Revista Musical Catalana. Núm. 42 Abril 1988
Editorial: Els drets de l'intèrpret / FIGURES I TEMPS. Eugen d'Albert i Tiefland: el verisme fora d'Itàlia. Jaume Tribó / Schonberg i Kandinsky: el color de la música i el so de la pintura. Teresa Rovira / Manuel Camp: la veu als dits. Miquel Pujadó / Ensalada: Presències, retorns i permanències. Tamino / Ballet sobre música de Maria del Mar Bonet, a Holanda. Mariona Sagarra / Mikrokosmos: Carrcras: l'emoció del retrobament. Pere Artís / Ensalada: L'altra part de l'iceberg. Tamino / TEMA. CENTENARI DE L’EXPOSICIÓ UNIVERSAL. L'Exposició Universal, conuència i punt de partença. Jaume Comellas / Aquella magna Exposició ... Xosé Aviñoa / I Exposició Universal de Barcelona. La programació musical. Marta Muntada / L'herència musical de l'Exposició Universal del 1888. Maria Isabel Ardèvol / MÓN SONOR. Arxius Musicals a Catalunya (II). Maria Ester-Sala i Josep Maria Vilar / Scherzando. Cesc / RETRAT: Joan Pons: un artista fet en el goig del treball a fons. Jaume Comellas / Exercicis d'interpretació. Josep Casanovas / Ara, abans d'ahir, demà / Discos / Llibres. Montserrat Comellas i Andrés Sanchez Pascual / Tria de concerts / Concerts, recitals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
].JORQUERA Pianos i instruments Assistència tècnica del Palau de la Música Catalana S. A . D'INSTRUMENTS MUSICALS Av. Francesc Cambó, 10 Tels. 319 60 96- 310 6912 08003 - BARCELONA Orgues, teclats simfònics, sintetitzadors, etc. SCHI;ç{MEL l>LBY:SL KAWAI Via Laietana, 32-34 Tels. 319 60 96 - 310 69 12 08003- BARCELONA ASTOR ~osttnborf,tt C. BECHSTEIN. VAMAHA R_OYALE ~ STEINWAY s SONS EDITORIAL ELS DRETS DE L'INTÈRPRET 'P ÈPOCA ANY V- NÚM 42- ABRIL 1988 Director: Jaume Comellas Sots-director: Llu is Mili et Cap de Redacció: Pere Artls Maquetatge: Eulàlia Furriol Correcció: Joan Costa Fotografia: Pau Barceló Publicitat: Publi/Tempo, S.A. Amadeu Vives, 3, 3r, ¡a B. Tels. 301 33 93- 317 99 28/ 82 08003 Barcelona Publicidad en Medios de Comunicación, S.A. Travessera de Gràcia, 17-21, 3r, 43 Tel. 209 71 19 08021 Barcelona Fotocomposició, compaginació i impressió: Igol, S.A. Distribució: L'Arc de Berà, S.A. Dipòsit Legal: 8.34.432/83 Consell Editorial: Fèlix: Millet (President) Montserrat Albet Roger Alier Josep Casanovas Maria Ester-Sala Gregori Estrada Enric Gispert Joan Guinjoan Carles Guinovart Antoni Marí Oriol Martorell Xavier Montsalvatge Santi Riera Collaboren en aquest número: Maria Isabel Ardèvol, Pere Artís, Xosé Aviñoa, Josep Casanovas, Cesc, Jaume Comellas, Montserrat Comellas, Maria Ester-Sala, Marta Muntada, Miquel Pujadó, Tamino, Teresa Rovira, Andrés Sanchez Pascual, Jaume Tribó i Josep M. Vilar. REVISTA MUS ICAL CATALANA Amadeu Vives, ¡ Tel. 301 li 04 08003 Barcelona La recent presentació a Barcelona de la Societat Cooperativa d'Artistes Intèrprets o Executants d'Espanya -SCAIEDE- situa, una vegada més, la problemàtica de la propietat inteHeetual. Una problemàtica complexa, que compta amb òptiques ètiques, jurldiques i consuetudinàries molt diverses i que, de fet, constitueix una realitat que viu en un permanent estat conflictiu. SCAIEDE situa l'acció en un terreny en el qual fins ara existia un buit absolut a l'Estat espanyol. El dels drets de l'intèrpret. Mentre arreu aquests drets porten anys amb unes línies de desenvolupament perfectament establertes, aquí ha calgut esperar l'entrada a la Comunitat Econòmica Europea perquè les peticions del vast - i bigarradament representat- collectiu d'executors, fossin tingudes en compte i, així, arribar a la Llei 22/ 1987 de Propietat lnteHectual, que recull, entre d'altres, els drets dels artistes intèrprets o executants pel que fa a la reproducció i comunicació pública de les seves interpretacions o execucions, quan els fonogrames en els quals se suporta aquestes interpretacions o execucions, tinguin un ús amb finalitats comercials. En definitiva, als coneguts i reconeguts drets d'autor s'hi afegeixen aquests. I juntament amb els drets, els membres de SCALEDE han deixat molt clar que també neix una dinàmica recaptatòria independent de l'habitual per als esmentats drets d'autor. D'aquesta manera es fixa inequívocament la independència respecte de la fins ara monopolistica Societat General d'Autors d'Espanya. En aquest sentit, l'esmentada Societat Cooperativa que acaba de néixer, es disposa a constituir-sc en canalitzador i gestor de les noves recaptacions legals, comptant amb el suport que li atorga un nombre ampli d'organit?acions sindicals i gremials de tot l'Estat i d'un nombre important de paisos de quatre continents. En tot cas, no actuarà en solitari. La importància del tema, la situa, d'una forma gràfica, la xifra de 10.000 milions susceptibles dc ser recaptats cada any a tot l'Estat en concepte d'aquest dret. La meitat dels quals, generats per Catalunya. Hom espera que el fruit d'aquests ingressos potencials ha de servir, per una part, per retribuir l'esforç professional dels intèrprets i executants i, per l'altre, per afavorir la millora del status social del músic i intèrpret en general, a través de diversos tipus d'inniciatives. Caldrà esperar ara la promulgació del reglament que doni operativitat als nous preceptes legals i, amb ell. la posada en marxa d'una nova dinàmica en el camp de la defensa de la propietat intellectual. SUMARI EDITORIAL FIGURES I TEMPS Els drets de l'intèrpret . . . . . . . . . . ............... Eugen d'Albert i Tiefland: el verisme fora d'Itàlia. (Jaume Tribó) . . . . Schonberg i Kandinsky: el color de la música i el so de la pintura. (Teresa Rovira) Manuel Camp: la veu als dits. (Miquel Pujadó) Mikrokosmos: Carrcras: l'emoció del retrobament. (Pere Artís) Ensalada: L'altra part de l'iceberg. (Tamino) . . . . . . . . . TEMA CENTENARI DE L'FXPOSICIÓ UN IVERSAL L'Exposició Universal, conOuència i punt de partença. (Jaume Comellas) . . . . . . . . . . . . Aquella magna Exposició ... (Xosé Aviñoa) I Exposició Universal de Barcelona. La programació musical. (Marta Muntada) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .. . , L'herència musical de l'Exposició Universal del 1888. . . . . . . . . . . . . . . . ...... . (Maria Isabel Ardèvol) MÓN SONOR ' .. I Arxius Musicals a Catalunya (11) (Maria Ester-Sala i Josep Maria Vilar) J Scherzando (Cesc) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Retrