohemios al Teatre Principal d'aquella localitat. Però, heus aquí que. un dia, el seu Hatalló fou de~tinat a Melilla (on tan tristo'> s FIGURES I TEMPS records queden d'aquella guerra d'Àfrica). Hi passà gana, son i tota mena de calamitats. Un dia, quan el nostre tenor, aprofitant uns moments de descans, cantava uns fragments enmig d'altres companys, s'ensopegà passar per alli un corresponsal de guerra (que era ni més ni menys que Francesc Perís Mencheta, fundador i director de "El Noticiero Universal") qui, en sentir-lo, quedà meravellat d'aquella veu tan magnífica, i li demanà que li cantés un parell de romances més. Uzaro el va complaure: li cantà "O Paradiso", de l'Africana i "Spirto gentil", de Lo Favorita. Al visitant, li faltà temps per anar a veure el general Weyler: -Seria una llàstima que un tret pogués acabar amb la vida d'aquest xicot, que té una veu superior fms i tot a Ja del propi Gayarre - li va dir. Gràcies a aquelles gestions, el soldat Làzaro fou tret de les trinxeres amb un permís especial. Ell sempre ha dit (i ho tenim gravat): -Si la meva veu i el meu art han fet feliços a milers de persones, al noble cavaller Francesc Perís Mencheta se li deu; ja que, des del moment que em va sentir cantar, cregué en els meus dots de cantant excepcional. I, en veritat, i sense falsa modèstia, puc dir que he passejat molt alt .el nom del meu país per tots els millors coliseus del món! Debut apoteòsic al Teatre Novetats Fins ara, les millors frases que es recordaven, quant a la seva veu, eren de quan havia estat invitat, en certa ocasió, a casa de la gran artista Carme Bonaplata (casada amb el mestre Bau) on, després de sentir-lo cantar, li digueren: -Tens una veu fora de sèrie, que supera els aguts de Marconi, la mitja veu de Massini i el centre de Dermachi. Fou l'època en què havia conegut el mestre Balcells, qui va ser el primer a donar-li les primeres lliçons de cant. Però, aquesta vegada, era molt diferent. El dia 26 de novembre de 191 O, debutà al teatre Novetats, de Barcelona, cantant Lo Favorita. El debut fou apoteòsic, i el nom de Uzaro quedà consagrat com el del millor i més complet tenor que mai s'havia sentit. Si els seus aguts eren d'una potència, vibració i color desconeguts, encara era més d'admirar la seva mitja veu amb aquells "filats" a pit (sense falset) i altres tecnicismes. "La seva deliciosa veu", com deia la premsa, "era com les bombolles de sabó que, quan més s'enlairen, més brillen... vertaderament, mai no havíem escoltat una veu igual... " De Barcelona anà a València, i hi interpretà el paper de Cavaradossi, de Tosca. El triomf fou tan sorollós que es veié 6 Aquesta última (la direcció de la qual e millor considerada), en anar a estren ma. l'òpera Parisina es trobà que el tenor 1 moi collit no reunia les facultats per cantar- aqu Tant la direcció del teatre La Scala co dos ambdues companyies, tenien les habitu¡ ~qu diferències, i com que una "mà negr ttc pretenia que Làzaro no la cantés Ga qsen de no tenir èxit l'altre tenor, l'òpera 5e' un fracàs per a la casa Sonzogno), llavemet la Ricordi s'anotaria un punt a favor Sl(coi Com ja sabem, sempre hi ha hagut m1 mé tes intrigues que circumden el món cor ves l'òpera. Mentrestant, el nostre Hipòlit ja era eha negut allí com "i/ re deg/i tenort'; li plO\\ Co els contractes per cantar en diversos cofut g~t d'allí, especialment al Dalverne: Lo Bd mc~ me, Lo Do/ores, Lo Gioconda i Rigo/e¡ de I Per tant, la casa editora i la direcció¡ teatre de La Scala s'hagueren de pa-=--1 d'accord: feren que Lazaro l'estreo Fid L'èxit fou enorme. Lazaro rebé un hu:--' cà de felicitacions, i el públic, entusiasm . ~v1 va voler una "repetició". Com que aquesta, és a dir el "bis~ lià, 11 tava prohibit, l'orquestra no es decié~ elna una fins que un espectador va llençar contra el director de l'orquestra, féu "dfluè na" a la testa calva, i cridà a favor qsect Làzaro tomés a cantar. Davant d'ai,aqu l'orquestra es va veure obligada a la trac petició, i Làzaro rebé el testimoni d'ad~e.t 1.../Jzaro a L'elisir d'amore sió més gran que hagués pogut imagint 0et Això mateix passà amb l'òpera del m Giordano, Lo cena de burlas, i en mme tre obligat a repetir totes les romances, espealtres. Làzaro arribà a estudiar ursev tes imhi ell on vida", la a Adéu cial ment l"" 90 òperes, i sempre cantava a to. Perd t primia aquell plor tant característic i ple tra banda, els seus aguts arribaven .al R~~ de sentiment que captivava el públic. natural sobreagut; i, a més, era capaç 6 alen i Barcelona a Després continuà tres ciutats, on el seu nom ja s'escampava "smorzare" les notes (fins i tot eri un '~m~ a pit, és a dir sense trucs de falset, ru e com "el millor tenor del món", que supeuna veu meravellosa, vellutada, d'un o~ havien li ja (com rava el mateix Gayarre cur timbrat i una dicció fora del com u vaticinat abans) en la mitja veu i també a part de l'expressivitat i el sentimenq( a~ en l'agut. !mprimia en el f~aseig, detaU també mzaq Del seu nom ja en tenien noció, llavors, alt unportant en qm canta. fora del país. I, al cap d'un temps, sortí cap a Itàlia, en un vagó Barcelona-Milà. qu~ ----------- ----------- ----gut L'endemà de l'arribada, rebé la visita de Mai no s 'ha conegut una veu tan es e Vittorio Délidier, representant d'artistes, p qui li digué potent, viril i brillant -Vostè no necessita donar cap audició ----------- ----------- ----és o abans de quedar contractat (com era el nes . Vertaderament, mru no s'ha conegut¡ q costum)... Les cartes i notícies rebudes de altre tenor amb una veu tan potent, lcaP, Barcelona, especialment la del meu reprei de brillantor tan extraordinària. Per¡¡¡ s suque més són ini, Gaspar sentant, signor sar un exemple, en un dels estudis de~tar. ficients. ¡Benvingut a Itàlia, senyor Lózaro! Al Teatre Verdi, de Pàdua, vostè hi vació (on els wats de sortida dels apllfttan serà magnífic, cantant Lucia di Lam- feien inclinar l'agulla fins al número la com a màxim) , en el cas de Làzaro. memoor. gulla arribà al número 80, i alli es q~q~ L'èxit fou tan impressionant que, seguiclavada. Però, allò més astorador eraqtres dament, hi arribaren gent d'altres indrets després de llançar un d'aquests polfde per escoltar-lo. S'hi deia que "es tractava aguts, era capaç d'afinar la nota, "trel:a1 ~ d'una veu diferent de totes". Tanta gent llant-la" amb l'autèntica veu de cap, t\art" hi anà que l'Albergo Lion Bianco quedà que Ja sosté cap amunt, és a dir, l'enb¡o tan ple que molts hagueren de dormir als fent-la arrodonir en l'arc harmònic del~ta passadissos, per estar ocupades totes les ladar (sota les dents superiors) tot ju~ cambres. així la veu cap a "la desaparició" i saJj R editores cases dues havia A Itàlia, hi graduar l'alè amb la pressió del diafrel principals: la Ricordi i la Sonzogno. ----------------------------- -----------------FIGURES I TEMPS ualr ;stren ma. I quan el públic creia que aquells pulnor t mons ja no podien resistir per més temps ntar- aquella nota, encara era capaç de muntar Ja Cl! dos sobreaguts més, brodant "a dalt" 1bitu; aqueU ftl de veu d'àngel (com digué lacríneg¡ rica, després d'una de les seves repreGa qsentacions.) ra Se! La laringe d'Hipòlit Utzaro era de dillave mensions diferents a la dels altres tenors 10 r 51 (com ho acreditaven alguns laringòlegs): ut mmés ample, més separació i gruix de les nón cordes vocals, etc. Tot això, unit a les seves facultats com a músic i, sobretot, a erathaver tingut per professor el gran mestre plmi Colli, i també el mestre Battistini, tot plecofuegat féu d'ell el cantant miracoloso (defia Mnició que també consta a l'Enciclopèdia igole¡ de l'Òpera Italiana). <:CÍÓ( z· . borcelonms ' v·de llot als orrgens e POl cZ :strett .n hu: 5 iasm Aviat li proposaren que es fes súbdit italià, però ell no ho volgué. Deia que era decicfill de Barcelona, on nasqué, i que morima c~ria també alli. Tampoc no acceptà la ineu u¿fluència de partits polític:s. la maffia, les :vor csectes, etc. (com altres fe1en). Es més; en d'araqueU temps, hi havia el costum de cona la tractar un artista per 10 anys (més o d'rufmenys), a base d'un sou fix amb l'excusa . ·de "protegir-lo". Làzaro no acceptà res de ~aFtot això, sinó que s'anà imposant, únicae: :ment amb la seva veu meravellosa i la iar U!sevNa phie.rsheveran9a. a espa1, en aquesta ressenya, per o Pe ; ~detaJlar les males passades que li féu Tito Ricordi (conegut com "l'emperador del '.apaç món de l'òpera'', que tenía sotmesos els ~e~n~empresaris i els artistes). El cas és que, en •, 1veure que l'espagnoletto era considerat ·un °allí com el "rei dels tenors" (més encara co~quan en una ocasió, el mestre Giordano nen ~i altres tenors van dir que la veu de Lalbé mzaro había "scopato " (escombrat) totes les altres veus del país), muntà en còlera perquè Lazaro era l'únic a qui no havia "po--gut fer passar pel tub", com vulgarment tan es diu, i es disposà a destruir-lo. Però, en saber que el geni (el mal geni, - é s clar!) del tenor espanyol era també d'unes dimensions comparades a la seva veu neguti que, com li van prevenir, "era un home 'ent, 'capaç de tot", es va acovardir, per por que · Per Íli sortís malament i ho hagués de lamen,s de har. AiXítot, procurà traïr-lo de sota mà, • apaJtant com pogué, en el transcurs de tota filera la seva vida. zaro, Utzaro cantà per tot Europa i les Amèes Qltrïques, del Nord i del Sud. Cantà durant ·era '!tres anys al Metropolitan Opera Ho use, i ~ot~de ~ova york, on en poc temps se situà L, tita} c1m. Tmgué bona amistat amb altres :ap, Ciart1stes, entre ells Caruso, qui, en sentir. l'enl<to a Kansas City, en La Favorita, exlC delfclamà: ot M -Ah. .. si jo tingués la veu Lózaro! ' i ~ab Però, quan el sentí al Metropolitan, en . d¡afrel seu famós i històric Rigoletto, on fou •bis~ :n · Lózaro, a Rigolelto obligat a cantar cinc vegades la romança "La donna e mobile", i al final hagué de sortir a saludar quinze vegades, Caruso va dir llavors, amb tota franquesa: -Després de sentir això, ja mai més no podré cantar aquí el Rigoletto, perquè comprenc que Lózaro es molt superior a mi... I no el va cantar més. Cai:uso era un bon tenor, pero la seva veu era més aviat de baríton "spinto", com li deien (Lauri-Volpi parlà, en certa ocasió, d'aquesta classe de veus abaritonades). A més, no passava d'un si (motiu pel qual li feien les gravacions en mig, o bé un, to més baix, i després li apujaven el to), utilitzava molt l'estaccatto i altres trucs, però no feia els fllats a pit ni altres tecnicismes com el nostre compatriota. Per això, quan Lazaro cantava s'omplia el teatre de gom a gom, com mai. Caruso cobrava 5.000 $ (a repartir entre ell i tota la companyia) mentre que Lazaro cobrava ja 5.500 $ per a ell sol, i arribà a cobrar fins a 7.000 $ per funció, quantitats mai no pagades a cap altre cantant del món, en aquell temps. Per això, al tercer any de cantar allí, la Maffia anà a trobar Lazaro, i li "aconsellà" que "toqués el dos" durant tot el temps que encara faltava a Caruso per acabar el seu contracte. -El tenor italià tenia molt èxit abans que vostè arribés aquí; però ara tot l'èxit es de vostè -Li digueren- i, per tant, això perjudica Caruso. Així i tot, Caruso i Lazaro feren una bona amistat. Hom recorda bé la gira d'ells dos, amb el baríton Titta Ruffo, al Colón, de 6uenos Aires, i altres llocs. Tant al Metropolitan com a l'Amèrica llatina. Hipòlit Ulz.aro compartí els èxits amb Maria Barrientos, Ricardo Stracciari i Josep Mardones; feien un quartet que mai no s'ha superat (com deien els entesos). En una ocasió en què Lazaro cantà, al Colón, L'elisir d'amare, el director del "Diario de la Marina" escrivia: "Lazaro ens el va ressucitar, com el de l'Evangeli, en tenir el públic l'ocasió de sentir el millor tenor del món ... Quina glòria per a Espanya!" A Rio de Janeiro encara es recorden les seves actuacions en l Puritani, amb Ametita Galli-Curci. Frasejava amb mestratge inigualable la romança "A te o cara", i, en arribar al darrer acte, on hi ha escrita aquella frase "un solo instante l'ire frenate", aquest TE és un terrible fa natural sobreagut que, al mateix Rubini (el tenor que va estrenar aquesta òpera), li calia ferlo amb falset, mentre que Lazaro el donà a ple a cada una de les representacion!>. Els diaris deien que: "el públic arribà a un veritable deliri". Quan cantà a París, al Teatre de l'Òpera i també a la Gayté Lyrique (Aida, Rigoletto, Tosca, li Piccolo Maror) uns anys més tard, on el "Paris-Midi" deia que ha- L'estrena de li Piccolo Marat, de Mascagni vien pogut contractar el tenor més car del món, la premsa digué que: "la gran orquestra del teatre va quedar enxiquida i pobre, al costat d'aquella veu enorme, d'un calibre i facultats desconegudes". De tots els seus èxits pel món (Liceu, de Barcelona; Covent Garden, de Londres; Scala, de Milà, i tots els altres teatres importants de tots els continents), l'èxit més gran -del qual caldria tot un llibre per parlar-ne- fou l'estrena de /1 Piccolo Marat , una òpera que ningú més que ell ha pogut cantar en la tonalitat i sense variacions, tal com la va escriure Pietro Mascagni. Com que es tractava d'una obra d'ambient polític, basat en la revolució francesa, els e_nemics del compositor van collocar una corona de semprevives a la petxina de l'apuntador, com a senyal que anaven a enterrar l'òpera. Mascagni havia escrit aquesta partitura expressament per a Lazaro, pensant en Ics facultats que només elJ tenia. I, amb una gran expectació, s'esperava què passaria aquell 2 de maig de 1921. Una colla d'escamots (pagats, és clar!) havien anat al teatre a fi d'organitzar la gran xiulada així que hi fallés res. El mes7 -------------- -------------- ---- FIGURES I TEMPS FIGURES I TEMPS tre Mascagni estava trist i plorava, dient: - Amic Lózaro, tenim tots els potents enemics en contra nostre, que desitgen que tot sigui un fracàs ... ! Lazaro, potser encara més nerviós, però disimulant-ho, li responia: -Calmi's, mestre. Al primer acte, ja me'ls posaré tots a la butxaca. Treballaré amb el cos, amb el cap i amb tot el meu ésser per a vèncer. I així fou. Si bé R Piccolo Marat és una obra com per destrossar les cordes vocals d'un bon tenor, Lazaro era quelcom més que un bon tenor; i ho va demostrar... ! de quina manera! Al primer acte, quan figura que el petit Marat canta sota 1a finestra on hi ha la seva mare presonera, cantà amb una emoció tan gran i una dicció tan meravellosa, que el públic va quedar bocabadat; i en arribar a la frase "e mi gettai sui tuo guancialle... " donà un potent agut, augmentant-lo paulatinament de volum, que mantingué en un temps inconcebible, fins que el públic, unànime, es va rendir, amb víctors i aplaudiments. La primera part de la batalla estava guanyada; i ara Mascagni deia al tenor: -Els faràs tomar bojos. si cantes el duo d'amor com tu ho saps fer ... ! Aquest "duetto'' dura més de vint minuts. Lazaro el començà a cantar, acolorint les frases i ficant-se les paraules dins de l'ànima, les quals sortien amb impressió de dolor, amor i sentiment, tot parlant a Mariella de la mare, a la qual volia salvar de la forca, al mateix temps que parlava a la noia del seu amor... En aquests passatges, que requereixen fúria en cert moments, dolcesa en altres (com per exemple, "saró con te.. .'), tothom escoltava el tenor sense respirar, en assaborir aquelles dolces notes de fraseig a mitja veu, on el públic segueix el cantant fins als més mínims moviments de força, passió i terror, fins acabar la frase a l'uníson, on els espectadors es troben drets sense saber qui els ha aixecat de les butaques. Els crits frenètics de "¡Viva Lazaro! ¡Viva España!" (i un d'ells, que era compatriota, li crida: "¡Visca Barcelona i visca la mare que et va. .. !'') van durar llarga estona. Llavors, Lazaro, assenyalant el mestre Mascagni, cridà: -Visca ell, que l'ha escrita! Els aplaudiments es van redoblar: "es va desbordar l'entusiasme de tot el món dins l'escenari" (paraules històriques que consten per escrit), fent constar que les 14 primeres representacions de 11 Piccolo · Marat havien estat el triomf més atrona- dor que mai hi hagi hagut en la història de l'òpera de tot el món (i fins als nostres dies, continua essent-ho). El mestre Puccini deia a Mascagni: -Has tingut la sort de trobar aquest xicot, ja que, d'altra manera, aquesta òpera t'l1auria quedat arxivada a l'armari... 8 en voler quedar-se definitivament a la seva pàtria, es va trobar que no va poder endur-se'n ni una sola pesseta, ja que Fidel Castro se li va incautar de tot. Llavors, es decidí a donar lliçons de cant a la nova generació de futurs cantants. Quan preguntaren a Mascagni si era cert allò que deien de Uzaro (és a dir, que era el millor tenor del món), el mestre respongué: -Del món? Ulzaro es el millor tenor de la hístòria, ja que es l'únic que ha superat el gran Gayarre, amb l'escola inimitable de la seva mitja veu i els seus aguts incomparables... Aquestes opinions foren també compartides per tots els grans mestres: Giordano, Tango, Cresp~ Tedescchi, Tullio Serafin Mingardi, Puccini, etc., incloent-hi Toscanini, considerat com el més exigent La seva vida fou la d'un home honrat i senzill L'escola inimitable de la mitja veu Quan la va cantar al Gran Teatre del Liceu, de Barcelona, els diaris d'aquella època encara ens recorden que de matinada, la gent ja feia cua al teatre i, passant pel carrer Sant Pau hi feien la volta pel darrera fins a sortir pel carrer de la Unió. Hi portaven cadiretes per no estar tot el dia drets, amb l'entrepà i també el paraigües (si estava núvol)...Tot, per sentir al "rei de divos" (com deia Ja premsa), el seu paisà, orgull d'aquí i dels altres països. I quan, uns anys més tard, cantà aquest Piccolo Marat a l'avui desaparegut Teatre Olimpia, al cap d'una hora d'haver acabat, i restant el públic abarrotat des dels passadissos fins a l'entrada, fou necessària la intervenció de la força pública per poder fer la sortida. En una altra ocasió, en què Ja va cantar al Teatro Real, de Madrid, el lloaven els articles, com aquest de: J"'Heraldo de Madrid" del ler de maig de 1926, que deia: ~Si Lazaro es limités a emetre aquests aguts intensos, amplis i virils, tan característics de la seva estupenda veu, el triomf sols es deuria a les seves condicions natives, al cabal copiós i puixant que brota de la seva laringe privilegiada. Però, si en aquest aspecte la seva tasca ja seria insuperable, encara és més d'admirar en aquells passatges que exigeixen un timbre més suau, una delicada mitja veu que sols ell pot aconseguir tan grata i tan ben timbrada, en una tessitura d'incomprensible agudesa. El públic, tan viciat pel falset que utilitzen molts, va quedar subjugat davant la vertadera mitja veu de cap del "bel canto", de la més pura escola, tan emotiva, plena de dramatisme i d'accents humans, que commou i apassiona, fent vibrar en l'auditori les més íntimes fibres de sediment passional; i així, després de Jes intenses i càlides melodies del gran duo, l'ovació esclatà violent, atronadora; arrencant víctors i crits d'entusiasme espontanis, que no estàvem acostumats de presenciar en termes tan exaltats... "(...)"... difícil, si no impossible, serà que puguem tornar a sentir mai una veu tan clara i po- Hipòlit Là;:aro, amb Pietro·s artistes. el dia de l'estrena de 11 Piccolo Marat, al Teatre Consran:a. de Roma. tent, al mateix temps que tan dolça i n !odiosa, de qui tots els elogis que pogu sim fer resultarien extremadament pobr pel fet que la seva veu no es pot descr re amb paraules, per apreciar amb jll! cia la vàlua d'aquest home excepcion de "gorja d'or". S'ha d'escoltar tal comi vam fer la nit passada, extasiats, inm bils, com si estiguéssim temorosos trencar el diví encant en què per uns rr ments vivíem, amb grans desigs d'aplt dir-lo, de fer alguna cosa per donar s' tida a l'entusiasme de què estàvem PI seïts, però refrenant els nostres natur impulsos, sols pel desig de continuar coltant-lo, sense perdre ni una sola n' de les que amb tanta facilitat llençaVI l'espai ... En fi, inconcebible, el deliri... I perem que aquesta obra sigui immort1 sobrevisqui a les generacions... " Heus aquí un altre article dedicat a seva veu, amb motiu de cantar FauJJ Real de Madrid. "El Anunciador" del marts IOde març deia: "Si el record ó gun altre tenor quedava a la ment d. guns, es va esvanir, va quedar esbor (...) davant la potència i la melodia l quest tenor formidable i excepcional ( perquè això és Lazaro: un tenor ex« cional. Mestre sapient en el domini de seva veu torrencialment dolça, tempeslo sament harmònica, corn una graodk cascada de sonoritats, sempre igt magnífica en el seu ímpetu geomèu com raig de cristall arrissat amb un o de sol..." En una altra ocasió que cantà, al ceu, els Hugonots, el públic no trob; el moment de parar els aplaudiments. Al darrer acte, hi ha una nota que, en un princip~ fou escrita també com un fa natural sobreagut, però que l'autor rectificà tot seguit en un mi, encara que la major part dels tenors tampoc no la poden pas fer. Lazaro, cantant sempre a to, va fer honor a la primera concepció de l'autor i llençà el potent/a. Entre això i les dolces frases, filats, po.rtaments i altres detalls, al final, e1 teatre s'ensorrava (com es va dir). (Per cert, que encara queda un testimoni que hi era: el propietari d'una casa de Música del carrer de la Soqueria; un home ja de certa edat i que ho pot corroborar) l.iizaro ha estat homenatjat per reis, presidents i personalitats rellevants Pel que fa a la seva Aida, quan la va cantar a Egipte, a l'aire Lliure, amb un cor d'uns centenars de veus, es digué que "la seva veu brillava pel damunt de totes les altres". A més, també es deia que Làzaro era l'únic que la cantava "com Déu i Verdi manen", ja que, a més, tenia les quatre clascs de veu de tenor per cantar aquesta òpera, que són: dramàtic, mig caràcter, líric i Líric Lleuger. Làzaro ha estat homenatjat per reis, presidents i les personalitats més rellevants de tots els països, no sols amb títols honorífics, sinó també amb obsequis valuosos. A l'Hotel Astor de Nova York, tingué lloc aquell famós banquet com a acte en honor del tenor més gran del món. També el rei, Alfons XIII, el condecorà amb la Medalla d'Or que diu: "A Hipólito Lózaro, el único';· a més de la Creu de Cavaller de l'Orde Civil d'Alfons Xlll, tenia la Medalla Oficial i era comanador de l'Orde de Víctor Manuel, Medalla dels Veterans de Cuba, Medalla de S.M. el Rei de Bèlgica, Medalla d'Or del Cercle de Belles Arts de la Província de Barcelona, Medalla d'Or al Mèrit Artístic, i moltes més d'altres encara. Fou el tenor que tenia més repertori. Cantà totes les òperes de manera insuperable: no sols a to, sinó que també les cantà en sis idiomes. La llista seria interminable. Destaquem, però, Isabeau, Cava- lleria rusticana. Iris~ Le Gioelle delia Madonna, Manon Lescaut, Turandot, MeJlStofele, Trovador, Madama Butterfly, La fanciulla del West, Manon, I pagliacci, Andrea Chenier, Tosca, La cena de las burlas, L 'elisir d'amare, Carmen, Faust, La bohème, Parísina, Rigoletto, li Piccolo Marat, La Gioconda, La Favorita, Fedora, Pescador de Perles, Guillermo Tell, I Puritani, La Do/ores, L'Africana, Baltasar, Yolanda, Reina Fimmette, El estudiante de Salamanca, Aida, Marina, El barbera de Sevilla, Curra Vargas, La tempestad, etc. També deixà una sèrie de gravacions, tant d'òpera i sarsuela com del folklore de diversos països. Hipòlit Lazaro es va casar, a l'Havana, amb Juanita Almeida, filla d'una distingida personalitat d'aqueU país, i en tingué tres filles: Orlanda, Dàlia i Nèlia. Acumulà allí una gran fortuna; però, a 72 anys, La seva vida fou la d'un home honrat i senzill; al seu costat ningú no hi podia patir gana. Sols saber que un artista estava arruïnat, ja l'ajudava; fins i tot, si sabia que un tramoista no tenia diners per anar a dinar, ell el convidava a la seva taula. Dels moltíssims exemples que podríem relatar, em limitaré a un sol fet, com a botó de mostra. En una ocasió, en sortir Lazaro del Teatre Colón, de Buenos Aires, veié un pobre vellet que estava tocant el violí al carrer, amb el barret a terra, tot demanant caritat. Utzaro li lliurà un xec de 5.000 pesos que acabava de cobrar del Teatre, i li digué que mengés bé i calent durant una bona temporada. El vellet no s'ho creia, al començament. Pensava que tenia visions. Després li digué que no podia acceptar-ho, perquè li farien falta, a ell. Llavors, Uuaro li insistí, tot dient-li: -Prengui aquest xec ben tranquil, perquè jo, demà, quan tomi a sortir d'aquest teatre, ja n'hauré cobrat un altre d'igual... Aquestes ban estat les condicions artístiques... i també les humanes del tenor Hipòlit Làzaro, el tenor més gran de la història, i també el d\m cor obert i de grans sentiments. I si això ja seria prou per tributar-li la nostra més gran admiració, en aquest any del seu centenari, hi ha encara un altre detall que ens honora més: que aquest artista excepcional hagi estat un compatriota nostre, un lill de Barcelona. Tinc una gravació del dia en què cantà a casa meva, quan complí 80 anys, la cançó "Tú eres Paquita, adorarte yo quiero ". I és la primera cançó que cantà, per primera vegada, a l'edat de 8 anys, quan debutà com a solista al cor "L'Oreneta", prop del seu barri. Com que estàvem en familia i amb alguns amics, la va cantar de nou, dedicada a la meva mare (com a persona de més edat -la mateixa d'ell- ) i fou un record molt simpàtic perquè, en aquella ocasió, l'Hipòlit en cantar aquella mateixa cançó acomplia també el mateix vuit, però... amb un zero al darrera. La mare li digué: -Bravo! S'aguantajèrm, voslè... es veu que és de Gràcia! I eU respongué: - Oh, els de Gràcia, tots som aixi... f Ramon Sabatés 9 l ;;:~ COl tèn ] i a. cia m~ ~ del m CJ I ra. p01 an1 ~;J ces exr d'~ l'd dUt va gte pú] red va pi~ am tan pè lo ra o 111~ m~ de~ del eo A ~; - Banco HispanollmePican qu~ ..~~i: FIG URES I TEMPS Bonn i Budapest: dues formes ·de funcionament de teatres d'òpera 1:-.:v "".~ W' :;· ~n 111 El protagonisme creixent de l'activitat operística arreu d'Europa es desenvolupa segons models de gestió no necessàriament homogenis. Des de Ja perspectiva d'una ciutat com la nostra, on la revifalla de la manifestació operística és -més que evident- espectacular, i on hom cerca formes d'atendre aquesta feliç realitat que en millorin l'eficàcia, creiem que ha de resultar atractiva la consideració de les formes que priven en altres contextos. Més encara, si aquests contextos es manifesten amb una vitalitat i potència admirables. L'avinentesa del XXV Concurs Internacional de Cant Fr~cesc Viñas ha portat, a Barcelona, els màxims responsables -artístics i administratius- de dos teatres europeus importants; i significatius, també, perquè responen a dos tipus de models molt diferenciats. Per una part, Budapest, amb tot allò que significa el món hongarès, on la música té un arrelament absolut, a partir ja d'un model pedagògic d'excepcional validesa, sorgit del geni de qui hi fou gran compositor nacionalista i pedagog, Zoltlm Kodaly. D'altra banda, Bonn, la capital de la R epública F ederal Alemanya, una ciutat on, el teatre d'òpera, malgrat no tenir la grandesa dels d'Hamburg o Munic, constitueix una mostra absolutament definitòria del que podem anomenar model alemany de gestió. Un model paradigmàtic, justament des del punt de vista de l'eficàcia. Bonn: una intensa activitat conductora dels dos models Entre vuitanta i noranta teatres d'òpera, dels quals uns seixanta són d'una importància remarcable, configuren, de beU antuvi, la imatge d'una realitat impressionant. Sobretot, vista des dels paràmetres de la nostra. Jean-Claude Riber, un francès que uneix una relativa joventut a una experiència dilatada, es troba al bell mig d'aquest món com a intendent General de l'Òpera de Bonn. El seu càrrec recull les dues funcions - artística i administrativa- en les quals se solen distingir sengles càrrecs als teatres d'òpera de la República Federal. Conegut arreu com a director escènic, els melòmans barcelonins van tenir l'oportunitat de gaudir d'un esplèndid treball seu, la temporada 1983-84 amb la versió de Wo::eck. -El teatre de l'Òpera de Bonn és, juntament amb el de Berlín, l'únic que depèn de l'Estat i no de les administracions locals o regionals. A Alemanya, la cultura és un afer d'Estat. ja sigui del central o de les altres administracions. Allò normal és que els teatres d'òpera depenguin meitat i meitat dels municipis i dels Uinder. -El de Bonn, és responsabilitat en tres quartes parts del govern central i, la resta, se les reparteixen els altres dos ens públics. Riber es mostra especialment satisfet perquè, en aquest moments, ja té establertes les xifres pressupostàries amb Ics quals podrà treballar fins l'any 1992. -Compto amh uns pressupostos i, dins del mateixos, puc moure 'm com cregui convenient. Aquesta llibertat d'acció és quelcom que considera essencial en el seu quefer, i remarca una dada dcfiniti'va en aquest aspecte. -A A /emanya, hi ha una legislació sobre teatre, segons la qual els responsables artístics no poden ser censurats pel que fa als cominguts de les seves propostes. Però sí que cal que respectin els pressupostos. Jo tinc la sort de ser l'únic director que els té aprovats fins el /992, - insisteix, amb evident satisfacció. Uns pressupostos que, per a la temporada actual, diu que són de l'ordre dels 3 milions de marcs - pels voltants dels tres mil milions de pessetes- , per a una campanya que inclou unes 130 representacions d'òpera i una seixantena de ballet, amb unes vuit produccions operístiques, cinc de les quals són noves. - El nostre pressupost és molt iJ?fèrior al d'altres òperes, com Munic o Hamburg, que poden doblar-lo. Elles, a més, tenen representació cada dia de la setmana; nosaltres, només quatre elies. Per altra pan, In nostra sala, amb una capacitat per a uns mil espectadors, fa que tot resulti més car. No és el mateix que al Liceu, que quasi triplica la nostra capacitat. Segons Riber, la resposta del públic - en definitiva, l'èxit o el fracàs de les representacions- és quelcom que no afecta els resultats pressupostaris. pel simple fet que sempre omplen. Tot això, amb preus que poden anar, en sessions normals, dels 65 als 18 marcs, amb preus especials (en vetllades d'excepció) que poden arribar als 90 marcs. Tanmateix, hi ha possibilitats d'acollir-se a rebaixes substancials en els preus, si hom forma part d'alguna entitat "Folksbuhnc". I també els estudiants gaudeixen de descomptes, que poden arribar al cinquanta per cent. L'Òpera de Bonn té, a més, una sala petita, amb una capacitat per a uns 150 espectadors, on es fan representacions d'òperes contemporànies, amb orquestre!> de cambra. Amb només dos títols, hom hi arriba, segons assenyala Riber, a unes quaranta representaciom. Com és habitual, l'Òpera de Bonn té la seva pròpia companyia, un fet que no deixa, però, d'oferir els seus costats relativament dubtosos. - Sí; tenim una companyia pròpia. Però, per als papers principals, recorro a les grans figures internacionals. É5 impossible de tenir els grans artistes lligats en una companyia. No ho volen. Això és deplorable, si hom vol; però s 'ha de tenir en compte a l'hora de programar. Quan un artista assoleix una certa importància, sol deixar les companyies per .fèr carrera pel seu compte. En tot cas, aquestes grans figu res, sí que passen un mes trebaUant les noves produccions. - Sí. sí: així es pot fer un bon treball - remarca aquest home, que valora de forma especial la tasca de direcció escènica, al mateix temps que deixa clar que els assaigs són pagats. En tot cas, per causa de l'elevat nombre de representacions que ofereixen de cada títol, canvien els principals intèrprets-. Però una gran figura és substituïda sempre per una altra de gran, i no per una mediocritat - puntualitza. -No creu - apunto- que Ics cachettes dels cantants de gran nomenada, últimament, s'han disparat? - Penso que hem arribat a una situació que comença a ser límit. Tot i que es diu que aquest capítol de despeses no és important. en el conjunt dels pressupostos d'un teatre d 'òpera. El vuitanra-C'inc per cent del pressupost es destina a despeses .fixes, i només un quinze per cem afecta a l'apartat de contractació. No és la cachettc, per tam, allò que fa que els pressupostos globals s'engreixin. Però, de totes maneres, crec que no es put anar més l'nllà. Malgrat la qualitat del5 artistes, hi ha límits. I, és clar: és allò de la llei de /'cJ(erta i la demanda. Cada ve!(a11 FIGURES I TEMPS l Budapest: òpera a l'abast de tothom Jean-Ciaude Riber. Emile Petrovich. da hi ha menys grans artistes i, al mateix temps, més demanda. I això fa apujar les cachettes. Hi ha crisi de grans veus. No hi ha ·veus wagnerianes; ni tampoc :Sorgeixen veus verdianes. I crec que, una de les raons, és que els joves cantants que surten canten massa, també viatgen massa i, a més, canten papers que no sempre són adequats a les respectives característiques. I nosaltres, els directors, acceptem aquestes bestieses perquè no hi tenim cap més remei. l, així, ens fem també culpables d'aquesta situació. La contemplació de 130 veus noves, aplegades al concurs Francesc Viñas, no el féu sentir més optimista. -No trobes veus que vegis amb possibilitats de fer el salt. I no és sols cosa d'aquest concurs. Fa poc, vaig ser en un, a Viena, i encara era pitjor. Jo no sóc aqu4 només, per atorgar uns premis, sinó per descobrir noves veus que puguin ser interessants per contractar-les. f. de debò, que hi trobo dificultats. seus criteris formals i també funcionals - . Hi ha concepcions que pretenen que els cantants es converteixin quasi en gimnastes. Jo parteixo d'un llenguatge modern, actual, però que respecti els cantants. I quan veus que aquests accepten els teus raonaments, és que la proposta és raonable. Riber, el marge de qualsevol mena d'especulació personal, ni de defensa pròpia, que, és evident, no la necessita, s'ha sorprès d'observar que, a casa nostra, la tasca del director d'escena no és gaire valorada, cosa que ja ha notat a l'hora de la consideració que se li té en els programes i el material publicitari. Dificultats per descobrir noves veus Si la temporada 1983-84 vam gaudir de la seva versió escènica de Wozzeck, a la d'enguany podrem fer el mateix amJ> la de L'Holandès errant, que clourà la tem-, porada liceística. El tema de la dramatúrgia operística l'atreu de forma especial. I, quan li suggereixo que bona part del ressorgiment de l'òpera, arreu, té quelcom a veure amb el fet de la revaloració de l'obra teatral i del muntatge escènic a les produccions, ho matisa aix.i: -No s'ha d'exagerar la importància d'aquest fenomen. - 1 tot seguit situa els 12 -A Alemanya, el nom del director d'escena va al mateix nivell que el del director d'orquestra. !, per a mi, això és important, des del punt de vista que significa un esperit, un estat d'opinió determinat. Actualment, s'ha de valorar la totalitat de l'espectacle. No, només, una part. La conversa s'eixampla en aquest sentit, i hi sorgeix un matís important. Assajar, preparar a fons, dramatúrgicament, una producció, exigeix, entre altres coses, uns costos frnancers molt concrets. A l'hora del comiat, fa una precisió, encara que només sigui anecdòtica, relativa als gustos del públic alemany: -Procuro oferir uns programes atractius. Però, curiosament, a Alemanya, en aquests moments, es valora molt la tradiciò belcantista italiana - assenyala, mentre aclareix que, el públic, també respon a propostes d'obres de diflcil representació (cita Joana d'Arc, Maria Stuarda, etc.) que s'ofereixen en versió concertant. E'1 Emile Petrovich és el director gener, és a dir, artístic i administratiu, de l'Òr ra de Budapest. A la capital hongare. l'òpera omple cada dia. Hi ha 60.000 ab nats, entre els quals destaca el públic j01 i resulta pràcticament impossible compr una entrada solta per a una represem 1 ció, perquè sempre estan esgotades, esp ba¡ br~ cialment si és una primera audició. L'Òpera de Budapest consta de dos e¡ sat ficis. A l'un, s'ofereixen els clàssics i, ta l'altre, les obres més populars. Les repr ma sentacions són diàries excepte els dillur aql però els diumenges se'n fan dues. S'hi p¡ m~ senta una cinquantena d'obres cada an tib entre 10 i 15 representacions per ca J una, cosa que representa un total de) Lic di~ per cada temporada (de 10 mesos). - Tenim una gran companyia est ab qui amb 105 solistes, que treballen· en els d mé edificis indistintament, i també dues me questre~ i dos grups de ball, un per ca t~~ SISl escenan. El repertori és molt variat. "Massa'; e int menta Emile Petrovich. Hi són prese· les quasi totes les obres de Verdi (i mo pr~ òpera italiana en general), Mozart co• to~ plet i, ara també, Wagner. En els últÏ' rà~ vint anys també s'ban portat a l'escen; d i.J 11!~ òperes hongareses. - ...però el públic prefereix sempre. CIO clàssics. Una obra contempor!znia no r U~ competir amb La Traviata. Opera no ess lligat amb avantguarda, sinó amb co1v. ca. vadorisme, -afirma Petrovich. Els ingressos anuals provenen en u tercera part de la venda de localitats; i ~s resta, prové de l'Estat hongarès. En 1 e l'Estat tenen cinc òperes, on també s'hi dis ballet, opereta.. -EL nostre pressupost no es pot cot cor parar amb el de les grans òperes occidi pr tals. Els artistes, a Hongria, cobren el sou]rx al mes de 15.000 forints; (equ~ ra lent a unes 32.000 pessetes); i, al princ. net de la seva carrera artística, estan oblig. bill a cantar 80 representacions L'any. Però CUl impossible. Malauradament, no ter. bal prou diners per a convidar un Plóo. e Domingo més que un cop. Nosaltres, a ac~ a nacionalitat, tenim unes deu primeres (d gures, unes cinquanta de molt bones i els resta "comme ça, comme ça'~ Molts d be hongaresos que canten en els primeTS! se cenaris mundials, no deixen de venir seu país a treballar. Per exemple, Poll fa 30-35 representacíons cada any a 8 dapest. Les produccions esceruques són pr pies. I, de directors d'escena i d'orqU! tra, quan convé se'n contracten d'estr8 en gers. El preu més car per entrada és d' bat ne~ nes 270 pessetes. pre R.RJJ no prt :! Ji.1 FIGURES I TEMPS ENSALADA gener e I'òr 1garet OOab Wagner, Gerbard i M ozart o la 01úsica que entra a01b la lletra •licjo1 :ompr resem Afumar d'antuvi que la vida musical :s•. esp barcelonina ha tingut, el mes de novemo. bre últim, un protagonisme literari acudos et sat, no deixa de ser una afirmació tan cersics i, ta com, fins a cert punt, sorprenent. Tan:s repr mateix, ha estat així. I el fet atorga a dillur aquesta mesada, per altra part actívissi)'hi p¡ ma, un segell propi i definit d'un indiscu!da aJi tible atractiu. er ca La presentació, al saló dels Miralls del l de) Liceu, de la coHecció projectada per l'e;). di to rial de I'A venç de textos d'òpera, féu estab que l'imposant marc, cada dia feliçment r els a més actiu per a manifestacions intrínseca~ues < ment interessants i no sumptuàries, resu11er ca tés insuficient per acollir la munió d'assistents que s 'hi aplegaren. Fou un acte ~sa" < intens, en el qual s'especificaren molt bé p~ les intencions d'una coHecció ambiciosa i ï mo prometedora. Intencions que són, sobreCOl tot, servir la dimensió intrínsecament lites últi: rària dels textos dels llibrets, per damunt escem d'una hipotètica funcionalitat musical. El llibret de Tannhéiuser iniciava la coHecnpre t ció, en una traducció de Feliu Formosa. no p Un Feliu Formosa, que, home de teatre 1 .~ no essencial, subratllava una matisada mancam ca. de substrat dramàtic ~n el llibret d'una pnmerenca obra wagnenana. I la representació de Tannhiiuser , que ter u es produïa pràcticament hores rn.és tard 1 aEs, de la presentació del llibre, oferia alguns 1 , ~hi aspectes dignes de consideració. En pri5 •e mer terme l'escassetat de mitjans posats a disposició d'allò que figurava com a quelot ~~ com tan excepcional a la casa com és una ~cc¡ producció pròpia. l, en segon terme, que 'Jren ' el públic liceista - globalment considereq.ur rat- no té, en la valoració de la compoprt~r. nent dramatúrgica, el seu centre de sensiobh~. bilitat més desenvolupat. Ambdues cirPero cumstàncies coHaboraren a fer que el tre~ t~· ball inteHectual, ..literari" si es vol, de RiPlóo card Salvat i de Josep Maria Espada, no res, a. aconseguís, per una part, I'altura possible í"'eres (d baver disposat de més recursos -entre mes 1 els quals el de temps- ) i, per l'altra, ser olts d ben copsada en la seva subtilesa o en els mers 1 seus detalls creatius. !t venir . Polí---- -- - - - - - - - aB Wagner, guanyador de Mozart y ~::. La <epres,ntaciò d' Tannhauser posà l'esug en evidència, també, que el món musical 1 és d' barceloní continua essent molt més wagnerià que mozartià. El pols involuntari presentat per aquesta iniciativa singular i ~RJi no indiscutible que és "Mozartiana", de celebrar el 200è aniversari de l'estrena de Don Joan, just el mateix dia de la "primera" de l'esmentada òpera wagneriana, tenia un perdedor fàcilment anunciable. Novament, aquí, Ja dimensió literària del mite amorós universal, superada, però, pel geni musical mozartià, fou servida per tres artistes notabilíssims i components d'una completa imatge dels Països Catalans. L'olotí Dalmau Gonzalez, l'illenc Joan Pons i la valenciana Enedina Lloris, acompanyats pels Solistes de Catalunya amb el seu titular Xavier Güell al davant. Menys públic del desitjable, però la competència era, potser, massa rotunda. Gerhard: una biografia necessària i oportuna Un altre saló força diferent del dels Miralls, situat però a poca distància, el de la Conselleria de Cultura, acollia la presentació d'una obra enormement important: la biografia del compositor Robert Gerhard, feta per qui fou gran amic seu i deixeble, i figura cabdal de la composició catalana de la postguerra, Joaquim Homs. Gerhard no desvetllà ni molt menys tànta expectació com el "literat" Wagner. Greuge gran a un músic com el de Valls, d'una transcendència enorme i d'un prestigi internacional privilegiat. Agredolç d'un acte, per un fet significatiu: la biografia, escrita en català, es presentava en la versió castellana. Els motius perquè l'original no hagi vist la llum pública van ser exposats amb una sinceritat plena pel director general de Música i Teatre, Jordi Maluquer. Sinceritat que es converteix en figura massa insuficient a efectes justificadors. Juntament amb Ja de Maluquer, a la fi esperançada perquè la versió catalana "sigui" un fet aviat, la veu de Joaquim Roms que explicà, també, penes sofertes per Gerhard, al seu moment, per editar a casa nostra un volum seu de gran interès. 1, juntament amb la d'Roms, la paraula calorosa i documentada del professor Emilio Casares, com a responsable del servei de publicacions de l~ Universitat d'Oviedo, que ha assumit 1'edició de l'esplèndid treball d 'Homs. La música de Gerhard "entrarà" molt més fàcilment a través de la lectura d'aquesta obra, confegida amb totes les virtuts que permeten fer-la important. Coneixement de causa, qualitat d'escriptor (molt notable, en Homs), i amor a la matèria. Tan- mateix, i feliçment, la música de Gerhard ha tingut ocasió d'entrar bé, no sols a través de la lletra sinó d'un, o d'uns, concerts protagonitzats per aquesta formació cada dia més solvent que és l'Orquestra de Cambra del Teatre Lliure, que dirigeix Josep Pons. Un programa amb un cert contingut antològic, amb obres tan interessants com Pedrelliana, Quimet de vent, Seven Haiku i, sobretot Leo, que van tenir una traducció, comptant amb el concurs valuós del tenor Joan Cabero, de notable dignitat. La música de Gerhard, tan originalment bella i tan escassament assumida pel nostre públic, ha tingut, al llarg del cicle de concerts d'aquest programa, una bona oportunitat d "'arribar" al públic amb plenitud, i musicalment, aquesta vegada; no literàriament. La III Mostra de Música Catalana Contemporània, ben agombolada en un marc, aquesta vegada molt acuradament idoni - la seu de la Fundació de la Caixa- escolà les seves últimes manifestacions en un clima d'expectació menys intens que el que mereixien. En tot cas, això no té res a veure amb I'interès de les mateixes, en I'atractiu global d'una programació molt rica en aHicients que potser hagi sofert el contratemps d'uns dies de competència massa acusada amb concerts que s'han multiplicat arreu. I, en aquest aspecte, cal parlar de I'activitat intensa de I'OCB que va complint, amb un ressò de públic engrescador, el seu atapeït programa. Dins del "força" que ha ofert en els últims dies, caldrà destacar sobretot una definitiva versió de la Simfonia del Nou Món, que dirigí Leopold Rager, en un concert amb el qual començava l'anomenada Sèrie "C" . El músic austríac portà el treball de la formació simfònica nostra, enguany tan irregular, a nivells d'exquisitat elevadíssims. Moments abans, la versió del Concert per a piano número 2, de Brabrns, havia acusat problemes. Una altra nota destacada fou l'actuació del violinista, ocasional concertino de la mateixa OCB, Angel Jesús Garcia, en un desconegut Concert, de Korngold, que entusiasmà de valent la concurrència. La batuta, en aquest cas, havia estat la del suís Peter Maag. La presència, mentrestant, de la teòricament provinciana Orchestre Philharmonique de Montpellier, amb Ciryl Diederich al davant, confumava - ja ho havia anunciat l'Orquestra Nacional del Capítol de Toulouse, al Festival -que el "provincianisme" simfònic fran. cès gaudeix d'una salut envejable, mira13 FIGURES I TEMP S MIKROK OSMOS . M úsica per a tots els mals Ramon. Coll, imèrpret de{ Concert núm. 2 de Brahms, amb direcció de Leopold Hager. da des del marc de la "capitalit at" catalana. A "provínci es" (Sabadell , i la seva incansable entitat "Amics de l'Òpera") també s 'hi confirma va quelcom que se sap. O, millor dit, aquella ciutat feia un pas endavant en trencar les seves habituals sessions úniques amb una doble representació de Nabucco, de notable interès i nivell. L'embala da continua amb un detall addicional de gran importàn cia. La iniciativa està creant infrastructura. Al Palau, I 'inici del cicle d 'Eurocon cert mostrava la cara afalagado ra d'una assistència notable. i dc dos concerts rodons i feliços dins de Ja seva no grandiloq üent ambició. Les versions de l'opera L'Oiimpiade, de Yivaldi - en versió concertan t sense recititatius- i de l'Oratori Israel in Egypr, dc Handel, posaren a prova la capacitat del Cor Madrigal i l'Orquest ra de Cambra dc Budapest. Importan t, la d'aquell, ainb un quadre de solistes jove i parcialment interessant, com també ho fou el bon moment de la nostra Coral Sant Jordi, coHabora dor eficacíssim, com a segon cor, en el bellíssim i supcrcora l oratori handelià. 14 La presentació d'un disc de Cançons de noces jueves, obra de Maria Zaragoza , queda com una referència interessant i com el fmit d'un d'aquests treballs massa anònims però d'un pes molt concret des d'una perspectiva cultural global. També aqul la dimensió literària ocupa un lloc destacat. Molt al marge d'aquest context, més dc cent joves aspirants a figures de la lírica no pogueren aconsegu ir els dos màxims premis masculins i femenins de l'edició de les "Noces d'Argent " del Concurs de Cant Francesc Yiñas. Decepció sobre decepció, alguns dels guanyado rs hagueren de compartir amb d'altres, en més d'un cas, els seus premis segons i tercers, amb excepció feta del navarrès l ñaki Fresan, autèntic acaparad or de guardons ; tots eUs, a més, en solitari. Trista evolució la d'aquesta crònica, que ha començat tractant de literatura i acaba fent-ho de diners. Tanmatei x, no cometrem la grolleria de dir que la música també "entra" amb diners. Però el rumor que, a Peralad~ s'està construin t un nou auditori - a redós del casino- si més no, emboira l'anterior ..no~ afirmació. Tamino. La mestressa de la llibreria em coneix la flaca, i ja m'havia reservat -d'una obra múltiple sobre medici· na natural- un volum referent a les f propietat s curatives de la música. Li'n Llu amb fullejo el i dono les gràcies b~ fruïció. L'autor (sota la direcció d'un doc- acti tor graduat per la N.W. London Uni- Co versity), després de l'exposició deh mo mecanismes fisiològics de l'audició, la J de Ja de Ics tècniques elementals dc arn relaxació i de la dels efectes de la mú. trat sica en l'organism e humà, relaciona de - en una sèrie de capítols classificat\ ten per dolències - una munió d'obres dr arn propietat s curatives i/ o lenitives de re~ se~ cada afecció. f Sense afany exhaustiu (impossible d'altra banda, en aquest espai hab~ les tual), cito unes quantes de les malai· gue ties que s'hi esmenten i, entre parèn- els tesis, algunes de les composiciolb cor reportade s com a adients per a com de{ batre-les; remarco, especialment, la car parcialitat de la transcripc ió musica Pai que segueix, tota vegada que, a ll Lla font original, cada afecció té la refc· lar/ cor rència de diverses obres. Prenguin -ne nota, si els plau: cim>- ent si (Adagio d'Albino ni), anorèxia gui (Simfonia del Nou Món de Dvorakl ller dispèpsia (La Mer de Debussy), re¡. bre trenyimen t (Rèquiem de Fauré), gas tritis (Concert per a flauta de Vi val· ne1 di), deliris (Per a Elisa de Beethoven! l.ín, migranya (Serenara de Schubert) , ep~ He lèpsia (A ve Maria de Schubert ), de· dio pressió nerviosa (Música aquàtica dl sig I Handel), insomni (Prélude a /'aprèt midi d'un faune dc Debussy), asm1 rat (Barc·arola d'Offenbach), bronquill no¡ (Marxa nupcial de Mendelssohn) Pa: 01 pleuresia ( Yesrerday dels Beatles) 9 J~ Alhamhr, la de os pulmonia (Recuerd de Tarrega), tuberculosi (Simfom neu núrn. 8 de Dvorak), angina de P• al~ (Parsifal dc Wagner), arteriosclerD! Til (Aida de Verdi), hipertensió (La J'a fu se de Ravel), insuficiència cardíao r~ ( Min uer de Bo~cherini), e•?.b?lil 1~~n¡ (Daphnis er Chloe de Ravel), fng1dr e · no sa (Don Joan de Moza11), alteraciO~ all ~ màg/(1 de la menopau sa (La flauta n b dc ions pertorbac Mozart), de Ba mcnstma ció (Magn{ficar de Bach els impotènc ia (Serenara dc Haydnl 1 trastorns de les relacions sexua~ ~u s· (Tannhiiuser de Wagner)... Jo els desitjo dc tot cor una sal~ ~ de ferro. Però, pel que pugui ser. } e ho saben: revisin la seva discoteca g anj 1 Pere ArtD e Í • CO· --------------- -------------- --------------- -- FIGURESITEMPS CANÇÓ El llarg cainí de la projecció exterior Inusical catalana irvat aici3 les Entre els dies 13 i 22 de novembre, Li'n amb Lluís Llach ha dut a terme una breu però bastant intensa gira centreuropea, amb doc- actuacions a Lausana, Munic, Frankfurt, Uni- Colònia, Hamburg, Hannover 1 Berlín. El dels motiu d'aquesta gira ha estat, bàsicament, !ició, la presentació del disc editat a Alemanya .s de amb el nom genèric de Maremar, si bé es mú· tracta d'un recull d'algunes de les cançons ¡iona del disc original de mateix nom i de l'anïcats terior T'estimo, així com un retrobament es dr amb els milers de persones que, dintre l'às dr rea esmentada, coneixen i segueixen la seva obra. Acompanyat per Laura Almerich, Car;ible. nab~ les Cases, Manuel Rabinad, Paco Rodrílala~ guez i Andreu Ubach, Llach ha omplert arèn· els locals de vuit ciutats, ha enregistrat un cioru concert per a la WDR, i ha contribuït, en com definitiva, a ampliar els coneixements en¡t, la cara folklòrics que, de la realitat que del 1sica! Països Catalans, tenen en aquelles terres. a 1< Llach no és, evidentment, un nom popurefe· lar; però les seves cançons, si més no, són conegudes per un públic alemany situat :;irro- entre els vint i els trenta anys que, ja sirèxia gui per interès personal o per l'estudi de >rak~ llengües romàniques -a la RFA el nom, res· bre és altíssim- , ha establert contacte ~ gas· amb la nostra literatura i cultura en geY'ival· neral a les universitats de Frankfurt, Ber>Veni lín, Hamburg, Colònia, Munic, Bremen, ), ep~ Heidelberg i Bonn (fins a un nombre de ). de- dinou) on la llengua catalana és una as·ca d! signatura més. íprèt De tota manera, i posats a fer compaaslllJ rances, cal ser realistes i acceptar que el .quiu nom de Catalunya Ga no diguem el de ·ohnl Països Catalans) és molt menys conegut ~ties) que el de País Basc, el qual, pels camins rmbn ja sabuts, obté una incidència extraordi1[011¡1 nàriament superior en l'?pinió pública ie pr alemanya. En aquest sentit, el professor ~!erm Til Stegman, de la Universitat de Frank.7 Vol furt, ens deia que és lamentable i exasperdíaC' rant que aquells qui maten persones obbòl~ tinguin més ressò, pel que fa als seus ~igidr ideals de llibertat justament requerits, que ciorr no pas els pacífics que, tot reivindicant 3 1 àgih allò mateix, empren eines menys sag1 de I: nants, com ara són les arts i la cultura. Bach! Barcelona, la Costa Brava i el Barça són lydnl els tres punts principals d'identificació que exual• el poble alemany té amb Catalunya; cosa que, en principi, no tindria res de dolent sal~ si no fos perquè cap d'ells no inspira a 1 l'estranger la més petita catalanitat. Veser.' gem-ne alguns motius: tteca L'entrada dels ciutadans alemanys a • Ari Catalunya va acompanyada d'una desin- --- formació total, i de vegades patètica, de què és el nostre país; de la nostra història en saben més o menys com nosaltres, és a dir, gairebé no res; de Barcelona, en tenen un bon concepte, però en les activitats turístiques incloses en els circuits que els porten, no hi entra l'assistència a concerts de música i cançó catalanes, i les úniques possibilitats que els ofereix el camp d'expressió musical no van més lluny del "Barcelona de Noche" i d'algun "tablao" flamenc, oportunament vinculades a la puntual propaganda que els hotels fan de les curses de braus de la Monumental; de la catalanitat de la Costa Brava, en els seus llocs turístics quasi se'n podria fer una gincama, perquè mentre els idiomes alemany, anglès i espanyol semblen compartir honors d'oficialitat, la llengua nacional no hi té cap altre simbolisme que el d'aparèixer a les plaques dels carrers; dels molts recitals que els cantants catalans hi fan a l'estiu, poca és la informació que arriba als visitants, entre d'altres causes perquè encara pensem que la nostra música és cosa de mercat interior i no pot tenir cap interès per als qui no són de casa 1 ruxí podriem continuar ratlles i ratlles, fins a avergonyir-nos de la timidesa de la nostra identitat i del poc suport que donem a la projecció internacional de la nostra música i dels nostres músics. ¿Com pot percebre, una mestressa de casa alemanya, el fet diferencial català si en el reportatge gràfic i bastant documentat sobre Barcelona de la revista "Brigitte" hom hi pot trobar un paràgraf on s'hi diu: "Atenció! A Barcelona també(!) parlen català"; i quan en una altra pàgina, la marca Ronde!, amb el nom de Catalunya a l'etiqueta, anuncia el seu cava "Amb el temperament de la raça espanyola, Olé'"? Aquest estat de coses fa que resulti altament perillosa i contraproduent Ja més petita aHusió de caire testimonial feta per Llach, a dalt d'un escenari alemany, atès que, en aquell lloc, el nacionalisme -tot i que ells ho són absurdament amb escreix-, té unes implicacions no massa positives, motivades en part pel record d'un passat que, encara en molts aspectes, a Alemanya es palpa com a present i que fa, ensems, que davant d'unes paraules que trenquin l'harmonitzada espanyolització amb què la identitat catalana els és venuda, reaccionin sempre amb una actitud instintivament defensiva i guarnida amb el mateix irònic somriure que farien si hom els digués, de sobte, que Roma és una nació. Ara bé; mentre la qüestió de la identitat catalana presenta índexs de coneixement ruboritzants. cal acceptar que la discografia d'en Llach és perfectament adquirible a la RFA; i que, de tant en tant, les veus de la Maria del Mar Bonet i dc la Marina Roselles poden sentir a través d'algunes emissores de ràdio, tot i ser-hi presentades com a quelcom curiós i pintoresc. És evident, per tant, que no n'hi ha prou amb gires, com aquesta centreuropea d'en Llach, per tal de difondre una imatge més documentada de la realitat catalana, sinó que cal que la Generalitat contribueixi, amb el seu suport, a obrir nous circuits a través dels quals els músics trobin nous escenaris i nous públics que els permetin projectar-se, tot afavorint l'edició i radiació de discs, aixl com actuacions televisives. Si no entenem, tal com estan les coses, que ells constitueixen l'eina més viva de què disposem per fernos conèixer, no hi ha dubte que les passes aconseguides en aquest sentit per la figura individual d'en Llach donaran uns fruits dels quals fóra injust esperar-ne gran cosa. Si som la nació predilecta dels alemanys, res no és més absurd que el fet d'entestar-nos en la utilització d'un pseudònim imposat. Víctor Alexandre (Bonn) DIIJMUSJfA 01umenges Mus1ca1s Gener 17/ GRUP DIATESSARON amb la collaboracl6 de JOSEP BENET. tenor Àries 1 cantates barrOQues Obres de Bach. Vivaldi i Handel 241 CARLES TREPAT, guitarra Obres de Guin¡oan, Taverna·Bech. Brotons t Mompou 311 JAUME FRANCESCH, violí DOLORS CANO, piano Sonates per a violi i piano de Beethoven. núms. 1,2,3 i 4 DIUMENGES A LES 19 H. CASAL DEL METGE VIA LAIETANA, 31 INFORMACIÓ; JOVENTUTS MUSICALS DE BARCELONA Pau Claris. 139. 4t. 1a Tels. 215 36 57 1 215 29 18 08009 Barcelona ·m~ J 1• lfTI'1II lUJJ! Jovemuts Mus•cals de Barcelona Generalitat de Catalunya Departament de Cultura 15 RESERVE ALGUNOS APlAUSO~ m~l ga1 ca~ de J ~ es t tics~ ga eli vell cio ban gès blic PARA CUANDO ESCUCHE ES mj M.ISMO CONCIERTO EN Ur~ COMPACT DISC SONY ~¡ tudJ Ve'l ordi l'an· ban¡ ca 1 Piul arn per vim An greg tí N Sch• ra s i Pe mà San diri toni Ba lc - - - TEMA Higini Anglès (1888-1969), eix de la musicologia catalana ~ Durant la seva llarga i laboriosa vida, mossèn Anglès fou un dels grans investigadors musicals en els camps dc la música tradicional i culta del seu país, i també de la música sagrada. Res no li semblava massa fatigós quan es tractava de solucionar problemes estètics, científics o de la direcció dels alts organismes que presidí o dirigí de manera eficaç i original. Una característica d'aquest savi de la vella escola mereix especialment ser mencionada: l'entusiasme. Anglès era una barreja de científic internacional i de pagès del camp de Tarragona. Exposava públicament els seus estudis i treballs amb tanta vehemència, que hom en seguia les diferents etapes com si es tractés d'una obra dramàtica o d'una novel·la d'intriga que només fos cqneguda després d'un crescendo final. A diferència de molts estudiosos, fou també un gran divulgador. Exposava impulsivament Ics seves troballes, sovint sensacionals, i es guanyava el públic al qual feia escoltar allò que havia estat prèviament objecte de moltes hores d'estudi. I ho presentava amb la gràcia i senzillesa dels grans científics, i en les principals llengües occidentals que dominava. Va néixer l'u de gener de 1888 a Maspujols, Baix Camp; cursà estudis de filosofia i de teologia al seminari dc Tarragona (1900-1912), on fou condeixeble de Ventura Gassol i de Carles Cardó. Fou ordenat sacerdot el setembre dc I 9 I 2, i l'any següent s'establí a Barcelona on treballà activament en la instauració litúrgica proclamada en el Motu Proprio de Pius X. Anglès compartí aquesta activitat amb els seus íntims amic!>, que eren les personalitats més representatives del moviment litúrgic i gregorià a Catalunya. Anglès actuava en el camp dc la música gregoriana, a Sant Felip Neri, amb Agustí Mas i Folch, fundador dc la segona Schola Cantorum dc Barcelona, la primera s'havia establert el 19 14 als Sants Just i Pastor. Durant molt anys, Anglès animà la vida de la comunitat cristiana de Santa Madrona on, l'any 1916, fundà i dirigí la tercera Schola. Amb mossèn Antoni Batlle i amb el musicòleg Francesc Baldelló, Anglès es reunia a l'Associació - _L.' Manuscrit de la Biblioteca de Catalunya en la nowció quadrada del segle X Jl. d'Eclesiàstics que presidia el doctor Enric Pla i Daniel i que dirigia Gregori M. Sunyol; d'aquest grup nasqué l'Associació Gregorianista, de gran significat a la vida musical religiosa de Barcelona. Anglès fou deixeble de Sunyol en el camp gregorianista i paleogràfic. A Barcelona també estudià harmonia amb Josep M. Cogull; contrapunt, fuga i orgue amb Vicenç M. Gibert; història de la música i composició amb Josep Barberà. i musicologia amb Felip Pedrell. Cal recordar que, a Catalunya. aquesta ciència era quasi desconeguda i s'anomenava encara Musicografia. Anglès i els seus companys musicals estudiaven a l'orgue del Palau de la Música Catalana. A finals de 1917, per desig exprés dc Felip Pedrell, la Mancomunitat li confià la direcció del departament de música de la Biblioteca de Catalunya, a Barcelona, que regí durant quaranta anys. Gràcies a la seva incansable labor d'organit7ador, convertí la secció de música en un fons documental molt important i en un modèlic centre de publicacions. Anys més tard, anà a Alemanya on, durant el període 1923-1924. estudià amb Willibald Gurlitt, a la Universitat de Friburg, de Brisgòvia, i amb Friedrich Ludwing, a Góttingen, on tornà el 1928. A partir de 1924, assistí a nombrosel! trobades científiques internacionals, on la seva veu es feia sentir amb natural autoritat. Anglès fou. doncs, el primer musicòleg català que adquirí una formació musicològica especialitzada i una metodologia. L'any 1927, fou nomenat professor d'Historia de la Música en el Conservatori del Liceu de Barcelona. Durant els anys 1933-1936 fou encarregat d'Història dc la Música a la Universitat de Barcelona. Durant aquests anys publicà, amb Felip Pcdrell, Els Madrigals i la Missa de D({unts d'En Brudieu ( 1921), transcripció seguida del Catàleg dels manuscrits musicals de la CoHecció Pedre/1 ( 1921 ), que Anglès realitzà en homenatge al seu mc!:>trc, qui morí el 1922. Prèviament havia escrit El cam de la Sibilla ( 19 f 7), Les Cant igues del Rei N'A /j()s el Savi ( 1927) i, en el camp de la música popular. Melodies populars religiose.\ ( 1920-1921 }, Cançons populars del Camp de Tarrctgvna i la Memòria de la Missió de recerca cie cançons i músiques populars realit;::a17 TEMA da a les comarques solsoniana i berguediana, publicada juntament amb Pere Bohjgas a l' Obra del Cançoner Popular de Catalunya (1928). Una important producció d'Anglès aparegué aquests anys: Opera omnia, de Iohannis Pujol (1926, 1932), de lohannis Cabarulles (1927, 1933, 1936 i 1956), els tres volums de El còdex musical de Las Huelgas (1931) i Antoni Soler: sis quintets per a instFuments d'arc i orgue o clave obligat, junt amb Robert Gerhard. La saviesa d'Anglès donà com a frllit una obra clàssica: La música a Catalunya fins al segle Xlii (1933), que féu conèixer internacionalment el nom del seu autor i la riquesa musical del seu país, Catalunya. La transcripció i estudi de Las Huelgas i el modèlic llibre esmentat, el de La música a Catalunya fins al segle X l l/, són una veritable síntesi de la història de la música de l'Edat Mitjana a Espanya. Gràcies al lloc destacat que Anglès ocupava a la Societat Internacional de Musicologia (de la qual fou Vice-president a partir del 1933 i més tard membre d'honor del seu directori), Barcelona fou escollida com a seu del III Congrés Internacional de Musicologia, l'abril de 1936; el Primer s'havia celebrat a París, l'any 1930. Un dels actes més rellevants fou un dels concerts del grup barceloní de música antiga, Ars Musicae, fundat pel seu deixeble i entranyable amic, el prestigiós musicòleg Josep Maria Lamaña, gràcies al qual Barcelona ha estat una veritable pionera en el camp de la música antiga. Les circumstàncies polítiques feren que un dels països capdavanters de la musicologia, Alemanya, hi enviés una delegació molt reduïda i que, tres mesos més tard, l'inici de la guerra civil espanyola anorreés l'empenta de la musicologia catalana i que es perdessin els treballs del Congrés, ja preparats per a la impremta. Durant la guerra civil, Anglès va residir a Munic, on es relacionà amb Rudolf von Ficker i Otto Ursprung, amb els representants més destacats de la musicologia alemanya que ja havia conegut a Fnburg, de Brisgòvia, i a Gottingen. La mustca a Catalunya fins al segle XIII, una obra clàssica L'any 1943, fou nomenat director de l'Instituto Español de Musicologia, del Consejo Superior de lnvestigaciones Científicas, amb casa mare a Barcelona gràcies a la seva personalitat, que sabia interessar les persones més influents en la vida pública i cultural en les seves empreses: el departament de música de la Biblioteca de Catalunya, l'lnstituto Español de Musicologia i el Pontificio lstituto di Musica Sacra. També aconseguí ajuda per a publicacions costoses i molt notables. Malauradament, la ruptura que re18 Higini Anglès, en dirigir-se al públic en una audició d'Ars Musicae al Saló del Tinell. presentà la guerra, amb la persecució consegüent de Ja cultura catalana, féu que Anglès canviés l'orientació en l'elecció de temes i en el canvi de llengua, encara que no en la seva alta productivitat i en Ja qualitat, que continuarien essent extraodinàries. Publicà: La música en la Corte de los Reyes Católicos (1941-1951); La música en la Corte de Car/os V (1944): Juan Vúsquez: Recopilación de Sonetos y Villancicos a quatro y a cinco (1946); Cristóbal Mora/es. Opera omnia (1952-1964); i Antonio de Cabezón, en tres volums (1966), Tomas Luis de Victoria. Opera Omnia ( 1965, 1967, 1968) i continuà Cristóbal de Mora/es. Opera Omnia ( 1964). L'any 1946, fundà la publicació periòdica "Anuario Musical". A partir de 1941 , publicà a Ja Biblioteca: La música española desde la Edad Media hasta nuestros dlas, i publicà la gran obra La música de las Cantigas de Santa María del Rey Don Alfonso el Sabio, obra de síntesi de tot allò que llavors se sabia sobre aquest tema, i el gran amor d'Anglès, que l'ocupà de 1943 a 1964. Publicà també Mateo Flecha. Las Ensaladas ( 1955), i la Antologia de organistas españoles del siglo XVIJ (1965-1968). S'ha dit, i em sembla que amb molta raó, que Anglès sol ha fet posssible en la seva època la història de la música espanyola. A més d'aquests treballs, publicà nombrosos estudis especialitzats sobre gregorià i, en especial, sobre música sagrada, en publicacions de diferents països i en els diferents idiomes en què escrivia. Tot aquest conjunt d'activitats cridaren l'atenció de la cúria romana. El 1947, fou nomenat president del Pontificio Istituto di Musica Sacra, després de la mort del seu mestre i amic, Su- ñol, a qui succeí. Pius XII va voler l'e tudiós més eminent d'aquell moment p a regir la institució de música rcligia més important del món occidental. A glès li dedicà amb generositat els dam vint-i-dos anys de la seva vida: po; aquesta institució al cim més alt de la rr sica sagrada internacional i prengué p< activa en la creació, a partir l'any 19: dels congressos internacionals dc músi sagrada de Roma, Viena, París, Colòn Chicago-Milwaukee. d'B Per iniciativa d'Anglès, fou creada p apo la Santa Seu la Consociatio lnternatior. nor lis Musicae Sacrae, de la qual fou el ~ dè~n mer president, i que fou el lloc d'enro tre de personalitats procedents de tot són món que treballaven en equip. les L'ideal d'Higini Anglès continuava e per¡ sent el proclamat per Sant Pius X, enc treb ra que amb una especial preocupació p tòril l'aspecte estètic al servei de la litúr~ sica Els seus últims anys foren de lluita, e pèd pecialment a partir del Congrés de Mú: de 1 ca Sacra de Viena (1954), ja que les"' corr ves tendències de La pastoral litúrgica p forn saven en perill el seu ideal de música ect va ~ siàstica, conservador i estretament vinc que! lat al llatí, com a llengua del culte. Sof' glès pel destí que podia tenir el bellísim pal dor moni del cant pla i polifònic que s'ha1 lab~ anat germinant en el si de l'Església i r nos! la forma de tradició més valuosa en . me~ camp musical. sica Cal recordar que Anglès assessora tn tà e 1 pontífexs: Pius XII, Joan XXIII i Pau\ cola als quals parlava amb decisió i simplk E tat. Formava part com a consultor (rr ~ pectc a la música i al culte) de diferer mos congregacions romanes. ~.om Higini Anglès mori a Roma el 8 de ~ ICa sembre de 1969. Era membre de l'Instit, com rr l'r .nt p :ligio u. A jarn por lam 1épa ' 19! músi ------==~~~~--~~~----~--­ De la coNecíó d'ensaladas de Mateu Fletxa, una còpia de jinals del segle XVI/I que pertany a la Biblioteca de Cawlunya. ::>lòn: d'Estudis Catalans ( 1941) i Protonotari da p apostòlic ( 1958), i rebé tota classe d'holtioc nors i distincions de nombroses proceel iJ dències. enc<1 La gran majoria dels treballs d'Anglès tot són analítics. Publicà dos-cents articles a les revistes musicològiques de tot el món, tva' però també féu, encara que més rarament, treballs de síntesi, com ara resums d'his;¡? P tòria de la música espanyola o dc la mú~urg: sica gregoriana, destinats a obres encicloLta.e pèdiques collectives o a catàlegs, històries Mu de la música o diccionaris. Pocs autors es n com ell saben mostrar la seva àmplia inap formació amb una vivacitat tan suggesti.eci va com rara en aquestes exposicions esvmr. quemàtiques. La cosa més rellevant d'AnSofr. glès és que la seva activitat d'organitzapau dor i de direcció no li impedí realitzar la :'h~1' labor musicològica més important de la 1a 't nostra història. Seguint Ics recerques coen · mcnçades per Felip Pedrell sobre la música espanyola antiga, Higini Anglès aporà lr; tà en aquest camp el rigor científic de l'esau\ cola alemanya. •.:nc ~ ~~~ Es lògic pensar que l'especialitLació de rerec mossèn Anglès fou, en gran part, una conseqüència de la seva vocació eclesiàsi:le 6 tica plenament i vitalment assumida: el nstit coneixement profund que tenia del cant pla i de la litúrgia l'ajudà molt en les seves investigacions sobre la música antiga, en gran part de caràcter religiós. Però Anglès, a diferència dels seus mestres i col·lcgues alemanys -cal recordar que considerava Alemanya com a una segona pàtria- no es va especialitzar mai en una època determinada, i menys encara en un gènere. Entre nosaltres, tot estava pràcticament per fer. I mossèn Anglès, amb la seva creativitat extraordinària, va anar estudiant tots els camps: cançons populars, profanes i religioses (només de catalanes, en recollí mes de tres mil en la seva joventut); cançons cultes i transcripcions d'obres polifòniques. Encara que alguna d'aquestes realittacions eren considerades per Higini Anglès com superades en certa manera, continuen representant, per a musicòlegs emèrits, no sols la labor d'un mestre sinó també la manifestació d'una musicalitat mai no desmentida. Algunes vegades hom ha fet el retret que el musicòleg català no s'interessava prou per la música del seu temps. Crec, al contrari, que era perfectament, conscient que la música antiga era important, no únicament per a la ciència històrica sinó també per a la creació musical con- temporània, amb la qual té nombroses afinitats. Recordo com m'explicava -vaig tenir la sort de tenir per mestre mossèn Anglès durant la meva infantesa i joventut, i fou ell qui m'inicià en la meva carrera musicològica- que ell creia que Arnold Schonbcrg, al qual va tractar molt en la seva estada a Barcelona de la mà de Robert Gerhard, devia el seu domini de l'escriptura al perfecte coneixement de les tècniques medievals. Cal recordar la gran admiració que sentia Anglès per Robert Gerhard, i la seva dedicació profunda a la música catalana del segle XVIII, en especial a la d'Antoni Soler i de Domènec Terradellas, editades sota la direcció d'Higini Anglès en la sèrie de publicacions del Departament de Música de Ja Biblioteca de Catalunya. Es d'esperar que l'herència del genial i tenaç treballador que fou Anglès - que aplegà més documentació i erudició que ningú, i que tingué un paper tan important en la musicologia internacional (que, sense Ics seves obres bàsiques, restaria empobrida) - es mantingui viva a Catalunya. És l'única manera de mostrar un agraïment coHectiu a aquest cristià, sacerdot, músic i científic. Montserrat Alhet 19 TEMA El llegat musicològic de Felip Pedrell La doble personalitat musical i musicològica de Felip PedreU (1841-1922) provocà, ja en vida seva, el nucli ideològk més important vers la incomprensió de la seva obra. Aquesta dualitat mai no esdevingué conflictiva ni frustradora per a ell, sinó més aviat per a aquells qui s'entestaren a negar-li la viabilitat d'ambdues vessants. Realment, en el cas de Pedrell música i musicologia formen un conjum articulat, sense la visió del qual no podríem justificar la seva complexa figura ell entengué que no podia esdevenir musicòleg sense ser músic i, per altra banda mai no tingué la musicologia com a suprema fita in se, sinó com a mitjà per a servir i fer comprendre la música. Aquesta concepció, del tot vigent en eb nostres dies, no fou -o no pogué ésserentesa en el seu temps, per raons ben conegudes: l'aferrissament en la militàncil estètica, el pairalisme de la vida musica del país, el conflicte ambivalent del sel· pensament nacionalista, el radicalisme d< les propostes... En un intent de superar I• mesquinesa espiritual tan típica del nostre poble, convindríem a dir que, allò que més dificultà la comprensió de la creació de Pedrell, fou la manca de serenor i jus· tesa en l'anàlisi de .la seva obra, així corn la inexistència d'una axiologia relativa - curiosament, encara avui, en algune1 publicacions- que atorgués a la seva producció un judici equilibrat. No ens val, per tant, ni el to jeremí& ni la niciesa apologètic~ la presència d'ambdues actituds, allunyades de l'objec· tivitat històrica, ha esdevingut omniptt· sent, a la nombrosa i diversa bibliografu referida a l'il~ustre músic tortosí, fins a punt de constituir una espessa boscúria en la qual, detractors i aduladors, han irr, pedit la visió clara de la seva obra. Altrament, això no ha de ser obstacle per a ¡» der elaborar una aproximació crítica a k" seva immensa producció, tot delimitan: els camps i valorant acuradament el pt" concret i circumstanciat de· cadascur d'ells. Música i musicologia Uno imolge corocleríslico de/fundador de lo musicologia <'Oio/ona. 20 Felip Pedrell es dedicà de ple a la mu· sicologia a l'edat madura, després que ja"' havia dut a terme una llarga activital compositiva. Aquest és un fet cabdal pr:r a poder entendre l'articulació interna en· tre l'obra artística i l'obra investigadora El viatge a Itàlia, celebrat entre 1876 • TEMA lSiC(} prollògi¡ deia esdea :ntesldues tlrell nj unt ) pogura: ea. mu- mda a supen meb ser- nco- ànci! sica: 1! set· ne <k rarb nos) qut eacio 1 JUS· com lativa ~unei seva !mia.. ,èncil >bjet· liprt· srafia .ns ai ::úria. .n imltraa po- pb" :1itan: !1 pt' ascut mu· ¡uej1• :ivita: :tl~ a eo- ldor~ ¡876 , 1877, gràcies a una beca co~ce?ida per les Diputacions de Tarragona 1 G1r~na (Q, el realitzà lluny dels cenacles mus1cals, 1 es tancà pràcticament als arxius i biblioteques, on sorgí la pri~era guspira qu~, anys després, el menana cap als donums de la recerca musicològica. Fins a aquest moment, Pedrell havia compost més de cent-cinquanta obres de tota mena, entre les quals cal destacar les òperes L'ultimo Abenzeraggio i Quasimodo, així com els dos reculls de Lieder, intitulats respectivament Orienta/es (amb text de Víctor Hugo) i Consolacions (id. de Théophile Gautier). Seguirien encara, entre d'altres composicions, els poemes lírics Mazzepa (1878), !I Tasso a Ferrara (id.); diversos reculls de Lieder: Cinc Lieder, (1880) La Primavera (text de F. Matheu, id.), Sis Ueder (text de M. Morera, id.); obres simfòniques com Excelsior, I Triomfi i Lénore (les tres, de 1880) i les opères Cléopatre (1878), Eda (1887), Uttle Carmen (1888) i Mara (1889). Però és a partir de la creació de l'òpera Els Pirineus (text de Víctor Balaguer, 1890-1891) i del manifest nacionalista Por nuestra Música... (1891), quan Felip Pedrell emergirà especialment com a musicòleg. Si Els Pirineus representen el cim de la seva producció artística (almenys, segons la seva concepció musical nacionalista), Por nuestra Música esdevé, per una banda, la proclama que el mena a l'infantament de la ideologia nacionalista, i per altra banda, una explicació pedagògica del sistema emprat per a aconseguirla. Aquest sistema representa, nogensmenys, el punt veritable d'inflexió entre música i musicologia, enteses ambdues vessants com un sof bloc d'interacció (2). PedrelJ no aconsella solament l'ús de la cançó popular (entesa en els termes de l'època) per a fornir l'assoliment de )'"òpera nacional", sinó també el de la música "culta", considerada com a expressió puntual del geni d'un poble, palesat en les diverses etapes històriques: d'ací parteix el seu interès per la música del passat. Quan el nostre compositor ha arribat a aquestes conclusions, ha complert ja els cinquanta anys; gairebé tot el que li resta de vida el dedicarà a la musicologia (3). Bé que Pedrell havia publicat diverses transcripcions de música antiga hispànica al Salterio Sacro Hispónico (1882-1883), no és fins el 1894 que la continuïtat de la seva dedicació a aquest aspecte resta configurada. Hom s'admira de la gran quantitat d'obres publicades en aquest període, així com de la volada que emprèn la seva dimensió de musicòleg, adés per la importància dels temes escollits, adés per la dificultat del seu estudi i la cura de les transcripcions. D~prés de la fallida d'una bibliografia mustcal (4), Pedrell publica, entre 1894 i 1896, vuit volums de la sèrie Hispaniae Schola Musica Sacra, dedicats a C. Mo- raies, F. Guerrero, A. de Cabezón, J. Genís Pérez i d'altres. Poc temps després, el 1897, apareixen els cinc volums de Teatro Lírico Español anterior al siglo XIX: el mateix any, el Diccionario Biogréifico y Bibliogrófico de Músicos y Escritores de Música Espafíoles (5); el 1901, Emporio científica e histórico de Organografia musical antigua española, una de les primeres contribucions europees a aquesta important branca de la musicologia. La seva obra fonamental, que li atorgaria merescuda fama i l'introduiria en els cenacles musicològics internacionals, fou l'estudi i edició de les Opera Omnia, de Tomàs L. de Victoria, realitzada a petició de la prestigiosa editorial Breitkopf und Hartel, de Leipz.ig, i publicada entre 1902 i 1913. Els estudiosos d'avui reconeixen la profunditat i l'expertesa de l'autor d'aquesta edició, modèlica en el seu temps. Felip Pedre/1, en una targeta postal iHustrada de la coHecció "Caps de brot de músics catalans·: El 1905 reprèn la publicació del Salteria Sacro Hispémico (tercera època), on edita nombroses obres de música històrica hispànica; atenent a les indicacions litúrgiques emanades del Motu Proprio de Pius X, del 1903, publica el 1905 la coHecció El Organista Litúrgica Español, a la qual segueix, el 1908, l'Antologia de organistas c/ósicos españoles; amb aquests dos volums reivindica la bonesa artística de les diverses escoles organístiques hispàniques d'altres èpoques, singularment dels segles XVI-XVIII. La gran tasca de catalogació de l'antiga biblioteca Carreras i Dagas, adquirida per la Diputació de Barcelona l'any 1892, sorgeix a la llum pública amb el monumental Catàlech de la Biblioteca Musical de la Diputació de Barcelona, publicat en dos volums, el 1909. Si bé és cert que, avui, els sistemes de catalogació de fonts musicals impreses i manuscrites ha sofert (i segueix sofrint) canvis substancials, tendents a l'asèpsia informativa i a l'homologació de dades, el catàleg de Pedrell suscità l'admiració dels professionals del seu temps. Avui ens sobta de veure. enmig de la tasca purament taxonòmica, els aclariments crítics, les transcripcions, els judicis personals i les avaluacions estètiques. Pedrell ens deixà encara tres obres importants, escrites ja als darrers anys de la seva vida: el Cancionero Musical Popular Espaí"iol (quatre volums, 1918-1922), on publicà una gran quantitat de melodies, moltes de les quals havia recollit en la seva jovenesa~ P. Amonio Eximeno (1920), un darrer intent de justificació del nacionalisme musical; i, finalment, 1:./s Madrigals i la Missa de Difunts d'En Brudieu ( 1921 ), escrita amb la collaboració d'Higini Anglès, el seu deixeble per excellència en la vessant musicològica. Tota aquesta densa producció de signe musicològic, que supera la trentena de volums, posseeix encara un context menor, però igualment simptomàtic, amb una vintena d'articles d'investigació, publicats acl i a l'estranger, i la sèrie monogràfica publicada intermitentment a la "Revista Musical Catalana", intitulada Músichs vells de la terra i apareguda entre 1904 i 1910. També cal comptar amb la seva obra crítica, sobretot - i al marge de nombrosos articles esporàdics- les seves collaboracions al Diario de Barcelona (1891-1892) i a La Vanguardia ("Quincenas Musicales", 1902-1920). Tanmateix, el marc musicològic s'insereix també en obres de caràcter més general, que suposen un inevitable punt de partença; Ics publicacions que dirigí són curulles de referències històriques i estètiques envers la nostra música del passat o del present: Salterio Sacro Hispano (1882-1883, 1905), No tas Musica/es y Literarias ( 1882-1883), La llustración Musical Hispano-Americana ( 1888-1896) i La música religiosa en España ( 1896-1899). Per fi, no poden ésser ignorades les tres obres de caràcter autobiogràfic, les quals ens donen les pautes d'interpretació del seu complex "métier'' compositiu i musicològic: ./ornadas de Arte ( 1911 ), Orientaciones (id.) i ./ornadas Postreras ( 1922). L'herència de Felip Pedrell Enmig de la immensa producció pedrelliana, que comprèn més de dues-centes obres musicals i un centenar de publicacions musicològiques i crítiques, hi ha la vivència d'un home, d'un artista i d'un investigador. Separar aquestes tres dimensions esdevindria una tasca inútil i alhora injusta; delimitar-les metodològicament és un magnífic exercici d'anàlisi; inserir-les orgànicament en les coordinades sòcioculturals de la seva època, escau en tot 21 TEMA - - - cas a l'ideal al qual ha de tendir l'avaluació objectiva. Una gran part de l'anomenat "problema Pedrell"' rau en la manca d'atenció sobre aquests pressupòsits. Creador del nacionalisme musical a Catalunya i a Espanya. les seves idees maldaren per reeixir, però fructificaren en els seus deixebles, des d'Aibèniz i Granados fins a Gerhard i Falla, passant pels Millet, Salvat, Barberà, Vives i tants d'altres, molts d'ells pertanyents a l'anomenada "generació del Palau"' o "generació del 1908"'. Fundador i iniciador, també, dels estudis musicològics ací i a la resta de l'Estat, el seu pes en aquest domini es féu sentir amb major potència, i gaudí d'una més àmplia viabilitat que no pas la seva obra compositiva. Hom resta sorprès de la modernitat de les seves idees, així com dels resultats aconseguits amb els migrats mitjans de Ja seva època: el seu treball de pioner entrà en la via de la normalització i sistematització mitjançant l'obra del seu deixeble predilecte, Higini Anglès, amb el qual s'iniciava una nova etapa de la musicologia a casa nostra. Francest Bonastre Catedràtic de Musicologia de la U.A.B. NOTES 1.-La de Barcelona no hi volgué participar, aHegant que "... con selllimiento no puede reso/ver que con cargo a los fondos provincia/es se subvencione al dislinguído músico señor Pedre/1, por no semar precedentes, por rrararse de un projesor que no pertenece a esta provincia y por no haberse adoptado hasta el presente acuerdo alguno en est e semido..." Cf. F. PEDRELL. Jornadas de Arte, París, 191 I, p.84-85. 2.- F. BONASTRE, "Felip Pedrell i el Na. cionalismc Musical", L'Avenç. 31 (1980). 3. Des d'Els Pirineus (1891) fins a la seva mort, PedreU compongué encara onze obres. més, entre les quals cal esmentar l'òpera Lo Celestina (1902). el poema líric El Comte Arnau ( 1904), la cantata VISió de Randa ( 19051 i la simfonia jubilar Glossa (1906), escrita per a l'estrena del Palau de la Música Catalana 4.- Aquesta obra, intitulada Los músicDJ españoles antiguos y modernos en sus libros. es repartia per fascicles a la 1/ustración Musi· cal Hispano-Americana (1888), però no passà de 128 pàgines, per manca de subscriptors. Reeixi, en canvi, el Diccionario Técnico de /¡¡ Música, publicat pel mateix sistema des de 1890. Posteriom1ent, se'n feren diverses edicions. CI. • F. BONASTRE, Fe/ipe Ped.re/1, acotaciones a ww idea, Tarragona 1977. p. 153 i 154. 5.- Només arribà a la Uetra G, degut a l'estroncament de la llustración Musical HispanoAmericana. Cf. F. BONASTRE, !bid., p. 154. Miquel Querol i Gavaldà, el testimoniatge del continuador d'una obra Miquel Querol i Gavaldà ha estat la gran figura de la musicologia catalana dels últims anys. Des del seu Uoc de màxima responsabilitat a l'Instituto Español de M usicología, la seva obra ba estat quelcom que ha transcendit molt més enllà de la de continuador de la que inicià mossèn Higini Anglès. Amb 75 anys molt ben portats, contempla amb serenor tota una tasca ingent que és aquí, que es manté viva en la munió d'obres publicadades, d'investigacions fonamentals en el seu camp científic. Assegut al saló del seu habitatge de la part alta de Barcelona, li plau de recordar Higini Anglès, la relació amb el qual fou importantíssima en la seva carrera. -L'obra més important d'Higini Anglès, la que li donà fama arreu del món fou la transcripció de les Cantigas d'Alfons el Savi. Anglès, en fer-ho, es va apartar dels corrents que dominaven ·abans i dels ensenyaments que havia rebut, perquè observava que no li servien per a la seva tasca. La versió de mossèn Anglès de les Cantigas és la més digna, perquè ell abans havia treballat en la recollida de cançons populars catalanes amb Ventura Gosso/, i van aplegar les lletres de tres mil melodies del cançoner de Tarragona. Aquest conracre amb els girs de les cançons populars li va fer comprendre que allò que es feia no era prou. Jo escolto transcripcions fetes, per exemple, 22 per austríacs i per alemanys, i ern cansen. Amb les d'Anglès, tor funciona: són cantables. La transcripcció de les Cantigas ocupa tres volums. L'any 1946, Miquel Querol fou nomenat Secretari de l'l nstituto Español de Musicologia. Les recomanacions de Joan Subirà, de Jordi Rubió i Balaguer i de Tomàs Carreras i Artau, regidor de l'Ajuntament de Barcelona (que va fundar Ja que avui és l'Orquestra Ciutat de Barcelona) n'afavoriren el nomenament. Querol havia conegut Higini Anglès molt abans, el 1936, en circumstàncies insòlites, pròpies del fet bèllic civil del moment. El fons de la Biblioteca de Catalunya, un patrimoni important El nomenament de Secretari de l'Institut li vingué quan es presentava a oposicions per a una càtedra de Filosofia. - Com que la meva idea era la composició, vaig pensar que sempre estaria més a p rop d'aquesta dedicació en una rasca de Musicologia que com a catedràtic de Filosofia. Per aixó ho vaig aceptar. Dos anys més tard, quan Higini Anglès acceptà la direcció de l'Istituto Pontifício de Música Sacra, a Roma, i es traslladà a la capital italiana, Querol asumí tota la responsabilitat de l'IEM. -L'Tnstitw Espanyol de Musicologia es va crear a Barcelona, i no a Madrid perquè aixi ho va imposar Higini Anglès. !, la raó, n'era el fons que posseeix la Bi· blioteca de Catalunya, que permetia treballar a bastament en el camp de la re· cerca. Els primers deu anys es va instal!or a la Sala del Via Crucis, la dels malalt! més greus, i per això la gent creia que depeníem de la Diputació. En realitat depenfem del Ministerio de Educación. La primera obra que realitzà Higin Anglès, a l'Institut, segons assenyala Mr que! Querol fou La música a la cort deb Reis Catòlics, que publicà I'Instituto Diego Velazquez. 1, la segona, una nova ver· sió del Cancionero de Palacio. Miqur Querol també parla de la publicació &.. les obres de Cristóbal de Morales, de le~ quals encara falta l'Ofici de difunts, i també una nova transcripció del Llibre Ver· mel/ de Montserrat. En tot cas, Ja millor obra de mossèn H igini Anglès, per a Que· rol, és La música a Catalunya fins al segle XIII. - & l'obra millor i la més ben feta. ÉJ la més ben construida. Higini Anglès no era un gran escriptor, i la raó perqrn1 aquesta obra és la més perfecta és perqu; .. Jordi Rubió el portà de la mà des del pr~ mer monent. I Anglès feia més cas a e/. que al mateix Papa. És la persona a qu; feia més cas del món. !, si m'ho permeteu, us explicaré una anècdota. Abatu TEMA el Na- (1980), la seva obre¡ . !ra LA ue Ar· (1905: ita per laia na. ¡ÚSico¡ /ib ros, Musi· •Passà ripto~ · de lo :: 1890. ns. a.· ones a a l'esspano- ?· 154. ~log'" adrid. ¡nglès. la Bi· ;a tre· rfa restaHar 1alalts uededepe- Higini a M~ deh ) Die·a ver· 'f 'fiqucl ;ió dr .. de ll'l 1 i tam· ? Ver· 'IUlOf ·u Que- a/ st- ta. ÉJ lès no 'erqtd 'erqui .. 'elpri- iOtl a qw •erme- 14bans d'entrar a l'Institut de Musicologia, el doctor Rubió em va advertir: "Vós heu de treballar com si ho féssiu amb un d'aquells grans pintors del Reinaxement, que ajudaven el mestre i que, de vegades, lí feien parts senceres de l'obra. Mossèn Anglès -continua Querol- era una mica contradictori, com rotes les grans personalitats. Per una pan. se'l podia enganyar fàcilment i, per l'altra, tenia la murrieria del pagès. Quan venia de Roma, només s'estava un mes amb nosaltres. Com que era el Director, ens reunia a tots i ens demanava coses per als seus estudis. I si no ho trobàvem. perquè no hi era, exclamava: "Pobre Institut!': - Higini Anglès, es considerava deixeble de Pedrell? - Per a en Pedrell, sentí una veneració enorme. Se sentia autèntic fill de PedreJ/. Pec/rel/ amb tota la seva grandiositat, va acabar vivint de caritat: del que li passaven mossèn Higini Anglès, mossèn Ba/de1/ò i c/'altres admiradors. El cas de Pedrell és la injustícia més gran del món. I, aquí. no se li ha fet gens de cas! El/féu avenços importants en el camp de la composició. Jo hl' analitzat El Comte Arnau, i allà hi ha w1s acords que després van ser emprats per altres compositors posteriors. com Ravel. El primer llibre de música que vaig tenir a les meves mans l'O ser El Comte Arnau, que em va deixar el rector d'un seminari. El panorama de la Musicologia catalana del moment, Miquel Querol el veu en aquest termes: -Amb motiu del Congrés de Cultura Catalana, vaig confegir un treball imirulat La Musicologia ahir, avui i demà Em vaig llegir tors els articles de la primera "Revista Musical Catalana': Si ho comparem amb aquella època, aleshores hi havia menys musicòlegs professionals que no pas ara. Però tenien Lm ideal que avui no es té. Treballaven per l'ideal. De revista com aquella, no n'hi ha hagut mai a Espanya, i voldria saber si n'hi ha hagul cap a Europa. Els musicòlegs d'ara estan més formats, però. De la seva obra, remarca el fet que acusa la seva condició de bon humanista. I, en aquest sentit, assenyala realitzacions seves com La música en las obras de Cervames, El cancionero de Góngora, El teatro musical de Lope de Vega i, com a fita cabdal de la seva vasta producció, El cancionero musical de la Casa de Medinac·eli, en dos volums. Querol està satisfet, també, d'haver creat escola de musicòlegs, especialment a través dels Cursos de Musicologia de Granada. integrats al Festival d'aquella ciutat. Miquel Querol torna a parlar del que fou el seu Institut, i destaca que, en el seu moment. va crear una filial a Madrid: una Secció dc Música, dirigida per José Su- birà, la qual rebia la coHaboració de Garcia Matas, el millor folklorista d'Espanya. -Fixeu-vos: era un cas únic. Un ens de Madrid que depenia de Barcelona!. 1 ara es dol de la pràctica desaparició de l'Institut. -Durant w1 munt d'anys no va crear cap nova plaça. I 110 sols això: com que els seus membres -Donosria, Pujol, Baldelló- no eren universitaris, no eren de plantilla; i, en morir-se. els seus llocs no van ser substituïts. Ara, l'Institut Espanyol de Musicologia és una unitat d'Investigació Musical de la Institució Milà i Fontanals, que aglutina a Barcelona tot allò que és art i lletres del Consell d'Investigacions Cient{fiques. R.R.M.C. Cuina oberta de 13 a 01 sense interrupció Pg d ISABEL U, 14 08003 BARCELONA T•t 310 30 33 TEMA L'evolució de la Inusicologia catalana, un feina a debat Amb l'objecte de celebrar els 100 anys del naixement de mossèn Higini Anglès, la "Revista Musical Catalana" ha decidit dedicar-li un número i, amb aquest motiu, ha encarregat a alguns musicòlegs diversos escrits relacionats amb la figura de l'eminent sacerdot i musicòleg català. Pel que fa al meu cas, m'ha estat encomanat de redactar unes breus pàgines sobre l'evolució de la musicologia a Catalunya després de la mort d'H. Anglès, ocorreguda el 8 de desembre de 1969. Per problemes d'espai i d'objectius (cal tenir present que el motiu principal és la celebració del centenari del naixement d'H. Anglès), i sobretot per la importància del tema, - que es mereix, no només un breu escrit fruit d'una assenyalada conmemoració, sinó una seriosa reflexió coHectiva i per escrit- , no es trobarà a les següents línies un exhaustiu treball historiogràfic de la musicologia catalana dels anys 70 i 80. Tampoc no s'hi trobaran els noms de reconeguts musicòlegs, ni els dels menys coneguts, tot i que la musicologia catalana la conformen esporàdiques individualitats. Ara bé, he pretès, això sí, de reflectir-hi els treballs més significatius de l'actualitat. No voldria deixar-me pas cap nom, ni convertir aquestes línies en un punt de consulta per saber si tots hi som citats; ni entrar en la polèmica, ja que no fa al cas, d'etiquetatges sobre qui és o no és musicòleg, musicògraf, etc... Higini Anglès és, sens dubte, el musicòleg que situa i tracta la recerca musicològica a Catalunya i a Espanya des d'una perspectiva científica i dins els corrents metodològics europeus de la seva época. És la persona que aglutina i planifica, amb gran clarividència, esforços diversos amb la finalitat de recuperar sistemàticament el patrimoni musical català i espanyol dispers, menyspreat i oblidat. Doncs bé, el fil conductor de l'estudi passaria per la reflexió sobre tres aspectes fonamentals de la musicologia actual: voldria fer esment de la línia temàtica, de la metodologia i de l'ensenyament de la musicologia. Aspectes que arranquen, en bona part, de la trajectòria professional i sacerdotal d' H. Anglès, el musicòleg de renom internacional que delimità els camps i els sistemes dc treball dc la musicologia avui. Aquest breu repàs sc centra en la recerca musical feta a la ciutat de Barcelona, perquè fora dc la tasca de l'Abadia de Montserrat, poc s'hi pot afegir, llevat de la feta a Girona i les seves rodalies i a Lleida. 24 H. Anglès, aglutinant Si hom vol comprendre les actuals línies de treball, s'haurà de remuntar al camí iniciat per H. Anglès. La consulta de l'àmplia i valuosa bibliografia de l'esmentat musicòleg ens fa entrar en contacte amb els camps de recerca per ell encetats ( 1). Són temes molt diversos els que va investigar, i van des de l'Edat Mitjana fins a la música vocal profana i religiosa del segles XV i XVI, passant per la música de tecla dels segles XV I i XVI I. En la seva joventut, el folklore ja li comença a interessar, i tindrà present aquest tema al llarg de la seva documentada tasca. No- més va dedicar un treball, fet en coBabo- .. ració, al segle XVIII; i va ésser l'edició del QuinLels del P. A. Soler. Hem de dividir la recerca d' H. Anglè5 en dues etapes separades per la derrota del 39. Una primera, marcada pel treball paraHel envers el passat musical català i espanyol, en què es decanta per al primer: i una segona, delimitada pel desenllaç del 39, en la qual inicia una labor investiga· dora que dóna més èmfasi al patrimoni espanyol. Són etapes que es relacionen di· .. rectament amb els avatars de la nova rea· litat sòcio-política. H. Anglès serà la personalitat musico· lògica que enllaçarà l'abans i el després de la guerra, mitjançant la seva posició assenyalada anteriorment. Aquesta opció ha incidit en els camps de treball de Catalunya, tant individualment com pel que fa a Ics línies editorials seguides fins a dates força recents, ja que Anglès fou el capdavanter en la recerca a casa nostra, fou un professional de gran prestigi dins i fora de Catalunya i a Europa, i un home de gran carisma personal. Des del meu punt de vista, cal establir, dins les reduïdes possibilitats que la poca perspectiva històrica ens ofereix, dues fases en els camps de treball de la musicologia actual. La primera, gira a l'entorn de la figura d'H. Anglès i durarà fins a la seva mort, l'any 1969. En ella, les vies d'investigació són aquelles encetades per ell. Recordem que l'Edat Mitjana serà un tema que H. Anglès continua investigant. La recerca, la planifica cap a la recuperació i l'estudi de la música espanyola dels segles XV al XVII, i els temes van des de la música de tecla i de vihuela, passant per la música sacra i profana del XV i XVI, fins a la producció vocal recollida en diversos cançoners dels segles XV al XVII. Bona mostra d'aquesta primera fase es pot seguir en les Línies editorials bàsiques de l'lnstituto Español de Musicologia i de la Biblioteca de Catalunya (en aquells anys Biblioteca Central). Aquesta etapa és marcada molt directament per H. Anglès. Com dèiem a l'inici, elJ és la persona que aglutina i planifica esforços diversos. Parallelament, importants musicòlegs catalans, espanyols i estrangers fan possible el coneixement del patrimoni musical peninsular amb els seus treballs, definit per les esencias hispanicas. En honor de la veritat, aquest conjunt d'investigadors· contemporanis d'H. Anglès són un puntal bàsic per entendre la posterior musicologia a casa nostra. L'edició de música catalana fins als anys 70 se centra també en les publicacions de l'Abadia de Montserrat, que fan conèixer la música dels mestres de l'Escolania; en la coHecció Música de Camara, de l'lnstituto Español de Musicologia, que edita els Concerts per a teclat del P. A. Soler i les Sonates de F. Manalt; i en la Biblioteca de Catalunya, que publica les Ensalades de M. Flecha. Continua l·labo- .. amb l'edició de J. Cabanilles i alguns autors catalans, que surten a l'Antologia. de ~dició organistas españoles del siglo XV11. Els segles XVIll i XX s'afermen molt ~nglb lentament com a èpoques a tenir en !rrota compte en la investigació, i això ve de la re ball mà dc musicòlegs que provenen de l'àm1talà i bit civil i que, per mitjà de la tecla, de morimer, nografies sobre el teatre i l'òpera i sobre aç del F. Mompou, i d'articles diversos, van :stiga· obrint una nova visió i documentació imoni en di· • d'uns segles excessivament menyspreats fins aleshores. a rea· Al mateix temps, entre els anys 40 i els 70, a Barcelona es van publicant de forusicoma esporàdica treballs de caràcter local i ~prés divulgatiu sobre alguns aspectes del pasosició TEMA sat musical català. És en aquests anys on hem de situar el primer intent d'escriure una història de la música catalana i una monografia de la musica contemporània a Catalunya, únics assaigs encara existents, actualment sobre el tema. monografies i es fan tesis doctorals centrades a Catalunya. Els temes són: l'òpera al segle XVlll. la música a la casa Reial Catalano-Aragonèsa, la verbeta, el simfonisme a la meitat del segle XX, Wagner a Barcelona, la música a Girona i Olot, la música a la catedral de Barcelona durant els segles XVI i XVll, l'oratori català el XV11, la música i el moderRenovació o reiteració nisme, l'Orfeó Català, la figura de Pedrcll, la música de tecla en el XVIII, la música A la dècada dels 70, entrem en una se- simfònica en el XVlll, la música a la cagona fase delimitada per dos nous ele- tedral de Manresa, etc. Són un conjunt ments: l'aparició d'una nova generació de de treballs que, en molts casos, ja no pasmusicòlegs que ja no conegueren directa- sen directament pels canals establerts de mente H. Anglès (o només hi tingueren publicació i d'investigació esmentats a la alguna conversa de tant en tant), i la puprimera fase. blicació més contínua de treballs (edició, Les biografies de músics catalans i d'alarticles i monografies) dedicats a investi- tres aspectes de la vida concertística i mugar temes oblidats del passat musical ca- sical catalana conformen un altre vessant talà Els segles XVlll, XIX i XX són el de caire divulgatiu en la temàtica musical punt de mira d'aquesta nova generació, i catalana. la recuperació del patrimoni musical caLes revistes "Anuario Musical" (el pritalà és l'eix principal de la seva ac-eíó de mer número apareix el 1946) i "Recerca recerca. Però no només són joves invesMusicològica" (comença l'any 1981) recutigadors que estudien els temes de música llen articles sobre la investigació catalana catalana, sinó que musicòlegs ja coneguts i espanyola de les epoques ja esmentades. accepten aquesta fins ara ensopida via de De tant en tant la "Revista de Musicolotreball. Al mateix temps, els segles XVI i gia" i revistes internacionals publiquen investigacions q1,1e afecten el passat i present musical català. Dins aquest nou panorama de les dècades dels 70 i 80, no voldria pas oblidar de citar la creació del Centre de DocuSIS QUINTETS mentació Musical de la Generalitat de PER A INSTRUMENTS D'ARC l ORCUE O ClAVE OBUGAT Catalunya i la Societat Catalana de MuTr~ nscripci6 i revÍSJÓ pC'r Robert Gttha.rd sicologia, filial de l'Institut d'Estudis Catalans. Introducció i E,tudi d'Hieini Anglis. prev. En definitiva, es podria afirmar que, a Cep ckl Otp.,tunut d• .. dt l.l)¡bllo!t-. .te c.,_.-,.. partir de la dècada dels 70, joves investigadors catalans tornen a donar més èmfasi a la temàtica catalana i a la recerca d'èpoques no estudiades anteriorment. Aquest conjunt de propostes incideixen en la complementació i ampliació de la visió de la música peninsular, no només entesa aquesta des del centre i de forma heiNST111... D'UTUOIS CATAL.t.t•S I&IIUOTCC-' DC CATA\..1.mTA gemònica, sinó des d'altres focus dinamitI!IAitC.CLOHA.. zadors i decisoris, com és el cas de la múXVll, camps de treball encetats anterior- sica a Catalunya. ment s'estudien des de l'òptica catalana i És un fet que els camps de treball inino solament castellana, o bé se'ls inter- ciats per mossèn H. Anglès s'han anat preta des de postures més interpretatives ampliant amb lentitud a les dècades dels que no pas d'edició musical. L'Edad Mit- 70 i 80, però, pel que fa a la metodologia jana es torna a escometre, després d'H. emprada, les coses no han canviat gaire. Anglès. Serà a partir dels anys 70 quan Ja apuntàrem aquesta mateixa reflexió en els centres musicològics abans esmentats anteriors pàgines d'aquesta revista (2). emprenen i reemprenen la tasca d'editar, H. Anglès serà l'impulsor no hem amb més o menys assiduïtat, el patrimo- d'oblidar la seva formació, de primer amb ni musical català. Al llarg dels anys 80 F. Pedrcll i, desprès a Alemanya amb F. s'hi incorpora l'Institut Universitari de Ludwig del positivisme historiogràfic Documentació i Investigació Musicològiiniciat per F. A. Barbieri i el seu mestre ca - Josep Ricart Matas- , que edita català. La seva gran aportació va ésser la quadernets de música catalana dels segles d'introduir a Espanya el concepte musiXVI i XVII. També importants mestres cològic defensat per Ludwig, que era el de la música de tecla catalana són editats, gran capdavanter del mètode filològic en aquests anys, en alguna editorial de Ma- la musicologia. La primacia de la dada drid i de l'estranger. històrico-musicaJ, l'acurada tècnica de Ensems amb l'edició de música catalatranscripció pel que fa a l'edició crítica na i castellana, van apareixent articles i dels textos musicals, i la recuperació i ANTON I SOLER M ~ut "T l.)l 25 TEMA comparació de les fonts musicals són els P.Untals dc la valuosa recerca d'H. Anglès. Es ell qui emprèn de forma sistemàtica i contínua un treball musicològic articulat, a partir de la publicació de les fonts musicals de primera mà, guiat pel seu estricte concepte filològic, pels corrents cecilianistes del moment i pel seu nacionalisme, que el porta a estudiar la musicologia com a història de la composició, destacant aquells aspectes tècnico-musicals que ens poden dilercnciar de la resta d'Europa, o aquells altres, dels quals ell considerava que n'érem els iniciadors. Són criteris que van representar, al seu moment, un pas qualitatiu indiscutible, un salt endavant en la recuperació i comprensió del · passat musical. Avui es repeteix excessivament que aquell criteri és l'unic mitjà possible d'entendre la investigació musicològica a casa nostra. Malauradament, amb massa assiduïtat, els més simples descriptivisme, positivisme i formalisme embolcallen a grans trets la musicologia catalana i peninsular. Mentre que a la comunitat musicològica internacional, com a les branques del saber instaurades en l'ensenyament universitari a Espanya, la discussió metodològica és un tema de debat constant, i la necessitat dc superar el positivisme provoca una llarga polèmica, aquesta clarificació encara no ha arribat a la musicologia peninsular (3). Difícilment es pot parlar de corrents musicològics a Catalunya (el tema proposat inicialment per aquest escrit); únicament podem fer esment de positivisme centrat en l'aportació d'inventaris i catàlegs de fonts musicals, de recollida de dades biogràfiques, d'ordenació de noticies històrico-musicals, d'edició de textos, amb molt poc mètode filològic en alguns casos. A tots aquests aspectes importants de la investigació, els manca un fonamental suport interpretatiu i de síntesi. Caldria, al mateix temps que es continua amb la urgent tasca d'edició musieaJ, plantejar-se la interpretació com a fi fonamental de la recerca i no romandre en un dels primers estadis del procés investigador. Des del començament d'aquest escrit estic parlant de la doble faceta de musicòleg i de sacerdot en la personalitat d'H. Anglès. Tot seguit, voldria apuntar la significació d'Anglès com a sacerdot i la seva influència en la formació de futurs musicòlegs a la Península. Com a musicòleg de reconegut prestigi internacional i sever sacerdot, va ésser nomenat, l'any 1947, rector del "Pontilicio lstituto di Musica Sacra", a Roma. Aquest doble magisteri facilitarà i guiarà la formació d'un nombre dc sacerdots-musicòleg!) encaminats. en funció del context del centre. a la investigaci~ dc la producció sacra composta als grans centres religiol>os musicals de la Península. Alguns alumnes són noms coneguts per la tasca professional feta arreu de l'Estat espanyol, i també a Cata26 lunya (encara que, aquí, el seu nombre sigui més reduït). Aquest camí, en certa manera, enllaça amb aquella antiga tradició dels grans mestres de capella de catedrals, monestirs, etc... : homes formats també en el marc religiós de les institucions musicals de l'Església catòlica. No es pot perdre de vista que, a Espanya, l'únic centre de formació musicològica civil on s'inclou aquesta especialitat serà el Conservatori; però això no s'esdevé lins que es posa en funcionament el decret de conservatoris, l'any 1966. Fins la dècada dels 80, la musicologia no s'incorpora a la universitat espanyola. Davant aquest desert en l'àmbit de l'ensenyament, el mestratge únic d'Higini Anglès, des de Roma, és un element important que cal valorar en l'evolució de la musicologia a Catalunya i a Espanya. La clarivident trajectòria professional d'Anglès el feia ésser conscient de la importància del tema i de la manca d'una estructura adient a Espanya. Per aquesta raó m'ha semblat oportú fer-ne esment. I m'agradaria citar un text d'Anglès que fa referència al tema. Es tracta d'un paràgraf extret d'un significatiu discurs que ha fet història i que s'intitula "Gloriosa contribución de España a la historia de la música universal". publicat l'any 1948. Diu així: - Se impone que tales estudios (Musicvlvgia) tengan acceso oficial a los centros docentes superiores, como lo habían reniclo duranfe los sig/os Xl/l-XVII, y con el/o desperraremos voC'aciones nueva.1. a las cua/es sera dado crear una culrura musical hispónica digna de nuestros días. Considerar el ane musical como cosa de poca moma. que no va/e la pena .figurar em re la~ otras enseiianzas superiores. seria clesconocer el ejemplo que nos dan los países adelamados... - L 'autodidactisme investigador, l'arribada a la musicologia des d'estudis univer- sitaris no musicals, la sortida a l'estran. ger per formar-se, l'instrucció musical i musicològica rebuda aJs conservatoris i l'ensenyament impartit a centres religio- sos, conformen un conjunt de procedèn. cies diverses en La base formativa dels ac. tuals musicòlegs catalans. Aquesta realitat i aquest substrat social s'han d'avaluar en aquests anys, en què les tensions entre conservatoris i universitats són constants per dirimir quin és el lloc més adient per a impartir la musicologia. No seria sobrer citar M. Bukofzer quan, parlant del tema, considerava que el conservatori i la universitat, -are not necessari(v amagonis· _ tic, hut are distinctEn un altre ordre de coses, no voldria passar per alt el tema de les institucions. L'excessiu nombre 1 Ja poca coordinació de centres, instituts i societats dedicades a la recerca és un altre tema important, el qual ha canviat des dels anys 70. Són institucions que, al llarg d'aquest escrit, han estat esmentades en relació a les paut~ editorials seguides, i la descripció de la política de cada una d'elles resulta complexa d'explicar breument. L, en el fons. seria tot un tema per a un altre escrit. Aquestes breus pinzellades sobre l'em· premta que H. Anglès deixà en temes fonamentals de la musicologia actual, podrien servir de punt de partida a fi de plantejar-se i clarificar (en un debat serè, profund i que involucrés totes les institu· cions i "tots" aquells musicòlegs i músic1 d'una i altra generació, directament, o in· directament relacionats amb el tema) unu reflexió que ens portés a la renovació, i no a la reiteració, del llegat deixat per H. Anglès. També des d'altres pàgines i des de Catalunya, altres musicòlegs han escrit sobre la necessitat de nous plantejament~. Aquesta seria una bona celebració, m6 reflexiva que espectacular, per recordar aquesta figura senyera de la musicologia internacional. Maria Ester-Salo NOTES (I) Per a la bibliografia d'H. Anglès consu~ tar: ¡'¡,fiscellmea en Homenaje u Monsnior H~ ginio Anglés. 2 vols. C.S.I.C. Barcelona 1958-1961: i Hyginü ANGLÉS. Scripw Mu1~ cologica. 3 vols. Cura et studio losephi Lópel· Calo. Edizioni di Storia e Letteratura. Roma 1975. Ambdues bibliografie.~ no recullen cb pocs treballs publicats en la primera etapa dr la "Revista Musical Catalana". (2) "Revistes de musicologia: un fet aïllat". a Revista lv/usica/ Cawlana. núm. 32 (1987) pp. 49-50. (3) Cito algunes monografies, dc la molt ex· tenS(I bibliografia, sobre el tema: F.LL. HAR· RISON. H. MANTLE lC. PALJSCA. Mu.v? wloKy, Prentice-Hall 1963; Per.vpenive.~ 111 MLI.Iicologr. Editet by B.S. Brook. E.O.O ,.. Downes and S. van Solkema. New York 1975. Musimlogr in !he /980 s Editct by D.K. Ho· loman and C.V. Patisca, New York 1982. J.KERMAN. Musicology,l.ondon 19!!5 i IM dem. Ccnuemplating Mu.lil': Challengt'.l to Mu.IÍC'CJ/oxy, Cambridge, MaJos. 19!!5. T EMA stran. ;icai i toris i ::ligio- redèn~ls ac. · reali. 1aluar entre .stants nt per ;obrer tema a uni· ~ gonis- .. ... . // w:: ,,, ',,' oldria rcions. i nació ades a :tnt, el m ins· t, hao Jaut~ de la com- fons. escrit. l'emles foU, pofi de .. t serè. nstitu· núsic¡ ~ o in· ~) una ació, i ?er H. ; i des escrit :nents. 1, mél ~ordar plogia Detall cl'un manuscrit del s. XVI: El cant de la SibiJ.Ia. Versió polilònica a quatre veus d'autor anònim. Pertany a la Bihlioteca de /'O¡:f'eú Català. La Inusicologia espanyola i catalana davant un gran repte r-Salo :onsu~ ~or H~ ·cclona Mw~ Lópe~­ Roma .. ~en ell apa de aïllat·. ( 1987) 1olt exHAR· Ml./.IÍ· 'ves in E. O. D.,.. k 1975: K. Ho1981 :5 i /hi· ges m Per a uns, la musicologia és "la ciència que s'ocupa dc la música": altres prefereixen definir-la com una branca del saber, l'objecte de la qual és "la investigació de la música com a fenomen físic, psicològic, estètic i cultural": actualment es tendeix a posar l'accent en l'activitat humana que crea i produeix aquesta música. Malgrat les diferències de matís que s'aprecien en la definició del terme, tothom coincideix a assenyalar que l'activitat del musicòleg és dc carúcter científic, no artístic, i que el musicòleg no és un assagista que escriu sobre temes musicals, sinó un investigador. A causa dc la forma en què darrerament s'apliquen els termes musicologia i musicòleg al nostre país, sembla com si hagué.~ sorgit una certa confusió a l'entorn del seu significat: una confusió que. potser, les línies que segueixen poden ajudar a aclarir. Guido Adler, en un article aparegut el 1885 a la ·'Yierteijahrsschrift für Musikwissenschaft", amb el títol dc Umfang. Merhvde und Ziel der Musikwissenschafi, ("Àmbit, mètodes i objectes de la musicologia'), va subdividir la musicologia en dues grans branques la històrica i la sistemàtica-, les quals presideixen els estudis de l'especialitat a les universitats de quasi tot el món. La Musicologia Històrica s'oct~pa de l'estudi de les Històries dc la Música per èpoques, pobles, imperis, països, regions, ciutats, escoles o artistes individuals. Comprèn les especialitats dc: I ) Paleografia musical i semiologia: 2) Formes musicals: 3) Lleis que regeixen la música, ja siguin les inherents a Ics composicions d'una època, les que apareixen en els escrits teòrics o aquelles que sorgeixen de la pràctica musical: 4) Instrument::. musicals. Per la seva banda, la Musicologia Sistemàtica s'ocupa de la sistematiLLació de les principals lleis que regeixen i s'apliquen a la música. Comprèn les especialitats de: I) Investigació de las lleis de l'harmonia. el ritme i la melodia: 2) Estètica i psicologia de la música: 3) Pedagogia musical; 4) Etnografia i folklore. Hans-Heint Orager va afegir. a aquestes especialitats, el 1955, les de Sociologia mu¡,ical i Tècniques de gravació. I molt aviat s'hauran de sumar a totes aquestes les tècniques dc la informàtica aplicada a la música, Ics quals avui ja mereixen l'atenció d'un nombre important d'investigadors. No serà, doncs, musicòleg aquell t¡ui, en el seus treballs, no es refereixi, en la seva totalitat, o en una part almenys, a una de les diverses especial ita~:-. dc la Musicologia, reconegudes com a tals. Per iniciativa d'Henry Prunières, i gràcies a la gestió d'un comitè presidit per 27 TEMA Adler, el setembre del 1927 es va fundar a Basilea la "lnternational Musicological Society~ ("Societat Internacional de Musicologia}. que vingué a reemplaçar l'antiga " lnternationale Musikgcsellschaft", fundada el 1899 per Oskar Fleischer i Mac Seiffert; les seves activitats havien cessat arran de l'esclat de la Primera Guerra Mundial. En un principi, la S.I.M. va mantenir contactes estrets amb compositors i intèrprets, fins al punt que el seu primer Congrés, celebrat a Lieja el 1930, s'organitzà amb la collaboració de la Societat Internacional per a la Música Contemporània. Sis anys més tard, l'abril del 1936, se celebrà a Barcelona un nou Congrès de la S.l.M.; entre els membres de la seva comissió organitzadora, destaquen noms com els de Pau Casals, Manuel de Falla, Robert Gcrhard, Lluís Millet o Joaquix:n Turina. La seu que tingué fou l'Institut d'Estudis Catalans. Segons el programa editat pel Congrés, al llarg de quatre dies van celebrar-se disset sessions científiques, en les que es presentaren un total de 76 ponències. Les sesions foren distribuïdes en quatre (cinc) grans grups o seccions: la. Història antiga; Ib. Història moderna; Il. Folklore; III. Gregorianisme; IV. Orgue. Les esmentades sessions foren presidides, respectivament, per Theodor Kroyer, Knut Jeppesen, Jacques Handschin, Curt Sachs, Paul Marie Masson, J ohannes Wolf (2), Heinrich Besseler, Pau Casals, Anglès, Sunyo/ i Emili Pujol, un aval per a la musicologia catalana Francesc Pujol, Kurt Hubcr, Josep Barberà, Dominicus Johner, Gregori Maria Sunyol (2), Dom Gajard i F. X. Mathias & Théodor Gérold, uns noms que, en la seva majoria, quedaran per sempre inscrits en la Història de la Música o de la Musicologia. Repassem els títols de les ponències presentades al Congrès per espanyols, quasi la meitat dels quals eren catalans. Secció la: Higini Anglès, LA po/yphonie de la court pontifica/e d'Avignon de la seconde moitié du XIV siècle en Catalogne; José Antonio Donostia, LA música de Juan Anchieta, siglos XV-XVI; J osep Ricart i Matas, Els instruments musicals en la iconografia hispànica de l'Edat mitjana; Emili Pujol, La transcription de la tahlmure pour vihuela d'après la technique de l'instrumem; Vicenç Ripollès, Los ministri/es de los siglos XVIXVlli en la Catedral de Vcllem·ia; José Subirít, Un fondo desconocido de la música para guitarra. Secció Ib: José Subira, La música instrumemal al servicio de las obras dramóticas cleclamadas; David Pujol, Un llibre manuscrit amh dotze misses de Pierre de Manchicourt. mestre de Capella de Felip 28 fi; Jesús Bai, Lo canción amorosa de la Corte de Costi/La afines del siglo XVI)' principios del siglo XVll. Secció 11: Joaquin Turina, El canto popular andaluz; Nemesio Otaño, Notas sobre el folklore gal/ego; Baltasar Samper, El cant de les cançons de treballada a Mallorca:, Vicenç Maria de Gibert, Les melodies de les cançons romancesques a Catalunya; Josep Barberà, Supervivències gregues en la cançó popular catalana; Antonio José, La canción popular burgalesa; Eduardo M. Torner, Los ritmos en la música popular castellana; Francesc Pujol, Ritme i metriflcació de les cançons populars catalanes; Conrado del Campo, La armonización del canto popular. Secció III: Gregori Maria Sunyol, État actue/ des travaux sur /e chant ambrosien; del mateix, La modalitat del cant litúrgic Llatí; Higini Anglès, Necessité d'un catalogue detaillé des manuscrits grégoriens du Moyen Age; Josep Franquesa, Darreres troballes sobre el cant visigòtic. Secció IV: J oan Maria Thomàs, Jordi Bosch: fe plus gran facteur d'orgues du XVIII siècle; Nemesio Otaño, Lo organería y los órganos del país vasco. Les actes del Congrés mai no es van arribar a editar, a causa de l'esclat immediat de la guerra civil espanyol~ però n'hi ha prou amb llegir els titols d'aquestes ponències per constatar que els temes tractats pels nostres musicòlegs exigien una notable labor d'investigació. Tres noms destaquen sobre els altres: Higini Anglès, Emili Pujol i Gregori Maria Sunyol, els quals representen un aval més que suficient per a poder celebrar un Congrés Internacional de Musicologia a les terres catalanes. Per aquells anys, era general l'interès envers la música hispànica del passat, un interès que no era privatiu dels músics peninsulars, com ho testifiquen els títols de les 11 ponències que tot seguit detallem, i que foren presentades al Congrès per especialistes francesos, anglesos, suïsos i alemanys. Secció la: Otto Ursprung, Spanische Musik der Vor-Reservata um 1500, und der Früh-Reservata; J. B. Trend, The madrigal of Pedro Rimonte; J ohannes Wolf, Ein angebliches Ramis-Manuskript in der Preussischen Staatsbibliothek; Edgar lstel, Work and personality of Felipe Pedrell. Secció Ib: Walter Gestengerg, Spanien in der deutschen Musikgesc·hichtsschreibung; AJoys Mooser, Un musicien espagnol en Russie à la jin du XVlli sièc/e: contribution à la hiographie de Vicenç Mart in i Soler et à la bihliographie de son oeuvre; Paul Marie Masson, Le recueil madrilène des "Canciones fi"ancesas para todos los manuscritos': Vers 1700. Secció 11: Julien Ticrsot, Les chansons populaires de la France et de la Cata/ogne. Secció 111: Amedée Gastoué, Les récitatifs liturgiques du coc/ex espagnol. Res. Any XXXIII ABRIL 1936 Núm 38a Revista Musical Catalana But ll etí mensual de l'Orfeó Catall SALUTATION A l'occasion du lli Congrés de la Soclété lnternatlonale de Muslcologie et du XIV Festival de la Société lnternatlonale pour la Musique Contempo- · ralne, la REVISTA MUSICAL CATALANA adresse aux muslcologues, composlteurs, artistes, critiques et amateurs qui sont venus dans notre vllle pour assister à ces solennltés la plus chaleureuse et cordlale des.salutations, et leur souhaite un heureux sejour parmi nous. F. 967 de la bibliothèque du Conservat oi· re Nationale de Musique à Paris; Dom Maur Sablayrolles, Un regard sur mon /ter Hispanicum. Secció IV: N. Dufourg, Le maitre fran· co-espagnol A ristide Cavaillé- Coll • (1811-1899) et l'évolution de la musique d'orgue en France. És indubtable que la confluència d'interessos que va propiciar la celebració del Congrés de la S.LM. a Barcelona era ò¡r tima per integrar la musicologia espanyola, de tots els nivells, a les coordenades de la musicologia internacional. Hi havia un interès generalitzat envers la música espanyola; la península comptava amb uns especialistes de gran categoria i s'afegia a aquest fet un notable interès envers la musicologia, en el propi país i especialment a Catalunya. Però, malauradament, el Congrés no va poder donar els seus fruits. I quan, uns anys després, es va intentar avivar l'interès cap a aquesta especialitat, tot el pes va recaure sobre una sola per· sona (Higini Anglès) i en una única institució (l'I nstituto Español de Mus ico logia, integrat, a Barcelona, al ~consejo Superior de Investigaciones Científicas"). Aquest - per dir-ho d'alguna maneramonopoli de la musicologia fou, a curt termini, positiu; però, a la llarga, hauria de resultar tot el contrari. Mentre residí a Barcelona, Anglès estigué sempre envol· tat d'un enorme i merescut prestigi. A ell l'eren cap molts joves interessats pels estudis de musicologia, i moltes altres persones ja no tan joves que, en un o altre sentil, cercaven la seva protecció i suport. Els pressupostos dedicats a la investiga· • ció científica han estat, a Espanya. tradi· cionalment migrats. I a aquesta causa pot atribuirse el fet que l'I .E. M ., fundat l'any 1943, continués essent, el 1969, quan va morir Anglès, l'única institució estatal de- - TEMA •. 38a wa íiiiiiiiiii Soe et rna1po- · TA- ues, ; et ot re la ;al u- !S :se- rlloi· Dom ?10/1 ran- Coll • ique ~'in­ ) del . òp- nyoades avia aes· uns ~a a munent t, el 'llits. :ntar litat. perins· :oioSu- ). racurt turia esidí I VOl· ~ell ~ es· per· altre )Ort. tiga· • ·adipot 'any n va I de· dicada als estudis de musicologia. Cal atribuir aquest fet, exclusivament i única, a una mala política científica? Mai no podrem deixar d'admirar l'enorme labor desenvolupada per Higini Anglès, qui, però (i a diferència d'altres savis. entre els quals podem incloure els seus mestres, Felip Pedrell i Friedrich Ludwig) mai no va arribar a crear escola Ludwig va oferir al seu deixeble predilecte Heinrich Besseler, com a tema de tesi d~ctoral, una part del cos central de les seves investigacions: els manuscrits musicals del segle XIV. No tinc coneixement de tesis doctorals sobre temes hispànics dirigides per Anglès, de qui alguns manuscrits musicals de Ja Biblioteca de Catalunya (de la que fou Conservador) conserven encara notes escrites de la seva pròpia mà, amb indicacions tals com "reservat" o "prohibit microfilmar". Per al profà, la música ha tingut sempre un cert caràcter ocult, en part a causa del seu llenguatge. El seu coneixement sembla limitat als entesos; un fet que afavoreix actituds cautes en relació a Ja divulgació dels seus principis. Compositors de l'època medieval, com Jacopo da Bolonia o Francesco Landini, es queixaven, per exemple, de l'excessiva divulgació que, segons la seva opinió, tenien els "secrets" de Ja música. Anglès, expert medievalista, sembla haver participat d'aquelles inquietuds pel que fa referència a la Musicologia. Des del moment de la seva fundació, I'I.E.M. va actuar amb un zel desmesurat respecte al nostre patrimoni musical, i va confondre, moltes vegades, responsabilitat amb exclusiva. Tancat sobre si mateix, en lloc d'acréixer la seva inOuència, l'Institut es va anar debilitant progressivament, una situació afavorida per les llargues absències d'Anglès, qui, en vida, mai no va deixar de ser-ne l'únic protagonista. Es ben cert que la seva figura justificava la institució per ella mateixa. L'insigne musicòleg català encara pertanyia a una generació en la qual un sol home podia abraçar tot el saber de la seva especialitat; però el substitut de mossèn Higini ja només podia ser un equip d'especialistes. Després de la seva mort, l'l.E.M. va continuar essent el mateix, però sense Anglès. Ara fa escassament quatre anys que l' Institut va deixar d'existir. La manca d'ensenyament (a tots els nivells) d'un coneixement essencialment científic. afavoreix la confusió, quan no l'amateurisme. La dificultat d'accés a les fonts porta a l'aïllament i a actituds de menyspreu. Repassem, a títol de curiositat, el programa del darrer congrés de la S. I. M., celebrat a Bolonya a finals del passat agost, en el qual prengueren part activa, aproximadament, 250 musicòlegs de tot el món. Només dos israelians i un americà van presentar ponències de tema hispànic (J udith Etzion & Susana WeichShahak, The Spanisc "romances víejos" Miquel Querol, amh el pare Donustia i mossèn Baldelló. coHaboradors de l''lnstituto Erpaíiol de Musicologia" and Sephardic romances: musical links across flve centuries, i Allan W. Atlas, Cowly patronage in Lhe 15th cenwry, ponència parcialment referida a la Missa del Mapa Mundi, de Johannes Cornago). Beryl Kenyon de Pascual, una anglesa resident a Madrid, va intervenir en la sessió d'estudi dedicada als intruments de tecla, amb un tema sobre els instruments espanyols del segle XVIII. La participació espanyola es limità a la intervenció d'Ismael Fernandez de la Cucsta en la sessió dedicada als trobadors, i a una ponència de qui signa aquest article (Tradition and modernity in the Mysteri p/a_1 of Elche). El panorama, desolador, respon a una realitat que, malgrat tot, ja comença a canviar. LA manca d'ensenyamenl ajàvoreix la confusió o l'amateurisme L'any 1992, Espanya serà la seu d'un nou Congrés de la S.I. M., que se celebrarà, aquesta vegada, a Madrid. Les circumstàncies que concorren en aquesta convocatòria obeeixen, per part espanyola, a interessos que no ve al cas analitzar aquí; i, per part internacional, a un viu desig d'introduir-se al nostre país, un desig reprimit al llarg de molts anys. Esgotades o semicsgotades les fonts musicals inèdites d'altres països europeus. Espanya guarda encara tresors musicals del passat que mereixen l'atenció i l'estudi dels experts. A diferència dels anys 30, l'organització científica dels congressos de la S. l. M. és, ara, a les mans d'una comissió internacional, en la qual poden no estar presents membres del país en què se celebri el Congrés. Aquesta comissió té la missió, entre altres, de seleccionar les ponències que es presenten al Congrés. El nivell de la musicologia espanyola és, actualment, molt baix, i el de la musicologia catalana no hi constitueix una excepció, com fou en altres temps. Es corre el risc de ser els amfitrions d'un Congrés, els fruits del qual ens resultin amargs. El Congrés de la S. l.M. de l'any 1992, representa, al mateix temps, una fita i un repte. La musicologia espanyola, i amb ella la catalana, comença a renéixer, especialment a l'entorn d'una institució en la qual sempre hauria hagut d'estar: la Universitat. El fantasma dc l'I.E.M. plana encara en el record de molts, i en l'actitud de molt pocs. La musicologia s'ha d'encarrilar, al nostre país, per dreceres dc democràcia, de solidaritat; ha d'ajuntar· interessos diversos, de tal manera que pugui fer front , en un futur immediat, a la competitivitat internacional. És essencial un gran esforç d'actualització. També ho és la formació de noves generacions dc musicòlegs que ampliïn els seus coneixements més enllà de les nostres fronteres. El Congrés del 1992 és un objetiu que obre camins a l'esperança. La responsabilitat, ara, és de tots. Maria Carmen Góme:: i Muntanèr Dircctor-at-largc de la S.I.M. 29 MÓN SONO R La temporada en marxa Ja ha esclatat el curs en tots el seus fronts i amb renovada intensitat. El Liceu segueix fidel en la periodicitat darrerament establerta de canvi quil17enal amb dos títols que coincideixen en un semblant caire espectacular. Primer ha estat Tannhiiuser, que s'oferí amb uns decorats i vestuari de Josep Maria Espada i la direcció escènica de Ricard Salvat, producció segurament inesperada pel que pertoca al camp wagnerià, bé que no gens sorprenent per als qui segueixin Ja labor d'aquest director. Escena austera, unida a una acció parca però no exempta de moviment intern. Una bona actuació del trio de principals protagonistes, encapçalats per Arlcy Reece, repescat a darrera hora com a substitut. Aquest intèrpret representa la figura actual del tenor wagnerià de perfils ben _distints del tenor heroic convencional. Es l'exemple terminant de com una crisi de veus pot innuir en un canvi de la concepció interpretativa per a un compositor determinat, .en aquest cas CA M P US Wagner. De totes maneres, aquesta realització més aviat Ueugera del protagonista no vol significar que Reece no sigui un cantant realment important. De forma curiosa, exactament a la inversa va succeir amb Johanna Meier, una Elisabeth distinta dels personatges virginals de les sopranos líriques. Johanna Meier resultà aquí el personatge amb tintes gairebé dramàtiques, sobretot quant a la densitat de la veu. Stefania Toczyska era Ja Venus de torn. eficient i experta en un paper de gran meuo. No gran cosa va passar en el sector orquestral a cura de Heinz Fricke, per bé que el clima interpretatiu va anar intensificant-se amb el ritme progressiu de l'obra. Meflstofele va insistir, a continuació, en aquest sentit espectacular que tan bé ha resolt enguany Emilio Sagi sobre la base d'una producció del Teatre de La Zarzuela, que especula amb una ambientació irreal que encaixava sobretot amb la primera part de l'òpera. Tothom va copsar M U S I C A L' 8 8 (Homologat per la Federació Internacional de Jeunesses Musicals) lll TROBADA INTER ACIONAL DE MÚSICA DE CAMBRA AMB LA CAMERATA LYSY Torroella de Montgrí (Baix Empordà) BEQUES I. AqucM curs de música de cambra és una trobadu dc treball amb el mestre Alberto Lysy, amo altres profcss0111 de l'Acadèmia Internacional Ychudi Menuhin de Gstaad i amb els membn."" de l'orquestra d'aquest centre. la Camcrata Lyl>y. El curs inclou classes magistrals, tallel'll i concert~ públics d'obres trcballadc' durant el cur<,, amb grups que van de> del duo a i'orqut:,tra. Hi seran admesos C>tudíams dc \Íoli. \·iola, violoncel. piano. clavicèmbal. nauta dolça i travc~'cra. oboè, clarinet. fagot, trnmpa. arp;t, orgue i guitarra. 2 La I undacíó Acadèmia Internacional de Música dt: Cambra dc Barcelona ofert: i\ un nombre dt:tcrminat de beques completes per a estudiant- csranyob dc nivell tècnic: a\ançat. l.a beca comprèn Ics de~pcses del cur' i d'estada a pcn,ió completa. L'orgamtza 3. Els interessat~ hauran d'enviar. abans del 15 de març. u ta secretaria de Joventuts Musicals. Apartat 70. 17257 Torroella de Montgd (telèfon 972-758396). un informe del seu currículum acadèmic amb fotocòpia de les qualificacions dels darrers dos cul'llo'. També e~ valoraran tes recomanacions dc professors. 4. Si et Jurat ilo creu convenient. podrà demanar. en una segona fase dc selecció. un enregistrament d'una interpretaciÓ del sollicitant o bé la seva presència per una actuació. 5. Qualsevol que sigui la decisió del Jumt seril comunicada abans del 15 d'abril. Cl. Et curs tindrü lloc a Torroella de Montgrí dc l'I al 20 dc JUliol amb una classe maghtral inaugural a cura de Yehudi Mcnuhin el mc~ de juny. ~ ~, Jove.n1u1s Mus•ca•s de Torroella de Montgtf H1 coUaboren A1un1ament de To11o~lla de Monlgrl Ohc•na Mun1c1pat de Tun sme 1 01putacoo de Guona MINISTERIO DE CULTURA J. JORQUEAA S A OlNSTRUMENTS MUSICALS .-... r. 30 , r- •t· 1dll1YI)O_, ·~18-'lifítl,....... "011912 tnshtuto Nitctona1 de tas A"es ésc.én•c~s ~ Oe 11 Mus•ca ciNA EM Kf1'R W Gr11·t'tc)l.tal de Ca1a1unvd Departament de Cultura de seguida la qualitat de la preparació dels cors titulars per a aquesta obra, magnífics i matisats per Gandolfi i Sicuri, a un niYell de la màxima exigència internacional. Una parella de luxe presidia aquesta reposició: Bonaldo Giaiotti i Montserrat Caballé. El primer segueix capacitat per servir sense cap mancança les • alternatives expressives del personatge, anecdòtiques però no per això menys complicades en el sentit essencialment vocal. El personatge de Montserrat Caballé, a la mesura exacta de l'evolució natural de les seves qualitats i d'unes dates prenadalenques. És un dels papers que ella sap desenvolupar sense gaires problemes d'aprofundiment interpretatiu, només que amb Ja sola gran contribució de la categoria vocal de sempre. Hi hem sentit igualment un tenor interessant en Anto· nio Ordoñez que ja coneguérem per mit· jà de la representació de Safo. Exemple tí· pic del cantant que administra la seva veu amb prodigalitat, probablement perquè te encara problemes d'emissió més controla-· da i matisada o de canvi de registres. És un cantant francament interessant i de probable futur remarcable. Rosa Maria Ysàs va tornar a aparèixer en un altre paper dels que comença a ésser titular afermada al Liceu. Hi hagué una direcció mu· sical correcta de José C. Collado i unacoreografia ben quallada de la parella dc dansarins GelabertAzzopardi, perfecta· ment adient a la concepció escènica d'en· guany ja referida. Comença el cicle d'Euroconcert Amb la versió concertant de L'Olimpia· de, de Vivaldi i de l'oratori Israel a Egip· fe, de Handel, es va iniciar la temporada oficial d'Euroconcert al Palau de Ja Mti· sica. En Ja primera, hi intervenien sola· ment el famós Cor Madrigal i l'Orques·" tra de Cambra dc Budapest i en el segon s'hi incorporà la Coral San Jordi. Han~­ tat versions sensiblement en la línia ac· tual, és a dir cercant una intimitat estilis· tica i l'autenticitat interpretativa. De totes maneres els magiars tenen una personalitat tan marcada en els seus repertoro habituals que ambdues versions distaren clarament de Ics interpretacions arqueolò· gique~ d'actual circulació. Versions honestes. sense recitatius ni gairebé cap "da · capo" en les àries i, per tant, d'audicw confortable amb excés, la qual cosa vol dir minva de la solemnitat que mereixen i podien haver assolit els intèrprets solis· tes. Eva Batori, Judith ;\lemcth, Jan~ - - - - - -- ------ - tciò Laga 1. ·naidia ti i ca. les tge, ·nys vo- 3.1lé, ral preella mes que ate:ntit nto· mitetí· veu 1è te ·oia- • . És de a ria pa· lfermu· 1 co- dc .eta· l'en· l wia· ï;gip· rada Mú· oia· ¡ues·" !gon n es· 1 ac· tilís· e toerso- ~0111 "da• dició 1 vol :ixen 50lis· 1 La ver.\ÍÚ clramatúrgica de Ricard Salvar i Josep M. Espada de Tannhauser Bandí, són cantants d'un cert relleu en aquest camp, que el director Ferenc Szekeres manté en aquesta línia apuntada, sensiblement eclèctica en la interpretació de la música barroca. Igualment impecable la Coral Sant Jordi, inserida en la coral magiar. La Caixa va obrir la seva temporada de concerts amb un de gran gala artística, el del Quartet J uilliard. Una solemnitat com aquesta és de les que es poden apuntar com un dels millors concerts d'enguany, perquè els artistes de la Juilliard són una formació de dimensió absoluta, fantàstica, entre els tres o quatre millors del món musical actual. Instrument sonor perfecte, de rara homogèneïtat i dolcesa de so. Sobrietat total, aprofu ndiment estilístic i virtuosisme individual total. Novament hem assbtit a l'evidència de com cal fer actualment el quartet, sobretot sense caure en aquells temuts efectes d"'acordió" que !ins no fa gaire encara eren norma dc moltes agrupacions de gran fama. Amb atacs precisos i decidits i harmonies mai inflades \ an inter- pretar una versió intcressantíssima d'un Quartet poc divulgat de Schubert (l'op. 125, de clara joventut del compositor) que van fer amb severitat encara clàssica. Perfecte, impossible d'imaginar amb més profunditat, el Cinquè Quartet de Hindemith. en el qual demostrava com n'és, d'infundada, qualsevol acusació al compositor alemany quant a reiteració gratuïta de procediments i llenguatge. Obra impecable, de gran artesanat que qualsevol creador del nostre segle hauria segurament desitjat tenir en el seu catàleg. Obra excelsa a mans del Juilliard, podria restar insignificant en altres mans d'ordre inferior. l, per acabar, el Primer Quartet de Smetana, apassionat, expressionista i també sense cap concessió d'efectes fàcils i gratuïts. I encara una efemèride a deMacar, el Concert dc Brahrns, a cura d'Anne Sophie Muller, amb l'Orquestra Ciutat de Barcelona dirigida per Uriel Segal. Sense massa transcendència en aquesta part orquestral. cal destacar la versió de la violinista. que havíem sentit en la retransmis- El Quarter Juilliord, o la perfecció. sió que s'acabava de fer des de Madrid amb el conjunt de la RTV i l'esplèndida direcció de Ros-Marbà. La violinista alemanya juga amb encert la carta d'un¡¡ encisadora presència personal, però la realitat és que encarna un tipus de solista de primeríssima magnitud. Val la pena d'intentar-ne una certa definició. Violinista seriosa, de sonoritat preciosa i tècnica dc gran dimensió, té una qualitat única. que resideix en la clara feminitat amb què tradueix totes les seves interpretacions. Poderosa de sonoritat quan vol, sol refugiarse a la primera avinentesa que se li presenta en una cantilena dolça i morosa que li dóna perspectives inèdites en les obres més divulgades. En un cert sentit, podria comparar-sc a la forma expositiva d'un Isaac Stern però. per altra banda, sense caure en eb límits de l'en\ucrament. Per bé que aquest darrer sap preci:.ament romandre incontaminat en aquest sentit, la Mutter hi juga igualment sense perill però especulant amb aque~ts interludis que en diem femenins, d'una felicitat total. Josep Ca.~omJI'a.~ 31 MÓN SONOR Victòria: el poder de la sensibilitat La concessió del títol de Doctora Honoris Caus!!, per la Universitat de Barcelona, a la soprano Victòria dels Angels, atorga a aquesta gran artista nostra un protagonisme especial. La figura gegantina de la nostra cantant, amb més de quaranta anys de trajectòria, és objecte així, per l'esmentat nomenament, de la consideració més elevada per part de l'ens universitari, amb el qual aquest s'honora a si mateix en mostrar la seva Estic segur que som molts els qui, havent arribat a una certa edat vinculats d'alguna manera a la música, hem seguit de prop o de lluny la trajectòria de Victòria dels Àngels, des d'aqucllllunyà concert de presentació, l'any 1944, quan va sorprendre un auditori -el dc la desapareguda ··cultural"- cantant, amb un rigor que no va coercir en absolut la frescor d'una veu d'adolescent, les àries dels clàssics, els Lieder de Brahms i Strauss, les melodies de Ravel i Rcspighi, i les cançons de Falla, Turina, Rodrigo, Granados, Toldrà i una pàgina . inèdita de Mompou. Fou un miracle que, a partir de llavors, es repetiria ininterrompudament fins a ls nostres dies. Victòria donaria repetidament la volta al món, seria l'heroina de diverses òperes -de Mozart a Puccini- i arribaria fins a Bayreuth; però eUa continuaria essent per a nosaltres el símbol de la musicalitat més intimista, més refinada i transcendent. L'art de Victòria dels Àngels es resisteix a l'anàlisi estricta. Dir que la seva tècnica vocal és d'un acabat total, d'una perfecció suprema, no arriba a explicar Ja ductilitat harmoniosa i màgica de la seva dicció, assolida amb una claredat que ens permet fruir del seu cant al mateix temps que, íntegrament, de les essències poètiques que valoren el text dc cada cançó. ¿Com poden discernir-sc estrictament aquestes característiques, que tenen tant de docte magisteri com d'espontània inspiració impossible de classificar? D'aquesta capacitat i habilior de Victòria, en tenim constants manifestacions. I jo, personalment, dues de molt concretes, L'any 1972, l'Orquestra de la RTVE em va proposar escriure una obra simfònica per estrenar-la la temporada de l'any següent. Vaig acceptar l'encàrrec, amb la condició que fos un cicle de cançons sobre textos francesos: cinc poesies de l'escultor Manola Hugué, que són una petita meravella de concisió i dc gràcia, que bé podien haver-les firmat Apollinaire o Moréas. I vaig exigir que l'intèrpret fos Victòria dels Àngels, cosa que Jou decididament aprovada. No oblidaré l'estrena de l'obra, que va .32 fina sensibilitat. Una rememoració de la figura de Victòria del~ Àngels per boca de qui fou el seu mentor i la valoració d'un important compositor nostre, la música del qual ha gaudit de la interpretació de la soprano, situen, juntament amb l'entrevista amb la pròpia interessada, el moment que ' 'iu i la trans. cendència de la seva trajectòria. / / \ Victòria dels Angels amb el compositor Xavier Montsalvatge, autor d'aquest article. coincidir amb un moment en què Victòria havia caigut en una profunda depressió motivada per tristes contingències familiars. Gairebé no va poder assajar. Va cantar amb veu fatigada, oprimida, però tanmateix angoixosament apassionada. Quina força, quin sentiment impressionant va assolir per a mi aquella interpretació! Mai no he tornat a escoltar aquelles melodies amb una major integritat expressiva. Un temps abans havia tingut una altra oportunitat de rendir-me a la bellesa de la seva veu i la noblesa de la seva persamilitat, aquesta vegada plenament manifestada. Jo havia compost, els anys quaranta, Ja coHccció de Cinc cançons negres. Quan ja eren conegudes per moltes cantants, encara no havia pogut escoltar-les en la versió dc Victòria. Però un dia, em va citar a casa seva per oferir-me una sorpresa: les primícies d'un disc que estava a punt de publicar-se. on va voler incloure aquelles cançons interpretades per ella juntament amb l'Orquestra del Conservatori de París, dirigida per Rafael Friih· beck. Confesso que em va emocionar la seva veu, d'accents dictats per una sensibilitat captivadora, notant dins l'atmosfera so- ... nora de l'orquestra. Tinc la sort de pos· seir més d'una dotzena de diferents gra· vacions en disc d'aquelles melodies, però cap no supera en intensitat poètica, en vo· lada lírica i en eloqüència comunicativa. aquella a què em refereixo, en la qual Vic· tòria sembla infondre tota la grandesa del seu art. Això mateix podríem dir referint-nos a qualsevol de les altres interpretacions que li coneixem, perquè Victòria dels Àngels. no és des d'ara, sinó des dc sempre que. amb Ja manifestació de la seva musicali· tat, ha fet honor a la causa que ella ha servit i per la qual acaba de ser doctorada. Xavier Montsalvatge - - - ---MÓN SONOR Josep Maria Latnafia, mentor de la carrera de Victòria dels Àngels els lllJ de re- lS· La importància de Josep María !--amaña en la carrera de Victòria dels Angels ha estat fonamental. Se situa en aquell nivell transcendental i únic dels orígens, allà on s 'hi juga el "tot o res": l'anar pel camí encertat, o per I 'aJtre. Ell fou qui va anar molt més enllà de descobrir-la i d 'endevinar, lúcidament, unes facultats que, aleshores, als inicis dels anys quaranta, apuntaven poderoses. Ell fou qui, en un gest de valentia i d 'inteHigèncía, assumí, en aquells anys decisius, la responsabilitat de dirigir-ne les primeres i decisives petjades. -Hi havia altres persones que ho haurien pogut fer. Però vaig creure que d'entre els que es movien en els cercles musicals barcelonins, jo era pel meu bagatge qui podria donar una visió més àmplia i completa a la seva carrera. Josep Maria Lamaña fa aquesta confessió sense cap mena de presumpció, sinó fent honor a I 'objectivitat més autèntica. 1 recorda com va descobrir .aquella veu única: -Jo era President de la Comissió de Música del Conservatori del Liceu. Estava en comacte amb tots els professors i coneixia tothom. Era el 1941. Un dia, escoltant els alumnes vaig sentir-la i em vaig dir: "Això és diferent!': I aquella primera impressió es confirmaria a cada instant de la que fou una relació viva i intensa durant cinc o sis anys. CoNaborar amb Victòria fou sempre un regal del cel :lla va!lhtat so- "' 05- rra: ero WO· ¡va, li e· del Têmps més enllà, el propi Lamaña escriurà, tot recordant la vinculació -anys 1941 al 1946- de Victòria amb I'Ars Musicae, aquestes paraules: -Al llarg d'aquests cinc anys de collaboració mútua amb Ars Musicae va créixer la més cordial amistat i una vivíssima admiració vers Victòria; anys, aques1s, d ïnesborrable record per a tots nosa1tres, amb I 'enyorança el 'aquelles sorpreses contínues que ens donava la seva dicció prodigiosa i altres emocions viscudes. Poder collaborar amh Victòria dels Àngels fou sempre un regal del cel! 1 l'Ars Musicae es convertí en una mena de bressol que "bressolà", valgui la redundància, el període dc formació de la cantant. Lamaña fou qui aconseguí que un patronat (o un grup d'amics) fornís els r~cursos materials necessaris que alliberanen la cantant de temptacions d'ofertes d~ teatres de sarsuela i li permetrien ded•car-se a un procés de formació intens i inteHigent, i d 'horitzonts amplis. Fou Lamaña i Ars Musicae qui n'afavoriren el debut, tan triomfal, al Palau de la Música Catalana, i qui la portaren abans a Madrid. al si del grup com a nauta dolça, fet que Lamaña aprofità per a fer-la cantar davant de les forces vives de la música d'arreu d'Espanya - entre les quals Guridi- en una sessió privada que descabdellà I'entusiasme dels assistents. Un mes més tard, es produïa l'esmentat debut al Palau. I, poc més enllà, la primera representació liceística. Lamaña situa en aquests termes les virtuts de Victòria dels Àngels: -lA veu de Victòria dels Àngels és preciosa, d'un color pur, humana i musical. A cada síHaba, li atorga un valor musical diferent. Però tot i tenint en compte aquesta veu seductora. allò més important és el seu talent i la seva ànima la que priva per damunt de 101, de la mateixa veu. Té unes qualitats que no tenen les altres cantants. I dubto que si s 'hagués pogut cornparar amb la Paui i amb la Malibran, aquestes poguessin haver arribat on va arribar la Victòria. !no ho dic per simpatia personal, sinó de forma objectiva. B la cantant més completa i versàtil i la més genial, que hi ha hagur. I té una altra virtut. Quan un músic veu la partitura, veu la tonada i la canta i prou. Ella té una doble visió que radiografia aquella música. La veu per dins, no solament la part perceptible de notes i solfeig. Veu el fons d'aquella cançó. És un do que només he vist en Victòria. Quan va arribar I 'anunci del Concurs de Ginebra, li vaig dir que s 'hi presentés. Ella 1enia por. I va guanyar. 1, a més, per unanimitat del jurat! Guardo una correspondència molt valuosa el 'aquells dies. Una autèntica consagració en guanyar el Concurs de Ginebra Josep Maria Lamaña, camí dels noranta anys, conserva una claredat mental plena i una afabilitat i elegància reconfortants. Esmenta anècdotes significatives de la capacitat de Victòria. La seva coHaboració, des dels inicis, amb l'Orfeó Laudate, d'Àngel Colomer, amb una memorable Missa de la Coronació, i en un així mateix important Jephte. Les col·laboracions amb Ars Musicae cantant música espanyola antiga... El fet que el senyor Lamaña, hagués estat membre de l'Associació de Música dc Cambra de Barcelona, li permeté conèixer moltes cantants i també molt repertori liederístic. Lamaña parla de Victòria com d'una ''filla meva espiritual", i com un cas que només es produeix cada cent anys. I referint-se a l'ajut que Ja cantant va rebre d'Ars Musicae, d'aquesta iniciativa tan important a la música catalana que liderà el senyor Lamaña, ell mateix assenyala: - lA perllongació i el complemem <M Conservatori vam ser nosaln·es. Un cas que només es produeix cada cent anys Però també reconeix que van aprendre moltes coses d'ella. l parla del sentit de perfecció i de musicalitat. I agraeix que eUa els hagi estat reconeguda sempre. Una mostra d'aquest reconeixement fou la invitació que va rebre Ars M usicae per prendre part l'any 1960, a1 Festival d'Edimburg. Una invitació que es produí a instàncies de la pròpia Victòria. - Assenyala Lamaña: - Per la naturalesa de la música que interprelàvem era previst que actuéssim en un espai reduiï. Però va ser tanta I exprectació desvetllada, que ho van1 fer en un auditori de 3.600 persones a I 'Usher Hal/. Va ser un èxit extraordinari. La crítica ens va fer uns elogis enormes. Nosallres no estàvem avesats a aquests tipus d'actuacions i a sortir de casa. Va ser una gentilesa d'ella. El senyor Lamaña mostra satisfet retalls de crítica, enormement elogiosos de I'actuació d 'Ars M usicae i de Victòria confirmadors de l'esdeveniment en què es convertí aquell concert - que fou transmès per la BBC- i el qual, segons Lamaña, pot haver contribtüt al reviscolament de la música antiga a Anglaterra. Diu: - Amb aquest concèrt, Ars Musicae va assolir projecció internacional. El senyor Lamaña toma a parlar de Victòria. Explica que ell, ara, mai no surt, però que, el dia 23 de desembre amb tota seguretat serà al Paranimf de la Universitat per assistir a I'acte d'investidura dc la seva gran amiga, per a qui, diu, que "manté sempre sentiments el 'admiraC'ió i gra1i1ud". Una bella fotografia de Victòria dels Àngels damunt el piano de cua del senyor Lamaña, al saló del seu domicili, certifica la profunditat d'una relació que ultra ser enormement fructífera, posseeix tot I'aroma i tota la calidesa de la més genuïna afectivitat. R. R. M. c. JJ MÓN SON OR - - - - - - - -- RETRAT La grandesa d'una veritable dama El Romanticisme va ser el moviment que, tot fent un pas endavant en la història de la sensibilitat va saber identificar un concepte sublim, el de la bellesa, en una persona, en una dona. I, en fer-ho, elevà aquesta i li atorgà una nova dignitaL Tanmateix, potser només es limità a fer quelcom tan senzill com apurar la qualitat definitòria de les paraules. Situar en un punt de precisió màxima aquesta matemàtica única que és la poesia, amb la seva qualitat màgica per anar al fons més essencial de la veritat_ Els qui assumim la responsabilitat de comunicar-nos literàriament - i el terme no ha de ser entès de forma presumptuosa, sinó qualifi cativa- tenim l'obligació de cercar l'expressió definitòria absoluta de la paraula que atorgui el major grau de veritat possible (tant de bo sigui la veritat absoluta) a tot allò que hom exposa. I aquesta obligació, que esdevé res34 ponsabilitat angoixosa quan un es pren la tasca amb un mínim d'afecte, es fa especialment dura quan ha de fer front a una 12ersona de les dimensions de Victòria dels Angels López Garcia: d'una artista excepcional i d'un ésser humà gegantí. Hom cerca aquell concepte únic, aquell mot que ho digui tot, que ho abraci tot i que no faci falta afegir-hi res: aquell "palau del vent" amb el qual Joan Maragall definia absolutament una parcella entranyable de Catalunya; aquella "bellesa" amb la qual el poeta romàntic ho deia tot i no li calia dir ja res més. Un hom, a la fi conscient de Ics pròpies limitacions però amb la tranquiHitat que li atorga l'esforç a trobar una sortida, apunta un mot: grandesa. I confia que el lector li atorgui la tranquillitat absoluta amb la contemplació de l'autoretrat que es fa la pròpia protagonista, en la reproducció de quasi tres hores de conver- sa, precedides d'una certa història de relació que, des d'uns inicis purament professionals, ha anat transcendint molt i molt més enllà d'aquesta simple dimensió. I ha transcendit, gràcies a la confirmació, dia a dia, d'aquell tret definitori • únic; d'aquesta grandesa intrínseca que és la quinta essència de la figura de Victòria dels Àngels. A les envistes d'un fet dclïnitiu per a ella (la imposició del títol dc doctora honoris musa per la Universitat de Barcelona) sembla fer-sc-li plaent girar la mirada enrera; fins i tot, vers un dia dc Tots Sanl5 del 1923, quan va nèixcr en el si d'una família econòmicament humil, però d'una extraordinària sensibilitat Empleat a la • Universitat, el seu pare hi gaudia d'una singular estima entre docents i discents. Victòria recorda que, quan va actuar a Mèxic, Bosch i Gimpera la va anar a saludar i li va dir: "De vostè no en vull par- --- ~- -- MÓN SONOR A li!MIUerm, primer vol de Victòria dels Àngels. /"any 1947, de Barcelona a Ginehra. on guanyaria el Primer Gran Pre¡11i ciC'/ Concurs lmemadonal de Cam per votació unànime del jurat. A la dreta, J 'ictciria en el personatge de Mimí. proolt i neoonfir· 1iton .. ue és tòria >er a ho· ·celoirada )ants ¡a fa· f una a la . :1 runa ;en!i Jar a a sa· I par· lar, sinó el seu parc". D'un pare que ella defineix com a gran amant dc la cultura, com a un gran preocupat perquè els seus tres fills - ducs noies i un noi tinguessin carrera universitària, i com a un home que no es mostrava gaire entusiasmat en veure que, els estudis dc cant al Conservatori allunyaven la noia d'una somniada carrera universitària en la - per ell branca de la química, en la qual ell havia treballat un cert temps. Però Victòria era una autèntica predestinada, i el resultat exultant de la participació en un concurs radiofònic. en el qual prengué part quan encara no tenia disset anys, alliberà el pare de preocupacions. -El locuwr, Ull tal Pwsinet, va dir: "Tenim una futura glòria espanyola·: Tola la gent que omplia /'e.Hudi Toreski, de Ràdio Barcelona. em va e¿,perar i em va acompanyar .fins a msa, a la Universilcll. lmaxini's. Era l'any /940. !jo, tractada mm a una heroïna. En aquells temps, els ídols del cinema eren xenr com Marta l~t:xer. I per a nosalrres, en aquells Iem ps. cantar i renir èxit era això: ser persona/gi' de pdlícula. Avui hi lw ta111a gent que cama. i hi ha tanta mentida. S'ha perdur all(i de la intimitat del ¡)líh/ic. Aleshore.\, ha1•ia acahat la guerra. Faltal•en rames cose.\..., i, de c·o¡1 i 1•olta. la fïlla d'un empleat d'UniVl'rsirtll e.\ troha Òmh una cosa així. Jo, mai no n'he volgut baixar, d'aquella atmosfera de somni. 1 per això. moltes vegades m'ha molestat de veure que les coses no són així. Per això, jo no he volgut entrar mai en el joc de la publicitat. Hi rinc horror! I puc comprendre-ho: El món es clixí. i hi ha gem que és així. Però jo 110 he volgut entrar en aquesta roda. Et falseges. Has de ser hipòcrita moltes vegades. Has de crear una imatge de tu que, a /a .fi, acabes diem: "No sóc així': Has d'm·abm· essent una persona que no ets. Gran importància de la relació amh Ars Musicae Juntament amb la petita-gran glòria d'aquell dia, precursora o anunciadora dc la que vindria després, hi hagué també l'aleshores substancial retribució dc 1.000 pessetes, i el debut en una sessió dc La Bohème. Abans, per l'agost del 1939, entrà al Conservatori i hi estudià amb Dolors Frau. Abans de la guerra, ja l'havia coneguda al Conservatori del Liceu, on estudià guitarra amb Gracià 'I arragó, i s'examinà amb el mestre Pujol. l també fou escoltada per Mercè Plantada, qui li digué que encara era massa jove per a estudiar cant. Victòria accepta que va ser l'alumna predilecta de Dolors Frau, amb la qual va fer els sis cursos de carrera en tres anys. I mentrestant va produir-sc un fet que ella valora molt. El contacte amb el grup Ars Musicae que liderava Josep Maria Lamaña. Va ser aleshores quan vaig aconseguir una visió total de la música. No sol1 de la música antiga. sinó també tlellietlerisme i l'oratori. Al Conservatori. nomé.\ es j(~ia la cosa italiana, que és allò en què pensa totlwm. I crec que el camam ha d'anar més enllà de l'òpera. Per a mi. aque.1ta 1•isiú va ser molr important. din.\ de la meva formació. a part, tamhé, de /'mnistat que hi vaig trohar. Es va fomwr com un Patronat, i em ¡wxavem classes particulars. !jo, aleshores, eswdiava amh prc!/L'ssor partic•ular amh els d'Ars Musicae i al Conservatori. Potser hereva de l'~spe rit inquiet del seu parc, pel que fa a cu ltura. Victòria tambê estudià: amb Napoleone Annovani, que fou director artístic del Liceu; piano amb la senyoreta Gràcia, i !.olfcig amb el senyor Bussoms; i lambè dansa plàstica amb Yvonne Atenelle, mare del pianista Albert Gimènc1 Atenelle. :\5 - MÓN SONOR - Moure i bé en escena és una cosa essencial. Tenia 20 am•s, i cada dia anava · afer dansa. · 1 a la fi, arriba un dia en què un es considera preparat per a fer el salt vers la professionalitat. J Aleshores hi havia l'Associació de Cultura Musical, que no admetia amateurs. I el 19 de maig del 1944, després de su- /i s perar les reticències del senyor Marshall, hi hagué un recital dc Lied, en el qual Victòria~ que artísticament ja era Victòria dels Angels -el seu nom de pila autèntic també- d'ençà del debut a Ràdio Barcelona, veié el seu recital de Lied agombolat per un conjunt instrumental i un arranjament escenogràfic molt càlid, "molt segle X IX", segons diu ella, preparat per Josep Maria Lamaña. 1s i .J - No, no: al senyor Marsha/1 no li va saber greu haver accedit. El recital va anar molt bé. El pròxim pas, molt més important, seria el debut al Liceu (temporada 1944-45) en el paper de comtessa a Les noces de Fígaro. Un debut que, per a ella, no li fou cap mena de trasbals anímic. "Mai no m'he cregut ser una glòria" -És que jo mai no n'he estat, d'exaltada, davant d'un debut. Per a mi, aleshores, era la cosa més natural. Potser, amb el temps. he tingut més neguit, perquè sabia que la gent esperava molt de mi. Però, quan debutes normalment, s'espera menys del que li pots oferir. No, no vaig tenir cap "track ·: & tova molt segura del meu treball. Quan estàs ben preparada, estàs segura. Les pors vénen segons com et trobes fisicament. Aleshores esperava el moment amb ànsia, amb ganes. amb illusió, això sí. És una actitud força insòlita que probablement es fonamenta en dos aspectes. Un, del qual tractarem més endavant, la increïble facilitat (facilitat "mozartiana", podríem dir). per la seva tasca artística. L'altre aspecte, té quelcom o molt a veure amb això que ella diu tot seguit: -Jo mai no he tingut la mentalitat de la que vol ser famosa. Jo m'ho vaig agafar com allò de "no hi ha cap més remei que fer-ho; he de cantar a la Scala, doncs endavant·: He tingut la cosa de l'acceptació. Sí, era conscient que Ja meva carrera era important, que jo era un ajw per a la meva família, que tot girava al meu entorn. Hi portava uns diners que mai no haurien tingut. Però la iliusió per a ser una gran cantant, mai no l'he sentida. Ni mai no m'he cregut una glòria. I rebla el clau d'allò que constitueíx una filosofia bàsica de la vida: -Els éssers humans no són més importants perquè tinguin la glòria. Si he plorat, no ha estat perquè no m'hagin/et un 36 s homenatge, sinó perquè he cregut que no se m'estimava. L això, ja des de petita. No sé si són aquelles fórmules d'ensenyament que deien que ésser bo és allò que importa, i que la glòria no exisreix en aquest món I el meu pare era així. /, amb això, no he canviat mai. És més, m'he convençut més, amb el remps, que la fama no té importància. La fama és allà: hi és, és clar; la tens. Jo començava a ser molt coneguda i, al final dels meus concerts, la gent em venia a felicirar i jo començava a dir-los les errades que havia comès. "Vostè no ha de dir, això" em deia el meu agent. I jo no podia suportar que la gent fos enganyada. I. després, les sortides a saludar al Metropolitan: era una cosa terrible. Sortia i em tornava a amagar de seguida. I /robo bé que hi hagi qui li agrada de recrear-s'hi Però no era per a mi. I em deien: "T'hi has de quedar més estona': I els meus companys, quan sortíem junts, s'escapaven per deixar-me sola. Era coneguda per això. Jo mai no he donat importància en aquestes coses. I és que, si fas W1 trebalL l'has de fer amb la major dedicació possible. No has d' enganyar. Després del feliç debut liceista amb ltJ noces de Fígaro, va venir una Manon amb un jove Giuseppe Di Stefano, qut actuava a Barcelona sis mesos més tard del seu debut italià. I, poc més enllà, [)(! Freischutz Ja cavatina de la qual va repe· tir tres vegades. I, encara, Tannhiiusen Els mestres cantaires. El 1947 significà b seva primera actuació internacional per fer ÚJ vida breve a la BBC, i el mateL' .. any guanyà el Concurs de Ginebra. lJ projecció internacional es produí el 1949 amb recitals a Escandinàvia, debut a la Scala amb Ariadna auf Naxos; a l'Òpera de París, amb Faust; al Covent Garden. amb lA bohème... I, així, aviat s'enciro· bellà com una de les grans figures de la lírica internacional. La pedagogia una activitat molt plaent -En aquells temps, els cantants acon· seguien proposicions gràcies al seus mè- .. j ---- MÓN SONOR rils. Avui, rot està treballar a base de publicitat i rele\'isió. Hi ha moira genr que canta. encara que hen pocs són excepcionals. Hi ha gent desconeguda, que cobreix els concerts d"abonamem. I no hi ha gent jove com Di Stefano que. als 22 anys, feia caure el Metropoliran. Però tampoc no put parlar massa d'això. No n'estic massa al cas. Jo adoro els qui comencen. He jet classes magistrals i sóc incansable. Faig sessions de vuit hores. I no deixo sols els alumnes que no ha estat trials entre els més bons. Tamhé ells tenen una illusió. El vinent .febrer torno a Atenes a fer-hi classes. El seu únic alumne fix, lñaki Fresàn, acaba d'aconseguir un important èxit a l'última edició del Concurs Francesc Viñas. Victòria explica que, d'alguna manera, es va veure obligada a acceptar-lo, perquè la Diputació de Navarra li atorgava una beca si estudiava amb ella. I parla de l'alumne en termes de gran afecte. De com va transformar el seu cantar de baix en baríton, de com va fer que cantés natural...: JÚJ ~anon q\1(' r tard Det ~epe: JSerl icà b ~~ 1ate!X .. i.l.J 1949 a la >pera rden. 1cim· de la -Vam passar un any per treure-li tol el que feia de baix, i fer-lo cantar natural. Vam treballar molt. Ell és un !reballador increïble. Què és, tècnica vocal? Bé. si es vol, és una expressió per a dir quelcom. Cada cantam té una fórmula pròpia dins d'una 1ècnica bàsica. Ha d'haverhi una adaptació al propi òrgan vocal. L'òrgan vocal ha de respondre a una personalitat. La bona 1ècnica bàsica s'engrandeix per adaptació a allò que vols fer, dir i expressar. Domingo no pot cantar com María del Mònaco. Són diferenls òrgans vocals, encara que aml1dós tinguin una tècnica a la italiana. que es la més natural. Comar és projectar la veu, que surt bonica sense esforç i que està ben emparada en la respiració. L'estudiant imefligent té una personalilat, una manera de dir. Hi ha gent que té unes qualitats naturals. una cosa que no s "aprèn i que, qui no ho 1é. si ho ha d'aprendre.... malament! El professor no sols ha de ser un mestre, sinó també un amic. Ha d'estar dins en tors els aspectes. Ha de fer que l'alumne resplendeixi en toda la seva personalitat. De vegades. estan desanimats i diuen: "Això, jo no ho podrè fer mai!';· i els animes i surten contents de la lliçó. El cant és una medicina per a la salut fisica i espiritual. Abans hem parlat de la facilitat de Victòria dels Àngels per a la música. Una facilitat natural, que ha fet que. per a ella, pràcticament tot, a la seva carrera artístic~, s'hagi produït sense problemes espeCials. La seva coHcga, la gran Elisabeth Schwarzkopff una vegada va quedar sor... p_r~sa en veure, davant una representacom destinava CIO de Don Giovanni malt menys temps que ella a escalfar la veu. I fou la mateixa soprano alemanya qui havia manifestat que la Victòria era 7COn· : mè- superior a totes, perquè ho podia fer tot; no havia de restar encasellada. Victòria recorda el fet amb simpatia, però amb un posat com volent dir: Ara tens aquesta ··sagesse" i et dius: "Compre, que no et sortirà bé. ·: Però jo em coneixia molt. -Mira, sí; però no sé perquè hi doneu tanta importància - 1 prossegueix: -Jo. fins i tor he sortit a comar sense haver vocalit::at abans. Cada camam té un òrgan vocal diferent. lli ha qui necessita fer-ho molt, i a d"aftres no ens cal. Sí, sí: /'Eii::abeth es va sorprendre! I ja situats en aquesta línia de posar en La conversa s'ha produït a l'elegant saló d'un habitatge privilegiat a la part alta de Barcelona, a redós del campanar del monestir de Pedralbes, on la cantant resideix des de fa una vintena d'anys. El temps s'escola. I la Victòria, que ha accedit a l'entrevista malgrat no ser aquell dia (ni molt menys) el més idoni per a ella, sembla que amb l'escalf dc la conversa no s'adoni del temps que passa, en aquest vespre tardoral plujós, on el dia tan curt fa menys perceptible l'avenç de les hores. Jo pateixo per ella, pel seus temps; i ella no ho tradueix, o dissimula, amb una elegància enormement agraïblc, Ics molèsties d'una entrevista (una més), en la qual corre el risc, com ella ha anun- · ciat al principi, de repetir coses que ja ha dit moltes vegades. El periodista, però. confia que aquest risc no es produirà; i. plenament feliç per la realització d'una tasca que viu moments de goig absolut, potser oblida que. per damunt de la sa37 evidència la facilitat de Victòria. esmenta un fet. també sense donar-li massa importància, que inevitablement· resulta colpidor: -Quan vaig fer La Traviata per primeva vegada. fou l'any 1958. al Metropolitan. Només la vaig assajar a piano, i jo als assaigs mai no canto a plena veu. Ens alternàvem la Cal/as, la Renata Tl•baldi i jo. I. com que jo no vaig ser la primera en representar-la, tampoc no la vaig assajar en escena. O sigui que vaig .\ort ir a fer !"òpera per primera vegada. sense hal'erla camada mai a plena \'eu. L'empresa ja em tenia cOJ!fiança. No: ara no ho .faria. MÓN SONOR tisfacció professional i també del plaer d'una conversa- hi ha un inevitable deure de respecte. l, així, continua preguntant i anotant, amb la tàcita esperança que. a la f¡, allò que tradueixi en el paper satisfarà el receptor-lector. Tornem a allò que ha via dit la Schwarzkopff, de la capacitat de Victòria dels Àngels per a fer-ho tot. L'adaptació als idiomes em ve de parlar el català, perquè hi ajuda molt. Ara bé, en el pla formal, si he fet Lieder alernanys mai no m'he proposar ser l'artista que servei:r::i fidelment fa tradició alemanya. Jo he cantat tenint en compte el camí que va de la partitura de Schubert a mi. Mai 110 he pensat a seguir la tradició alemanya perquè jo mai no la podré seguir. Canto Schubert, tal com el veig. Jo he fer un apropamem a Schubert, segons la meva visió, i l'he fet natural. I hi ha hagut algú que m'ha retret que no seguís la tradició. Però, justamellf, ha estar a Aleman.l•a on he tingut els elogis més calorosm en cantar Licder alemanvs. Això de la tradició és com una coti/IÓ. Sents tres barítons que call/en el Winterreise. i tots ho fan igual. El tema del seu escassíssim protagonisme a la vida musical barcelonina, en els millors anys de la seva carrera,.en aquells en els quals se la disputaven els millors teatres del món, pràcticament no l'abor- dem, de mutu acord. Per aUò que ja ha estat força escampat. En· tot cas, respecte d'aquest tema, apunto un matís, potser molt poc significatiu des del punt de vista d'aquest fet esmentat en si, pero sí interessant des de la perspectiva formal. Es tracta del gust del públic liceista, no tant per al cantar refinat, sinó per Ics grans veus: per al poder més que per a Ja subtilesa. -No crec que hagi estat això. que hagi afavorir la meva absència al Liceu. Ni que la comparació amb la Tebaldi, per aquest factor, hagi estat decisiva, segons vos1è apunta. Quan la Tebaldi cantava ací, jo ja no hi cantava. /, per tant. no hi havia oportunitat de comparar. Però. posats en aquesta ressitura, la Nilsson encara tenia més palència que la Tebalc/i. f és evident que jo, de competència, n'he tingUI de molles cantats, i 110 sols de la Tebaldi. Però sí que hi ha una propensió entre el públic el' òpera (i no sols el de Barcelona; especialment els públics iraliam) a valorar la potència. Jo recordo que. una vegada, al Liceu. la Mafalda Favero va cantar La Traviata Ho féu extraordinàriament; però, ai! 110 va fer el Mi bemoll i la gent l'esbroncà. Jo. aleshores, estava al galliner i els deia: "Que no veieu quina elegància té. aquesta senyora?". Si, professionalment, Victòria dels Àngels té una fita inesborrable, aquesta és sens dubte la del debut, la temporada de 1961, al Festival de Bayreuth. Ella ha re. cordat que, des de sempre, Bayreuth constituïa una atracció superior a tot: 3 la Scala, al Metropolitan, a qualsevol a~ tra fita artística. Wieland Wagner, q~~r havia de realitzar una producció nova, seguí durant un cert temps la trajectòria dr Victòria dels Àngels fins que decidí con. tractar-la juntament amb, nogesmenys, Dietrich Fischer-Dieskau i amb Windgassen. Colon, Metropolitan i Covem Gm·den, tres escenaris predilectes Aquest queda com un capítol cabdal de la història de la nostra soprano, del qual en tot cas, li resta la recança mínima que no n'hagués sorgit un enregistrament discogràfic que perpetués aquelles representacions, que ella repetí la temporada següent. Victòria parla de públics més entusiastes, com el del Colon, i de públics amb profund coneixement de causa, el d~ Coven! Garden; i també del Metropol~ tan, pel que fa a consideració envers ella Parla també dels seguidors de tal o qual cantant. - I. aixà, és una cosa que té de bo i. de vegades. de dolent. el món de l'òpera! ¡' 11 e col-lecció ' Op era La coHecció Òpera de L'AVENÇ SA, ofereix als seus lectors la possibilitat de tenir a l'abast una acurada selecció de llibrets d'òperes en la seva llengua original i en versió catalana, en una edició acompanyada d'una cronologia i una discografia completa. A més, en cada volum trobareu un breu assaig, un estudi o un article a propòsit de l'òpera, elaborat per un autor de prestigi. Subscriviu-vos a Òpera i rebreu els llibres a mesura que s'editin, amb un 10% de descompte sobre el preu de venda al públic. I 1. Tannhauser, de Richard Wagner. Traducció de Feliu Formosa. Estudi preliminar: «Wagner i Tannhauser a París», de Charles Baudelaire. 2. Otello, de Giuseppe Verdi. Llibret d'Arrigo Boiro. Traducció de Narcís Comadira. Estudi preliminar: «L'escarni del jòker», de W. H. Auden. PVP 725.- Ptes. PVP 750.- Ptes. 3. Faust, de Charles Gounod. Llibret de Juies Barbier i Michel Carré. Traducció de Lluís Maria Todó. 4. Cos'i Jan tutte, de Wolfgang A. Mozart. Llibret de Lorenzo da Ponte. Traducció de Jordi Llovet. I I En preparació: SUBSCRIVIU-VOS-HI: L'Avenç SA, Consell de Cent, 278. 08007- Barcelona 317 08 24 Amb el patrociní del Consorci del Gran Teatre del Liceu ) ------- MÓN SONOR a de re- :t euth )l: • •I alque t, se.a <k con- !n}~. i nd- il de ruaL 1 que : d~­ :!Sen- rs en-se- ~ bliG !lde' lpol~ ella qua! ~o~ oera .e .a .e la ). r: s. le Sobre aquestes linies, Victòria dels Àngels amb Frederic Mompou. A la j(Jiograjia superior. assoig amb Wiekrnd Wagner, nél del genial composiror, per al seu debut a &yreuth, el 1961. en el paper d'Elisabeth. de Tannhauser. A la .filio il¡fàior, Vicu}ria, amb Ars Musicae, al Festival cie Granada. Els records dels companys són en general satisfactoris. Insisteix que sempre ha estat molt ben considerada pels seus coHegues, dels quals Tebaldi, Schwarzkopff, Callas, Di Stefano... - parla amb complaença. Pel que fa a directors musicals, surt la figura de Pierre Monteux com una mena "d'avi", mentre que la figura de Karajan li mereix un altre tipus de consideració diferent: -Era moll distant. Mai no et deixava que jèJssis ru. Més endavant, Karajan m'ha agradar molt més. Amb Karajan has d'estar seguint-lo sempre. M'he trobat bé també amh Kersre=. amb Mehta. amb De Sabata. Va viure l'inici de la revolució dels directors d'escena, sobre els quals té opinions diverses: - He treballat amh Giorgio Strehler. amb Perer Brook, amh /.e.f.firelli. De vegades. hi ha directors que no tenen cap mnsideraciú envers el cantant. El tracten com si .fels un putxinelli. Wieland Wagner adaptava el personatge a la personafitar del mnranr. A ls assailf:S, de primer feies el personatge com ru ~I l'eies; i, després, ell mai no er mod(/ic'al'a el concepte que tu en Jenies. Aquesls per a mi són els millors. Zc;J]irelli. era esgotador i impo- sant. Ell feia allò que pensava, i prou! Brook no feia òpera: feia teatre, com si fos una obra de Shakespeare. Tinc la impressió que no s'havia adonat que feia òpera: er feia posar en posicions diflcils. Su·ehler era molt imeflectuaf: mai no arribaves a com1ecrar amb ell; era un director d'escena massa fred: era més un home de teatre. Per damunt de ror. Zejfirel/i encara es 1robava en el món de l'òpera. Però era massa imperatiu en la manera de ferte fer les coses. Diu que no troba a faltar el no fer òpera. encara que, de vegades, quan posa algun enregistrament discogràfic... - L'òpera. l'he fruïda molt, però no la trobo a fa/rar. De vegades, el meu fill me'n posa alguna gravació. i penso en els meus companys. Però és més fa cosa de traslladarme en aquella època. que no pas al fel de cantar. Manon, Butrerfly, Mimi de La Bohème, Rosina de El barber de Sevilla pel contrast amb els papers tràgics , i Eli7abeth de Tannhiiuser - pel seu misticisme són personatges que ella s'ha estimat d'una forma especial. -Els grans actors de teatre diuen que frueixen molt fem personatges que, a la vida real. no poden viure. Es allò de cle.\vincufar-re de tol: de fèr aquell personat- ge, segons el veus tu, amh els teus sentimems Victòria dels Àngels ba deixat l'activitat intensa de les cent o cent-vint actuacions anuals - entre òpera i recitals i ara es mou en una seixantena de recitals - moll ben pagats. segons que se sapen els quals segueix oferint el mestratge d'una clasc natural, riquíssima i no gens sorprenent, si hom té en compte no sols la seva experiència. sinó la solidesa tan evident del seu dilatat, intelligent i profund procés de formació. Uns recitals, en els quals. sovint, quasi sempre, hi ofereix una mostra de cançó tradicional catalana que. arreu del món, i a llocs tan inversemblants com al Japó o a la Unió Soviètica, assoleix un èxit extraordinari. Ella situa així la raó d'aquest ressò: - La melodia ésfabulosa i. si la cames elevam-la del seu contingut popular, la gent en ('opsa el valor. I ho e.\'l'olra amh la mmeixa ([(enció que un Licder de Schuhert. Jo mai no he camant música · popular catalana barroerament, sinó donant-li el ro de fa gran música. Le.\ /ferre.\ de vegades expliquen coses impvnallfs del paí.l. de Catalunya. lla genr er diu: "Quina categoria que tenen. aquestes can('ons!·: I és el pohle de Catalunya el :w MÓN SONOR que canta això, i jo ho ofereixo d' ww fornia elevada. És moli més can~·ó, així. Hom diria. aquí, que aquc~t concepte no queda massa lluny del dc Chopin respecte de les seves masurques i poloneses: concepte reprès. salvant lc~ distàncies (no tantes, potser) per Garreta. en el seu peculiar tractament de la sardana. Una pluja cada vegada mé~ perceptible ha ajudat a fer més tardoral el capvespre. Potser l'ambient també ajuda a parlar d'altres temes. Victòria del!> Àngels es disposava a rebre el títol de doc/Ora honoris causa de la Universitat dc Barcelona. la distinció més important de Ics moltes que ha rebut (dc tantes, que ja ni se'n recorda). - No, no és que no les estimi. Toles elles m'han fel molla illusió. Però, no ho sé; 110 em faci dir-les Ioles ... Però, aquesw, està per damulll de loll•s elles. I tot seguit fa una afirmació del tot clarificadora i d'una contundència argumental definitiva: - E.s com si s'es1ablís 1111 arc amb la meva. iil}àme.w. & com un llaç famàstic. N'estic molt agraïda. lA lJniversital forma pan de la meva vida. Allí vaig viure èl.l- primers villf-i-cinc anys de la meva vida, }in\ que em· vaig casar. I. després, em va t·oslar molt de 1emps. adaptar-me a no viure-h1. Conec el/acte dels marbres de l'aula magna. Co11ec la ressonància de toles les aules. M'ha servit molt poder-ne escoltar les sonoritats. Es allò què feia la gran escola de Porpora, que donava les classes en llocs on hi havia una ressonància molt gran, perquè els estudiams poguessin escolf{/r-se la veu. I jo conec les ressonàncies de les aules. Era un joc una mica narcisista. És fantà.wic ve~re com canvien de color. les veus. .lo componia cançons amb poesies. Tot això no m'ho hauria suggerit, una casa normal. Finalmelll, hi tenia prohibit de cantar; perquè, a la primavera, amb la bonança, obrien les finestres de les aules i els meus cants els disrreien Jo ja estudiava al Conservatori. I m'havia d'aguomar }im al diumenge. Se'm feia molt dificil! I aquell jardí, que era com un bosc! Després el van tran4ormar en un jardí d'e.\til fi'ancès, molt bonic, perà ja era una altra cosa. Hi anàvem a buscar cargols. i no pot fer-se el càrrec de quants n 'agajà1•em. N 'h01•íem cie donar als amics... Era un jardí molt espès, moll honic. I això desvetlla molt la imaginació al.\' il!fants. A l'estiu. des del terrat. 1•èiem les estrelles (que. aleshores. encara se'n 1•eien. a Borcelcma). I el meu pare me'n parlava. Allò em va fomentar molt la imaginació artística. I. per a mi, sempre ha estai moll emol'ionant passar per clamllf de la Uni1·ersitat. Per això. imogini:s. el elia 23 serà moll emocionam. I, per ah, mew. germw1:.! Jo !te passar molles hores al paranin¡J: A les sis del matí. hi ptdava per rocar en w1 piano que hi havia. Durant la guerra, es mullava: i jo el ¡>rO!egia amb lones i el netejava amh 40 e b sc Ie ta la Ie re Co11cer1 de comial del pianista Gerald Moore (1967). Amb l'homellal}al, Elisabeth Schl1'ar:kopf. Viclòria dels Ànxels i Dietrich Fischer-Dieskau. oli. Amh els bombardeigs, els vidres del paranimf es van trencar, i l'aigua hi entrava per 101 arreu. I després, en emrar al Conserva/ori, vaig demanar de tenir-lo a boix, a casa. i el rector hi l'a estar d'acord. Fins i IOl, va dir que 110 constava enlloc. Però hi va haver algú del SEU que ho va denunciar i el vaig perdre: va anar a parar al SEU. Jo estava disposada a pagar-lo. Era un "l zàbal': .. Ho diu. qui sap si amb la remotíssima esperança que, si algú sap on es troba, li farà goig de fer-n'hi avinent Victòria viu un moment d'allò que en podríem dir "recuperació del temps perdut", pel que fa al seu protagonisme barceloní. Ella n'és conscient i se'n sent satisfeta. Dins. però, d'aquest tarannà tan seu de l'acceptació còmoda de les coses, i de la relativització dc tot allò que sigui honorar la seva persona: -Sí, em se/Ito moll més es1imado que abans. He sorlit més a la televisió, a la premsa... Durant uns anys. la genc parlava d'una Victòria que desconeixia. No m'havien semit tant com en els últims anys. en què he es! al més en ('On tac re omh el públic d'aquí. He actuar a Fesrivals de comarques... Hi hi ho gem jove que mai no m'havia vist actuar i que s 'han semit amics "Quan surtu a escena estimo molt" Ho relativitta tot, però se'n mostra satisfeta. Una aparició en un programa televisiu de tarda, en el qual els televidents podien parlar amb ella, va produir, fa uns quatre o cinc anys, un collapse de les línies telefòniques com mai no havia conegut l'esmentat espai televisiu. Aquest me!> de maig. el concert inaugural de Catalunya Música. que ella protagonitzà en di- recte des del Palau de la Música Ca tala· na, confirmà amb un èxit esclatant l'ab· surd del buit imposat a Barcelona en eh millors anys dc vida professional de qui. per altra part, no necessità del nostre arn· bient per a bastir el seu historial im pr~·, sionant i el seu prestigi que, encara avui. li permet actuar en gires internacionals i en auditoris privilegiats. L'hora - és el moment de posar fi a la conversa- arriba a la fi, malgrat que no tot està dit. Però hi ha un principi i una fi inexorables per a una xerrada que (qm ho sap?) potser algun dia continuarà, i potser sense l'angoixant guió al costat i sense el bolígraf i les notes. He parlat de "grandesa" i tinc l'espe· rança que l'autoretrat dc Victòria en constituexi l'única i concloent confirma· ció. Potser, abans hauria estat conveníem establir què s 'entén per grandesa. Quan li he dit que jo la considerava "gran", no hr havia manera que s'ho cregués. Pretenc situar el concepte justament en aques~ mateix nivell de l'auto-ignorància o cons· ciència del fet de la pròpia Victòria, tan paraHela a la ignorància lúcida del savi, conscient que "només sabia que no sabiJ • res": justament, perquè sabia més que ningú. En aquest pla espriuà del ser irrenuo· ciablement "allò que s'és", sense conces· sions, i que, ensems, és sinònim de ser ío· timament i profundament lliure. AltrCI paràmetre!> de grandesa, o altres tipologies - si és que existeixen en tot cas nu ens serveixen. Tot això, 6bviament, junt amb la indiscutida grandesa, com a artis· ta universal, dels últims cinquanta an)'\ En tot cas, un hom, esperonat sempre ¡xr • l'afany d'anar al més enllà possible e' l'exactitud del dibuix i del retrat, prudent· ment conscient de les limitacions pròpio i amatent a l'alt respecte que li mereix la ~ers~ma .a. definir, es refugia en última ins· tanc1a en el poeta per a assegurar l'encert ar C! in i t. g: e. d' dl g' u¡ cc n· Sl q e r~ l' ~ re n IT P. q Ci p p t1 ( p a n ----definitiu. Salvador Espriu, suara esmentat. ha parlat, referint-se a ella, de "dona exquisida, inte~ligent, cuit.?, valerosa i bona i una ventablc dama . J u~ hom, posat a establir la síntesi més sobre-elaborada, es queda en l'última de les citades expressions, en aquesta "veritable dama" que, com altres fórmules de la més exacta matemàtica literària, assoleixen la màxima precisió i "ja no cal dir res més". MÓN SONOR Artista musical, però, sobretot, persona. ella situa la doble dimensió en aquestes paraules: - La música és w1 componem important de la meva vida. Però 110 podria dir que en sigui el major. Forma part dels sentimems que tinc pels meus afectes personals. Jo seria diferent amb els meus afectes si no hagués tingut la música, que m'ha ensenyat molt a sentir. En primer lloc. sóc una persona que estima. Lo música ~s la me\'a companya, que ès al meu costat en tots els moments (('/s bons i els dolents) i que mai no em cansa. L'afe('((• dels altres és allò més importam per a mi. E~ com uno química que s'estahleix amb la música, que fa que, cada vegada. puguis ser millor. i que es tradueix en el fi•t de ser humà. La música és w1 componem meu, com ho és el componem afett iu. I. quan surto a escena, estimo lo/hom. Jaume Comellas A Itàlia s'ha clos un any de grans • • aniversaris El 1987 ha estat, curiosament, un dels anys que ha ofert més gran nombre d'ocasions per a la commemoració de fets importants esdevinguts en la vida musical italiana. Òbviament, les entitats i els organismes artístics no se les han deixades I\'Ui. escapar en programar el propi calendari als i d'activitats, i n'ha resultat un llarg període de festeigs i d'evocacions els quals, afea la gits a les cartelleres habituals, han produït :: no una allau dc concerts extraordinaris, de una conferències, articles, exposicions, semi(qui naris i actes dc tota mena que s'han anat rà, i succeïnt al llarg dels dotze mesos sense tat i quasi solució dc continuïtat. Per parlar només dels actes més signi:speficatius. ha tocat al teatre de La Scala de l en començar-ne la sèrie amb la commemoració del primer centenari dc l'estrena de r~a· 11e01 f'Otello, de Verdi, feta a la mateixa Scala an ti el 5 de febrer de 1887. Volgudament, al 10 hi mateix dia i a la mateixa hora de cent :tenc anys enrera, el melodrama tornava a ser JUe<! representat a l'escenari que l'havia vist :onsnéixer. Artífexs d'aquesta execució com, tan memorativa han estat Carlos Kleiber al Sa\1, podi, amb Placido Domingo i Mirella ra?ia . Freni en els papers principals, i amb la dinm· recció escènica de Franco Zeffirelli. nun· Acte seguit, i bé que Itàlia no sigui un nces· país de tradició coral, ça i llà diverses :rin· agrupacions polifòniq ucs s 'han recordat litre que, el 1587, Claudio Monteverdi publi~Ol(} cava el seu primer llibre de madrigals. Quatre-cents anys han semblat afortuna~~no JUlll dament una bona ocasió per tornar a proposar la música coral de Monteverdi a un art is· :~nys. public avesat a considerar-lo més aviat a e per . través dc Ics seves composicions teatrals e en ( Orfc'v. Arianna, L 'inmrona::ione di Popdent· pea, Ics més representades). En apropar-sc l'estiu, van arribar els òpiei :ix la aniversaris dc dues dc Ics grans iniciatives més recents: els cinquanta any!> del "Mag:t in>· ncert eario.\ ¡..:/eilu•r, el xenial direc Ior de la ('(J/11/111'/II()f(I('ÍÚ. a la Sm/a. del primer {'('11/('/lari de /'e.\tre1w cie Otcllo, c/c• Verdi. 41 MÓN SONO R gio Musicale Fiorentino" i els trenta del " Festival dei Due Mondi", de Spoleto. Del "Maggio", ja ho ha estat dit al seu moment mentre que, per Spoleto, és curiós d'observar avui que, quan el 1957, Giancarlo Menotti hi presentava el seu primer Festival, la impressió general fou que volia fer-nc una vitrina del ballet americà. En aquella primera edició hi presentava d'embat els Ballets USA de Jerome Robbins, el coreògraf que aleshores ja era famós gràcies a l'èxit extraordinari de Wes¡ Side Srory a Broadway, i Menotti li feia fundar a la mateixa Spoleto la seva primera companyia personal de dansa. Venia a ser com una "producció" del Festival i quasi una manera dc dir que el ballet hauria estat la punta de diamant el llenguatge artístic d'aquella nova criatura. El seu espai encara hi és molt important, però la música i l'òpera hi han adquirit molta més autoritat. No sorprèn per això que, en la trentena edició del "Due Mondi", el plat fort hagí estat posat en el camp del drama líric i no en el del ballet. I en resseguir-ne el nodrit programa, aquest any han saltat de seguida als ulls les set grans representacions del Parsifa/ dirigides pel nou director musical Spiros Argiris, i a les quals el mateix Menotti ha volgut intervenir en primera persona, reservant-s'hi la direcció escènica. També set representacions per a una altra obra lírica dc gran interès històric, però que fins ara havia romàs quasi desconeguda a Itàlia: el Montezuma de Cari Heinrich Grau n. D'una manera indirecta, la Societat Internacional de Musicologia també ha intervingut en aquestes commemoracions del 1987, bo i organitzant per primera vegada el propí congrés quinquennal en terra italiana. Es tractava del XIV Congrés de la Societat i s'esqueia en el ple de les celebracions del novè centenari de la fundació de la Universitat de Bolonya. I ara cal desplaçar-se a Parma, la ciutat natal d'Arturo Toscanini, per l'obertura dels actes d'homenatge i de l'exposició itinerant a ell dedicada: "Toscanini, del 1915 al 1946". Un record documental del període italià del mestre. enllestit amb la colaboració de la "New York Public Library" en un any que ha ofert, ell tot sol, tres ocasions plegades de fets commemoratius en la vida de Toscanini: el 120è aniversari del naixement (25 de març de 1867), el 50è de la primera retransmissió radiofònica de la seva orquestra simfònica NBC (25 de desembre de 1937) i el30è aniversari de la mort (16 de gener de 1957). Després d'Itàlia, i a partir del lO dc novembre, l'exposició documental ha estat muntada al Lincoln Center. de Nova York. Arribem ara a la commemoració del dia 16 dc setembre de 1977, data en la qual Maria Callas fou trobada morta a la seva casa de París. Maria Callas és considerada una criatura artística italiana, no 42 -- -- sols per raó del seu matrimoni amb l'industrial veronès Giovanni Meneghini, sinó perquè d'ençà de la seva primera arribada a Nàpols, el 1947, la seva gran aventura va ser forjada sobretot en els escenaris Italians i amb repertori italià. Encara no s'havia esmorteït l'emoció d'aquell record dramàtic que ja calia mirar cap a una altra banda. El teatre de La Scala tomava a ser protagonista absolut. en el moment de començar la temporada 1987-88, perquè aquesta temporada és la que assenyala els dos-cents anys de la inauguració del teatre. Per a tan gran ocasió ba estat triada una obra que en aquell moment complia també la mateixa venerable edat, i la cerimònia venia a englobar de tal manera un doble i singular bi-centenari. Sota la direcció de Riccardo Muti i amb les escenes de Giorgio Strehler, a Milà ha reaparegut un Don Giovanni ple de vida, fresc i dinàmic com quan Mozart l'estrenava a Praga, el 1787. El nostre itinerari s'acaba a Cremona, on ja de feia mesos ressonava el nom immens d'Antonio Stradivari. La magnitud de l'obra de Stradivari no podia pas ser liquidada amb una commemoració més o menys solemne només el dia 18 de desembre, aniversari dels dos-cents cinquanta anys de la seva mort. Els seus violins llegendaris reclamaven una atenció adequada. I, en efecte, els actes commemoratius començaven ja el 26 d'agost amb la inauguració d'una formidable exposició al Palau "Comunale'' de Cremona on eren exhibits 46 instruments originals recollits per Charles Beare d'arreu del món, i així repartits: 31 violins construïts entre el 1670 i el 1736, set violes, quatre violoncels, la guitarra "Rawlins" del 1700, una mandolina, una arpa i una viola d'amor, disposats en l'ordre cronològic de construcció. Però en aquestes commemoracions les notes hi eren previstes, evidentment. I, el mateix vespre, I'English Chamber Orchestra dirigida per Pinchas Zukermann obria la sèrie dels concerts jubilars, inserits en el que ja era el cinquè Festival de Cremona. Dotze concerts extraordinaris, també ells únics i irrepetibles. Per a la gran ocasió havien confluït a la petita ciutat lombarda els noms més prestigiosos del món dels instruments de corda, responent a la invitació entusiasta i fervent d'un Salvatore Accardo que, d'aquestes commemoracions. n'ha estat el promotor, l'organit zador i l'amfitrió. Al mateix temps, la presència simultània de personatges com Margaret Batjer. Sylvie Galeau, Henryk Szeryng. Anne Sophie Mutter, Ida Levin, Laríana Sirbu, Víctor Martín. i encara la dels violistes Alfonso Ghedin, Bruno Giuranna i Toby Hoffman, i la dels violonceHistcs Rocco Filippini i Peter Wiley, esdevenia un homenatge a tota la gloriosa escola instrumental cremoncsa, perquè molts d'ells hi han tocat també amb un Amati o amb un Guar- - - - - - - - - - -- neri, quan el programa i l'estil musical eb ho han suggerit. La gran vetllada stradivariana va arrj. bar el 24 de setembre, quan va ser posa. da en acció la idea espectacular de fer to. car un grup de Stradivaris, tots alhora er un concert. En una formació cambrístíca de dot7e instruments, només el clavicèm. bal i el contrabaix no havien estat corutruïts per ell. Tots els altres portaven 14 seva mítica firma: sis violins, dues viole1 i dos violoncels. Una agrupació no vist4 mai, amb un programa tot Vivaldi, la m(J. sica més adequada per als instruments dt corda. Concerts alternats per a tres i quatre violins, per a dos violoncels, i despr~ Les quatre estacions, amb Accardo soli~o ta i director. A remarcar que, en aquest4 ocasió, Accardo va canviar de Stradivar a cada un dels quatre concerts: el "Cremonesc" per la Primavera i després, en l'ordre: el "Reynier", el "Firebird" i e< "Hart". Les festes stradivarianes van acabar-sr amb l'execució del Concert en re major. que Brahms va escriure el 1878 per al violí "1715", aleshores propietat dc Joachim, i del qual li havien impressionat les qua. litats i les característiques sonores. El mateix instrument va ser posat a disposició de Salvatore Accardo per poder ser toca! en aquell acte conclusiu i fer-hi sentir e. seu concert amb la seva pròpia veu. Deixant de banda els mèrits de la inter· prelació d'Accard o. cal assenyalar ~ commoció que un tal fet va provocar. perquè en sentir reproduïdes aquelles notes en aquell precís violí va semblar corr si el mateix Joachim fos present a la salt Per acabar, anotem que el 1988 tamlx es presenta amb diverses ocasions llam1· neres: 260 anys del naixement dc Nicco~ Piccinni, 130 del naixement de Puccim. 140 anys de la mort de Donizetti i 120 d1 la de Rossini. I en el camp organitzau. hom commemorarà Ja quarantena edicil· del concurs internacional de piano "Fer· ruccio Busoni" a Bolzano, els 80 anys dt la fundació de l'Orquestra i Cor de l'A cadèmía Nacional dc Santa Cecília dt Roma i els 30 anys de la fundació de l'Or· questra Simfònica Siciliana, a Palerm. \ mancaran iniciatives d'interès. Francesc Mirmk• La mas importame edirorial dc publicacioncs española dc obras musica les de estudio y de concierto ~\)\'t~Afo &~ BO il.EAU s/~ ~ Provtnu, '211 · Tcléfono l1..5 .SJ),. 08037 - BARCELONA En su propi o interés pida siempre í l p j SCHERZANDO ini- osa. • l(). :ter; ;tiC2 ~: nia .ol~ IÏsta i_llÍJ. de ;:¡ua. près' olis- ie~ta tvan Cre- ., en i el :if-St ajor, VJ(). ~im ~lla­ ma'ciò :oca~ tir ~ . 1 veu ~ter· tr la bcar, 5 no- con: sala 1mbi Iami· ::colò ::cini 20de .zatiu ~ici~ fer· ys dt :l'A .alk I'Ü!· J. :\ o D MÓN SONOR ARA • A BANS D 'A HIR • DEMA • ARA • A BANS PRIMERA NORMA TWA ESPANYOLA D'AJUT A LA DANSA I A LA MÚSICA Segons una ordre ministerial, l'Institut de Ics 1\rts Escèniques i dc la Música (INAEM) del Ministerio de Cultura donarà per primer cop ajut u la dansa i a la música. Aquesta ordre ministerial és estructurada en diversos capítols, i explica que la realitat mu~ical i dc la dansa, a Espanya, requereix l'establiment d'un règim d'ajuts, mitjançant l'adequació de les c~casses di~­ posicion~ existents i l'adopció de nO\cs mesures que afavoreixin aquesta parcella de l'art. la promoció i la dotació d'infrastructura. També es disposa d'un ordre de conwucció d'auditori~ de música, convenis d'ajut destinats a la dotació d'infrastructura tècnica i equipament escènic de locals (amb caràcter de suport a Ics empreses privades, a orquestres simfòniques que tinguin titularitat en una empresa, entitats públiques i associacions culturals). Amb Ja finalitat de promoure la creativitat. l'Institut atorgarà ajuts a <.:orcògrafs i compositors. i concedirà tres premis cada any, beques de perfeccionament i borses de viatge a professionals que assisteixin a congressos. jornades i festí\ als. Les companyies de dansa podran formalit7ar conveni~ amb I'INAEM. si presenten una proposta de programació de do~ anys. que continguin obres dc coreògrafs espanyols. produccions 1 estrenes (com a mínim) d'una creació anual. S'hi recull també, en aquesta ordre ministerial, la possibilitat d'establir convenis amb companyies líriques que acreditin una trajectòria d'estabilitat i permanè11cia pel que fa a la producció i la gestió. en condicions similars a les establertes per a la dansa. Per a totes les parceHes de l'art. la normativa estableix un sistema de concertació-subvencions per una temporada amb més d'un espectacle, a aquelles companyies que. per les seves característiques d'organització, desenvolupin una línia d'investigació i renovació amb especial atenció a l'expressió contemporània. Pel que fa al capítol de subvencions. J'INAEM les concedirà: a produccions de caràcter líric i coreogràfic; a les gires de les orquestres, companyies i agrupacions musicals; i a les associacions. També seran ajudades les edicions de produccions musicals i fonogràfiques. Segons l'ordre ministerial, I'INAEM podrà concedir ajudes, destinades a promocionar la cultura espanyola a l'estranger, a conjunts musicals (orquestres o corals), de dansa o a companyies líriques. Aquestes ajudes cobriran els desplaçaments de persones i del material. Les entitats que organitzin festivals, cursos. concursos. congressos i seminaris a Espanya. també hi podran solicitar subvencions. "ESCOLTEM ELS MUSICS~ Sota uqucst lema. la Segona Cadena de I VE ha iniciat una intcn:ssant ..:xpcriència, mirant d'introduir els infant~ en l'art de la música. Amb guió dc C lara i Mireia Hernúndet. realitnció dc .J. I . Menditúbal i presentació d'lmma Colomer. han estat emesos sis programes. en cb quab els mateixos intèrprch són els qui expliquen les carac44 terístiques de cada instrument. A la sessió inicial, dedicada a la veu humana (protagonittada per Dalmau Gonzalc7, acompanyat al piano per Albert Romaní). seguiren Ics que tenien com a tema la percussió (Xm ier .Joaquín i .Jordi Vilaprinyó), el •iolí (Gerard Claret). el piano (Eulàlia Solé). el clarinet (Oriol Romaní) i la guitarra (Jaume Torrent). EL 4Sè ANIVERSARI DE L'ORFEÓ LAUDATE Amb un concert que tingué lloc el proppassat 16 de desembre al Palau de Ja Música Catalana de Barcelona. en el qual s'interpretaren obres de Salieri (Jus1orum animae i Krommgs Te Deum) i de Mozart (Lauda/e Dominum. Lauda/e pueri i Trini101is .\fesse). s'ha materialit7at musicalment la celebració del 45è aniversari de la fundació dc l'Orfeó Laudate, de Barcelona, que tingué lloc el mes de juny del 1942. En l'avinentesa d'aquesta commemoració, cal remarcar la tigura del mestre Àngel Colomer i del Romero, una personalitat unànimement apreciada i admirada en els nostres medis corals, el qual, amb les seves altíssimes qualitats humanes. pedagògiques i musicals, hat~­ tat el vertebrador d 'aque,L institució coral que, al llar¡ dels darrers quaranta-ci~ anys.. ha portat a terme Ulli tasca notabilíssima, tant en , terreny del testimoni CÍ\IC c. l'àmbit dels països catalr (Homenatges a Déodat de S.,. \'erac, Batista i Roca, etc. a Catalunya Nord, commemo11 cions de la institució ~Pau • Trevan a Toluges, Homenm~ pòstum a Ventura Gassol • Saló de Sant Jordi de la G, neralitar de Catalunya, ett com en el repertori éoncertllric (amb obres importants ambicioses dc Carissimi, Hlln· del, Mozart, Becthol'en. Brahms i Dvorak. etc.). V TROBADA CORAL DE GRÀCIA El proppassat 28 de novembre tingué lloc. al coBegi La Salle de Gràcia, la V Trobada Coral dc Gràcia. Aquesta manifestació musical. una de les més de~tacades de Ja Delegació del Barcelont:s de la Federació Catalana d'Entitats Corals. ha esde\ ingut ja tradicional. al llarg dels cinc anys consecutius dc celebració. en el calendari dels esdeveniments corals barcelonins. IOlC f\ i ngucrcn en aquesta nova edició els grup~ següenL> Coral Nou Horit7Ó (dir.: Lluí Borau), Coral Espígol (dir Quim Mañós), Coral Halucr (dir.: Ricard Gimeno). Cant. res Mumanvencs (dir.: Jol<' Vila), Cora!" Nou Ressò (d; Joan Rodà). Coral Gcnciar de Sant Miquel dels Sa!" (dir.: Poire Vallvé). (o~ Mare de Déu del Coll (di... Joan Gibert). Coral ~im (dir.:Josep Vila) i Coral La1 nia (dir.: Mit¡uel SaladrigU<l "MllSICÀLIDA" FUSIC (rundació Societat i Cultura) ha ofert darrerament un avanç dc la segona temporada dc ''Musicàlida" a Barcelona. amb unes uudicions a l'Abraxas, amb Iu intervenció dc .lcnnifer (veu), l.ucky Guri (piano), Mich..:l Wagcmuns (piano). Duet Angel PereiraAntoni Olal Sabater (vibràfon i piano). Miyuel Bofill (saxofon) i Albert Guinovart (piano). I El decurs de Ja tcmpor:~t 1987 de "Musicalida" vam<· bilil7ar més dc I0.000 pelli' (. nes: de cara a Ja segona ¡¡r porada. han estat program' més de cent concerts a n<:"' ciutats de Catalunya, i U' gran campanya dc distribl!( de cassenes. amb una sde((l d "enregistraments d'algull' audicions. ~------- MÓN SONOR VS D'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS D'AHIR • DEMÀ "L'ESPILL", CENTRE D'ESTUprs MUSICAL DEL BERGUEDA El proppassat mes de novembre, "L'Espill", Centre d'Estudis Musicals del Berguedà de Berga, celebrà amb dive~os actes el seu cinquè aniversari (conferència ~e San~i Riera, sobre pedagog¡a musical; espectacle "La cançó més bonica del món" per la Camerata de Cançó Tradicional; exposició sobre els instruments , ha e.. 1ques¡¡ 11 uêll! .a-cin, fiC Uit t en e Í\~C Cê ·ata~ de St. te. a. emo¡¡. ''Pau • 1enau;r ISSol'a: la Gt' :t, e~t ncerti;. 'tants ?-Hfin- 'loven, :g.üenb ~.: Uur 11 (dir. ~alu~rr Canta • j(K ~ (d~ ênciar.;. il~~~ f :\ún. al !.al irigue< tradicionals i d'orquestra; concerts pel Cor Sant Esteve, de Vila-seca 1 Salo~ 1 pels professors de L'Espill). Durant aquests cinc anys de vida, "L'Espill" ha estat un focus dinamitzador a Berga i a la seva comarca, i el treball realitzat és auguri de noves i esperançadores realitzacions. ~~~ -·~. >.·... ~PJ~CI~~l<;~~~~ .·:-.:-·--. ~ .. -· I:ORFEO CATALA El tradicional concert nadalenc de la diada de Sant Esteve: enguany ha estat precedit per Ja interpretació dels cors de l'oratori La Creació, de Haydn, com ja fou anunciat, dintre els concerts que han constituït el Festival de la Vall d'Aosta (Itàlia). Convidat especialment pels organismes rectors d'aquella regió autònoma italiana, l'Orfeó Català emprengué el viatge en avió el dijous, 17 de desembre, fins a Ginebra, des d'on, en autocar i passant per les regions pre-alpines de França, des de Chamonix travessà els Alps pel túnel del Gran Saint Bernard, i arribà a Aosta; fou un viatge ple de bells paisatges muntanyencs i d'amples valls encara verdes. L'endemà hi hagué els assaigs amb l'orquestra anglesa, la Saint John Smith Squarc, i el seu director, John Lubbock, qui havia de dirigir el concert. Aquest tingué lloc el vespre del dia 18, a la bella església de S. Ourse, on el públic que l'omplia a vessar aplaudí amb entusiasme l'actuació de tot el conjunt executant, d'una manera especialísima els solistes anglesos i el nostre Orfeó, les veus ben conjuntades del qual ressonaren magnlficament sota les voltes d'aquell temple. El diumenge, dia 20, fou el de la tornada a Barcelona, i immediatament s'acabà de preparar el Concert de Sant Esteve, en el qual coHaborà per primer cop en una obra simfònico-coral l'Orquestra de Cambra del Palau de la Música Catalana, dirigida pel seu titular, Joan-Josep Olives. Aquest concert, la tarda del 26 de desembre, començà amb la interpretació dels números principals de La Creació, l'obra que l'Orfeó Català havia treballat aquests darrers mesos, i que constituí la primera part del concert. La segona part d'aquest concert, formada per nadales tradicionals de diversos països, permeté que col·laboressin amb el cor d'adults els dos cors infantils, amb la nostra El Noi de la Mare, harmonitzada per S. Jonhson, els més petits, la tradicional cèltica L'estable joiós de J . Rutter, els infants majors, la del cor juvenil amb la tan coneguda Santa nit, de F.X. Grüber, i la de tots quatre cors, amb l'obra Hodie Christus natus est, de J.P. Sweelink, harmonitzada en aquesta versió pel director de l'Orfeó Català, Simon J ohnson. OBITUARI Aquest darrer desembre, l'Orfeó Català ha sofert la pèrdua del seu consoci Osvald Cardona i Roig, que havia coHaborat intensament en Ics tasques directives de l'entitat sota les presidències de Fèli~ Millet i Maristany i de J oan Antoni Maragall i Noble. Osvald Cardona, professor de català des del curs 1936-1937 professat per P. Fabra, era també molt conegut com a poeta i com a assagista (sobre Verdaguer, Carner, Ruyra, Maragall) i bon traductor d'es- criptors italians (Papini i Pellico), sobretot dels Sonets de Petrarca, que li valgueren el reconeixement oficial per aquesta darrera tasca. A més, li fou atorgat un Premi J aume I per la seva acció cívica i ciutadana. A l'Orfeó Català fou un collaborador cficacíssim del secretari Miquel Sapcras, i hi professà durant di,·erses temporades cursos de català superior i de traducció i correcció de textos, destinats als socis de l'Entitat. Descansi en pau Osvald Cardona, i rebi la seva germana Rosor, així com els seus nebots i familiars. els nostre més semit condol E.X. HOMENATGE, A TREMP, A DOMENEC CARDENYES El passat 22 dc novembre, la vila de Tremp reté homenatge a la figura de Domènec Cardenyes amb motiu de commemorar-se el desè aniversari de la seva mort. Es tracta d'un músic que serví, amb un molt exacte sentit de la vocació, el que fou el seu art. Nascut a Ponts, el seu camp d'acció es projectà en aquesta població nadiua i també a Balaguer; i, d'una forma especia~ a Tremp, on féu de toL Hi va crear l'Esbart Francesc Pujol, la Tuna del Collegi de Sant Josep i féu que hi tornés a ressorgir l'Orfeó de Tremp, enllaçant així amb una tradició que venia del 1877, quan el doctor Roure va crear la primera societat coral: "La Lira". Cardenyes creà també una orquestra, la "Dynamic's" per animar festes. Finalment, cal remarcar de forma especial la seva tasca com a pedagog a Tremp. Una menció especial mereix la seva tasca com a compositor, tasca en la qual es trobava especialment còmode. HOMENATGE AL MESTRE ~~~lli~~~~~~~~~~~ L'esmentat acte d'homenatge aplegà antics companys seus, com els membres d'una <)rquestra de ball que obrí la manifestació, amics membres dc l'Esbart Francesc Pujol que oferiren un repertori atractiu, la Cobla Comtal de Balaguer que oferí quatre obres de Cardenyes i, finalment l'Orfeó dc T remp, q ue féu això mateix amb sis temes, closos per Oh, Verge de Valldejlors, dedicada a la patrona de Tremp. TERRASSA: SESSIÓ DE BENEDICClÓ J AUDICIÓ DE L'ORGUE DE JORDI ALCARAZ El dia de la Festivitat de Santa Cecília (22 de novembre proppassat) tingué lloc a la Basílica del Sant Esperit, de Terrasa, una emotiva i significativa sessió: l'acte de benedicció, i una posterior audició, de l'or-. gue del compositor Jordi Alcaraz ( 1943- 1985). Es tracta d'un magnific ins trume nt, construït l'any 1980 per l'orguener Gerhard Gren1.ing, que la mare del compositor - malauradament, prematurament traspassat ha donat a Joan Casals i Clotet (organista de la Basílica del Sant Esperit de la cilllat vallenca i fundador i director del Cor Montserrat), i que resta dipositat en custòdia a la Capella del Sagrament dc la mencionada Basílica. Després del ritu de benedicció, tingué lloc una audició musical en la qual prengueren part els organistes Joan Casals i Jordi Gorina, la Schola Cantorum (dirigida per J osep Figueras) i el Cor Montserrat, que - sota la direcció de J oan Casals- , interpretà una obra de Jordi Alcaraz (Us dono gràcies, Pare) i, amb caràcter d'estrena, una obra del compositor americà Charles Outwin (In memoriam), escrita com a homenatge pòstum a Jordi Alcaraz. 45 MÓN SONOR ARA • ABAN S D'AH IR • DEM À • ARA • A BANS PELL DE BRAU EL COR DE RTVE HOMENATJ À MOMPOU Amb un concert extraordinari celebrat al Teatro Real de Madrid, el Cor de la RTVE, que dirigeix Jordi Casas, va homenatjar Frederic Mompou. El programa, que contenia obres de Debussy, Ravel, Hindemith, Milhaud i VillaLobos, inclogué tres obres del nostre compositor: Santa Maria (Càntiga número 10), Cantar del alma i La vaca cega. El concert, que fou transmès per Ràdio Nacional d'Espanya - Ràdio 2- fou obert amb un curt recordatori de Rodolfo Halffter. El Cor de RTVE col-laborarà enguany en el cicle de l'Orquestra del mateix ens, amb un total de sis produccions. La primera, serà la Missa Sancta Ceciliae, de Haydn. Posteriorment, amb Dafnis i Cloe, de Ravel, a la qual seguirà StabaJ Mater, de Poulenc, i Requiem, de Verdi. Finalment, el Cor de RTVE hi actuarà en el Requiem guerrer, de Britten. A part, cal esmentar el concert que tindrà lloc els dies 14 i 15 d'abril, que dirigirà Jordi Casas, amb Valsos. Opus 39, de Brahms i Les noces, de Stravinsky. Aquesta darrera obra comptarà amb la presència de Percussionistes de Barcelona, el conjunt que dirigeix Xavier J oaquín. El cicle comprèn un total de vint-i-cinc programes, tres dels quals seran dirigilS per Antoni Ros-Marbà. MAR! CARMEN PALMA, NOVA DIRECTORA DEL FESTIVAL INTERNACIO NAL DE MÚSICA I DANSA DE GRANADA "A Espanya. falta curiositat per la música i ambició per a l'aventura; i això és preocupant, perquè un poble a qui li manca això, és un poble amansit", comenta la barcelonina Marí Carmen Palma, directora d'un dels Festivals més prestigiosos de la Peninsula i amb innuència al continent europeu: el de Granada. El proper estiu se celebrarà l'edició número 37 del Festival: "Es necessari desenvolupar una nova visió comercial i cultural per aconseguir que les coses siguin molt atractives. Aquí radica el problema: què pot resultar atractiu en el nostre país? Per al públic de Granada no és atractiu un gran quartet de corda o un exceflent . · .. --,. . ; ,· . . trio; en canvi sí que ho és 16 solista de renom, una gran orquestra o una òpera impor. tanJ; perquè, aquestes cose no les té la resta de l'any in importants. Els visitants peus busquen allò contrari. No és un festival fàcil, ens explia Mati Carmen Palma. Mari Carmen Palma t'! néixer a Barcelona, on ha CUr· sat Ja carrera de Música ib d'Història medieval, sense Qll ara les exerceixi. Des de fa·IC anys, és directora de Prog¡a. rnació Musical de la F undacii Caíxa de Pensions de Bar· celona. El Festival de Granada, ll celebrarà, enguany, entre ell! de juny i el 7 de juliol. ewr/ \, . ARREU ~,~.··¡ · . ~: -"{~ . _?e~'!!.~,·~ . ' .. -.. ·. . ~ \ ;:- l ·- • ' "'.•, ·., ·. ..... l' ·:·~ CBS VEN LA SEVA DIVISIÓ DE DISCOS A SONY PER 230.000 MIUONS DE PESSETES La Columbia Broadcasting System (CBS), un gegant de les comunicacions nord-americanes, ha venut 1a seva divisió de discs, per 230.000 milions de pessetes, a la multinacional de la tecnologia àudio-visual japonesa Sony. Aquesta compra implica una integració de la tecnologia punta àudio-visual amb el fons musical i amb els artistes més importants del món. La transacció es farà efectr va a partir de 1988. Actu3~ ment, la CBS controla el ]Jf del mercat mundial. I, al ~ catàleg, hi ha els artistes llt' significatius del moment, C()~ Bruce Springsteen, Frank Sf natra, Michael J ackson, Juf. lglesias, Placido Domingo Bob Dylan. SE SUSPÈN EL FESTIVAL D'ÒPERA DE LAS P ALMAS PER FALTA DE SUBVENCIO NS UNA SALA PAU CASALS A TÒQU IO La 21 a. edició del Festival d'Ópera de Las Palmas de Gran Canaria no es podrà celebrar, el 1988, per problemes financers. El govern canari va pressupostar per al proppassat festival, 60 milions de pesetes; però la subvenció per a la propera edició és solament de 25 milions. Els ~ Amigos Canarios de la Ópera", organitzadors del Fes- 46 tival, han fet públic un comunicat en què critiquen la política cultural del govern autònom ~que menysprea 20 anys d'esforços d'una organització privada que treballa per al públic i la cultura canària". Si bé el Festival acostuma a tenir també altres patrocinadors econòmics, la part més gran del pressupost era assumida sempre pel govern autònom canari. Des del passat mes de nevembre, la ciutat de Tòquio té una sala per a concerts amb el nom de Pau Casals. La sala és deStinada a música de cambra, i és al centre cultural més modern de la capital, a I'Ochanomizu Square. La construcció i patrocini del nou auditori ha anat a càrrec de l'editorial "Shufunoto- mo" que, amb ell, ha vofr. celebrar el centenari del nai.1. ment del seu fundador, Tak yoshi lshikawa. L'arquitecte de la sala és • japonés l7o7aki Arata. Ocu; un espai de 1.040 metres qlll' drats, 160 de ls quals són l'escenari. i té una capacitat peP 511 persones. - - -- - MÓN SONOR NS D'AHIR • DEMÀ • ARA • ABANS D'AHIR • DEMÀ -r. ·EL A DE l¡a- és ur. dia. l'on1e de juliol vinent. Aquest concurs és patrocinat per "Friends of the Langollen lnternational Musical Eisteddfod", i hom hi ofereix premis de 150, 75 i 40 lliures esterlines. Les inscripcions poden ser ' CONVOCATORIES CURSET DE MUSICOTERÀPIA, A L'ESCOLA LUTH IER presentades fins el \'inem dia 15 d'abril. A efectes de nacionalitat, s'assenyala que Irlanda, Anglaterra, País de Galles i Escòcia en constitueixen quatre de diferents. granor. r imprx. ~S COSf.\ my is(¡¡¡, 'lis eurtt :trari. N& 's explíc! Llma V! [1 ha CU!· ISÏCa ib :eose q\1( de fa·le . Progra- ~undacit de B3!· mada, ¡¡ ntre el li •I. Des del passat mes de novembre i fins l'abril de 1988, a l'Escola Luthicr té lloc, cada dilluns un curs de musicoteràpia, !:objectiu esse~cial del qual és la comprensiÓ global de l'acció positiva que la música exerceix en la persona. Sota l'epígraf general de "La música aplicada al desenvolupament psicomotor", Matilde G. Ballonga, professora de solfeig i teoria, hi dirigeix una sèrie d'exercicis psicomotors destinats a nivells preescolar i escolar, i d'altres d'especials de reeducació (programa de tècniques basades en la utilització del so i el ritme com a teràpia per a resold re problemes d'integració ambiental o deficiències psico-sensorials). Col·laboren al curset, en aspectes específics, el neuròleg i neurofisiòleg Dr. Vincíus J . de Paíva, el logopeda Marcel Martorell i el professor d'expressió corporallgnasi Blanch. Informació: Escola Luthier, Ba l mes, 53, pral., tel. 323 22 46. 08007 Barcelona PREMI DE CANT PER A J OVES CANTAIRES Vinculat al Festival Internacional de Música de Langollen, es convoca per setena vegada la "Internacional Young Singer Competition of the Year". Es tracta d'un concurs obert a cantants de 16 a 25 anys, que tindrà lloc, en un sol li CONCURS D'ÒPERA "EUGENIO MARCO" L'Associació d'Amics de l'Òpera, dc Sabadell, ha convocat el Concurs "Eugenio Marco", adreçat al descobriment i la promoció de nous cantants d'òpera. Poden participar al certamen tots els cantants de nacionalitat espanyola que hagin cursat la carrera en un conservatori oficial o hagin fet uns estudis similars en una escola privada o amb un professor particular. L'edat màxima és de 32 anys per a les veus femenines i de 35 per a les masculines. El concurs constarà de tres proves selectives {la primera, efectuada privadament, i, les altres dues, amb caràcter pú- bliè), les quals tindran lloc al Teatre Municipal de Sabadell els dies 8, 9, 10 i l i de març de 1988. El primer premi és dotat amb 500.00 ptes.; el segon, amb 250.000 ptes.; i el tercer, amb 200.000 ptes. Són previstos, també, diversos premis especials: al millor intèrpret d'òpera alemanya ( 100.000 ptes.), a la millor veu dc baix (100.00() ptes.) i al millor intèrpret d'òpera espanyola (50.000 ptes.). Data límit d'inscripció: 15 de febrer de 1988. Informació: "Associació d'Amics de l'Òpera de Sabadell, Pl. de Sant Roc, 22, 2n, la; tel. (93) 725 67 34, 08201 Sabadell". FUNDACIO CAI XA DE PENSIONS TEMPORADA MUSICAL 1111 VIII Festival de Música Romàntica Felix Mendelssohn . PER Lrà efectr . Actwlla el 'lff' 1, al~ :ístes ni 1ent, oor hank S.. ·on, M bmingo 13 gener Oel13 de gener al 16 de març de 1988 CENTRE CULTURAL de la CAIXA de PENSIONS. MONTSERRAT ALAVEDRA, soprano. MIGUEL ZANETII, plano. ORIOL ROMANI, clarinet. Obres de: SChumanrrWleck. Spohr. Mendelssohn. Schumann 20gener CENTRE CULTURAL de la CAIXA de PENSIONS. BRU NO CAN INO, plano Obres de: MendelssoM. Beethoven. Fauré, Brahms. 27oen« CENTRE CULTURAl de la CAIXA de PENSIONS LINDSAYSTRING QUARTET Obres de: Mendelssohn.. Beethoven. 3f«lrer 10f«lrer CENTRE CULTURAL deia CAIXA de PENSIONS QUARTET ENESCO, de Paris. RAMON COLL, plano. 17febrer CENTRE CULTURALde la CAIXA de PENSIONS JORDI MASÓ, plano. 24 febN!r CENTRECULTURALde la CAIXA de PENSIONS CORAL CARM INA, (Director:Jordi Casas}. Obres de:Janaceck, Schumann, Mendelssohn. Obres de: Mendelssohn, Chopln. etres qut , són l'e!' :itat per MONTSERRAT TORRENT, orgue Obres de: Brahms. Soler. Mendelssohn. Sf«lrer 19 f«lrer WOLFGANG ZERER, orgue Obres de: Sra hms. Mendelssohn. Reg er. Reubl:e. MARIA NAZY, orgue. Obres de: Mendelssohn, Schumann. Ust. JORDI FIGUERAS, orgue. Obres de: Bach. Mendelssohn. Brahms. aJRSD1NTERPRETAOÓPERACANI'ANISII'IANlSTES,MIGuaZANE'ITI Oel14 al20 gener de 1988 Tots els concerts començaran a les 21 h. VENDA DE lOCAliTATS: A partir del dia 2 de gener de 1988 al Palau de la Musica Catalana. (e/. Amadeu Vives, 1 Tel. 301 11 04) d'11 a 131 de 17 a 20 h. (el mati dels dissabtes no hi' ha venda) I el mateix dia del concert a partir de les 17 h. Servei d'Informació de la Fundació Galxa de Pensions. Telèfon: 317 57 57 Obres de: Mendelssohn. 2març CENTRE CULTURAL de la CAIXA de PENSIONS ALBERT NIETO, plano. sala és e ~ ia Ocur• ESGL~SIA de SANTA MARIA de GRÀCIA 22oen« 4~ CENTRE CULTURAL de la CAIXA de PENSIONS ANNA CALVO, violi. SALLYHEATH, piano. JOAN ENRIC LLUNA, clarinet. NICHOLAS ROBERTS, violoncel. Obres de: Mendelssohn, Brahms ha volgu (!el naix~ .or, Tak!· CICLE D'ORGUE ROMÀNTIC Obres de: Schumann, Uszt. Mendelssohn. 9 març CENTRE CULTURALde la CAIXA de PENSIONS DIVERTIMENT! ENSEMBLE, de t:ondres. Obres de: Bach. Txalkovskl. Mendelssohn 16març PALAUdela MÚSICACATALANA ALA BBC CONCERT ORQUESTRA. ORFEO CAT Joan Rodgers, SOJl(llna. Caire Powell, mezzo-soprano. Rldlard Morton, tenor. Helnz·Jurgen oemttz, baríton. Director: Laszlo Hettay. Mendelssohn Elles, op. 70 FUNDACIÓ CAIXA DE PENSIONS MÓN SONOR CONCER TS • RECITA LS • CONCER TS • RECITALS ( BARCELONÈS GENER I, divendres 19 h. Barcelona Catedral Orfeó Gracienc. Dir.: A. Perez-Simó 7. dijous 21 h. Barcelona Liceu La clemenza di Tiro. de Mozart. Dir.: Uwe Mund 9, dis!>abte 19 h. Barcelona Palau 20 h. Barcelona 21 h. Barcelona Institut Sant Josep de Calassanç Parròquia Sant Medir Orquestra Ciutat de Barcelona Jordi Vilaprinyó, piano. Dir.: Franz-Paul Deckcr. Bach-Stokowsky, Mestres Quadren· · Benejam, Cerdà, J. Serra Coral Canticorum 11 h. 11,30 h. Barcelona Barcelona Palau Cotxeres de Sants 17 h. Barcelona liceu 11, dilluns 22 h. Barcelona Condal Orquestra de Cambra Catalana. Dir.: Joan Pàmies. Bach, Jolivet, Todrà. 12, dimarts 21 h. Barcelona Liceu La clemenza di Tiro, dc Mozart. Dir.: Uwe Mund 13, dimecres 21 h. Barcelona Centre Cultural Caixa de Pensions Montserrat Alavedra, soprano. Miguel Zanetti piano. Ori~' Romaní, clarinet. Schumann, Spohr, Mendclssohn (VIII ft!. tival de Música Romàntica) 14, dijous 21 h. Barcelona Liceu La clemen:a di Tito. de Mozart. Dir.: Uwe Mund 15, divendres 20 h. Barcelona 21 h. Barcelona St. Vicenç de Sarrià Palau 21 h. Barcelona Monestir de Pedralbes Orquestra de Cambra del Palau de la Música Catalana Orfa: 7l • 7, Català. Dir.: Simon J ohnson Orquestra Ciutat de Barcelona. Ida Haendel, violí. Dir.: Fran¡. Paul Decker. Villa-Lobos, Brahrns. Beethoven Orfeó Gracienc. Dir.: A. Pérez-Simó 16, dissabte 19 h. Barcelona Palau Orquestra Ciutat de Barcelona. (Segona audició) 17, diumenge li h. 11,30 h. Barcelona Barcelona Palau Cotxeres de Sants 18.30 h. Barcelona Conservatori Municipal 19 h. Barcelona Casal del Metge Orquestra Ciutat de Barcelona. (Tercera audició) Banda Municipal dc Barcelona. Dir.: Pablo Sanche7" Tale~ Txaikovski, Khatxaturian Orquestra de Cambra Joan Massià. Dir.: J. Pich Sanlasusam Moz.art (Associació Massià-Carbonell) Grup Diatessaron. Josep BeneL tenor. Àries i cantates bamques (Diumúsica) 21 h. Barcelona Palau 21 h. Barcelona Centre Culturàl Caixa Pensions 21. dijous 21 h. 21 h. Barcelona Barcelona Liceu Palau Un hal/o in maschera, de G. Verdi. Dir.: Uwc Mund Natalia Gutman, violoncel. Eliso Virsaladzc, piano (lbe'càmera) 22, divendres 21 h. Barcelona Palau 21 h. Barcelona Sta. Maria de Gràcia Orquestra de Cambra dc la Filharmònica dc Berlín. Pavel G:· • lilov, piano. Grieg, Mo7art, Mendelssohn. Txaikovski (El' roconcert) Montserrat Torrent. orgue. Brahms, Soler, Mendebohn (VI[ Festival de Música Romàntica) 21 h. Barcelona Palau 10, diumenge 20, dimecres 23. dissabte 29 31 Orfeó de Sants. Dir.: Montserrat Tous Orquestra Ciutat de Barcelona (Segona audició) Banda Municipal de Barcelona. Dir.: Albert Argudo. Bading., Brahms, Groba, Falla. Vives La clemen::a di Tiro.de Moz.art. Dir.: Uwe Mund Pum~. FE I, 3. 5, ~ 6, 10, li ï31 Vladimir Spivakov, violí. Leonid Blok, piano. Beetho~et Brahms (lbercàmera) Bruno Canino, piano. Beethoven, Fauré, Brahms, Mendelr solm (VI II Festival dc Música Romàntica). Orquestra Ciutat de Barcelona Bruna-Leonardo Gelber. po; no. Dir.: F ran1- Paul Decker. Gerhard, Bach-Stokolls~ Brahms BA G 6, 24, diumenge li h. 17 h. 19 h. Barcelona Barcelona Barcelona Palau U ceu Casal del 'v1ctge Orquestra Ciutat dc Barcelona (Segona audició) ~ 16 Un hal/o in maschera, de G. Verdi. Dir.: Uwc Mund Carles Trepat, guitarra. Guinjoan, Taverna-Bech, Brotot> Mompou (Diumusica) 25. dilluns 21 h. Barcelona Palau 22 h. Barcelona Condal Philharmonia Orchestra. Sílvia Marcovici, violí. Dir.: Placic' Domingo. Wagner, Bruch, Dvorak Manuel Camp, piano. Gershiwn, Camp - - - - - -- - - MÓN SONOR jS CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS 27, dimecreli 21 h. 21 h. Barcelona Barcelona liceu Centre Cultural Caixa de Pensions Un ballo in maschera. de G. Verdi. Dir: Uwe Mund Quartet Lindsay. de Londn."'S. Beethoven. Mendelssohn (VIII Festival de Mú~ica Romàntica) 28. dijous 21 h. Barcelona Palau Orquestra Ciutat dc Barcelona. Solistes vocals. Coral Càrmina. Dir.: Fran1-Paul Decker. Schumann 29, divendres 21 h. 21 h. Barcelona Barcelona liceu Palau Un hal/o in maschera, de G. Verdi. Dir.: Uwe Mund Orquestra Ciutat de Barcelona (Segona audició) 21 h. Barcelona Palau Els Petits Cantors de Viena 19 h. Barcelona Casal del Metge 19 h. Barcelona Palau Jaume Francesch, violí. Dolors Cano. piano. Beethoven (Diumúsica) Els Pelits Cantors de Viena FEBRER I, dilluns 21 h. Barcelona Palau Orquestra dc Cambra de Zuric. Rafael 0r07CO, piano. Dir.: Edmond dc Stoutz. Salieri, Monrt. (lbercàmera) 3. dimecres 21 h. Barcelona Centre Cultural Caixa Pensions Joan Enric Lluna, clarinet. Anna Calvo, violí. Sally Heath, piano. Lindsay Martindale, violoncel. Brahms. Mendelssohn (VI II Festival de Música Romàntica) 5, divendres 21 h. Barcelona Palau 21 h. Barcelona Sta Maria de Gràcia Orquestra dc Cambra de Viena. Dir. i piano: Philippe Entremom. Mo1art, Haydn (Euroconcert) Wolfgang Zerer, orgue. Brahms, Mendelssohn, Rega (Vlll Festival de Música Romàntica) 19 h. Barcelona Palau Orquestra Ciutat de Barcelona. Dir.: Alexander Rahbari. Cecile Ousset, piano. Laporte, Saint-Saens, Borodin 11 h. 11,30 h. Barcelona Barcelona Palau Cotxeres de Sants 19 h. Barcelona Casal del Metge Orquestra Ciutat de Barcelona (Segona audició) Banda Municipal de Barcelona. Vicenç Aguilar, trompa. Dir.: Josep Pons. Rossini, Strauss, Mozart, Wagner Gerard Claret, violí. Josep M. 8 Escribano, piano. Bach, Stravinsky, Guinjoan, Prokofiev (Diumúsica) 8, dilluns 21 h. 22 h. Barcelona Barcelona liceu Condal Der Freischü1z, de Weber. Dir.: Peter Schneider 61 mmaval d'Arlequí. Dir.: Jordi Vilà Zapata 10, dimecres 21 h. Barcelona Centre Cultural Caixa Pensions Quartet Encsco de Parla. Ramon Coll, piano. Janacek, Schumann, Mendclssohn (VIl! Festival de Música Romàntica) 11, dijous 21 h. Barcelona Liceu Der Freischiilz, de Weber. Dir.: Peter Schneider 13, dissabte 19 h. Barcelona Palau Orquestra Ciutat de Barcelona. Lluís Claret, violoncel. Dir.: Edmon Colomer. Ferrer, Shostakovitx, Bartók 14, diumenge li h. 11,30 Barcelona Barcelona Palau Cotxeres de Sants 17 h. 19 h. Barcelona Barcelona liceu Casal del Metge 22 h. Barcelona Teatre lliure Orquestra Ciutat de Barcelona (Segona audició) Banda Municipal de Barcelona. Dir.: Albert Argudo. Concert de Carnaval Der Freischiil:, dc Weber, Dir.: Peter Schneider. Mireia Planas, piano. Schumann, Fauré, Prokofiev, Ardèvol, Viñas ( Diumúsica) Orquestra de Cambra Teatre Lliure. Oir.: Josep Pons. Stravinsky. Milhaud. Serocky, Gerswin, Martinu. Montsalvatge 22 h. Valls Església de Sant Joan Polifónica dc Puig-reig. Orquestra de Cambra. Solistes vocals. Dir.: Ramon Noguera. El Messü.•s dc Handel 6, dimecres 16 h. Balsareny Casal Verge de Montserrat Coral Sant Esteve, dc Balsareny. Dir.: Joan Bajona. Millet, 01tn•, Vilu, Cohi Grau, PérC7 Moya 16, di ss abtc 20,30 h. Sant J oan de Vilatorrada Centre de Cultura Josep M." Vilar. Pilar Pla, duet de música romàntica. Schubert, Schumann, Brahms, Wolf 30, dissabte 20.30 h. Sant .Joan de Vilatorrada Centre dc Cultura Trio dc Vent Saxia. Telemann, Vivaldi, Haydn, Mo1art 30, di~sabte 31, diumenge din~ urcell. Ori' I Ft<6, dissabte Orfo: , 7. diumenge =ranz. 'aleJil. :usaru ban& ~0\tt (Ibi!- ALT CAMP GENER t(VK 30, dissabte L :r, Jll' BAGES Oll~l GENER ~ ïOlOlh 49 MÓN SONOR - - CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITA FEBRER 13, dissabte 20,30 h. Sant Joan de Vilatorrada Centre de Cultura Coral Al Vent, de Sant Vicenç de Castellet BERGUEDÀ GENER 3, diumenge 18 h. Bagà Teatre 17, diumenge 18 h. Berga L'Espill Polifònica de Puig-reig. Dir.: Ramon Noguera, El Messie5 , Handel Anna M.• Albors, piano Sta. Coloma de Queralt Església parroquial Polifònica de Puig-reig. Orquestra de Cambra. Solistes. Ramon Noguera. El Messies de Handel CONCA DE BARBERÀ 18 h. 10, diumenge GARR AF GENER 3, dissabte 22 h. Vilanova i la Gehrú Església de la Geltrú Polifònica de Puig-reig. Orquestra de Cambra. Solistes. Ramon Noguera. El Messies, de Handel SOLSONÈS GENER 6, dimecres 18 h. Solsona Catedral Polifònica de Puig-reig. Orquestra de Cambra. Solistes. Dr Ramon Noguera. El Messies, de Handel · VALLÈS OCCIDENT AL GENER 2 1 b. 2 1, dijous Terrassa Centre Cultural Caixa de Terrassa Orquestra de Cambra de la Comunitat Europea (GB). Adelina Oprean. Mozart, Kramar, Mendelssohn FEBRER 11, dijo.>us Terrassa Centre Cultural Caixa de Terrassa Victòria dels Àngels. M. Garcia Morante, piano üeder i 21 h. Butlleta de domiciliació bancària Butlleta de subscripció Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà CONSORCIS DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA I DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, pel pagament de la meva subscripció a la REVISTA MUSICAL CATALANA. Tinuar _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ____ Nom i cognoms Carrer _______ _ Telèfon - - - - Població _ _ _ __ _ _ __ Dte Província ______ Profess ió _ _ __ Banc/Caixa Núm. compte Núm. llibreta Agència Adreça agència Població Signatura Desitjo subscriure'm a partir del número amb la quota anual D de 2.500 ptes. semestral O de 1.250 ptes. O Faré efectiu l'import mitjançant O taló bancari adjunt O domiciliació bancària Per subscripcions a l'estranger, consulteu el preu.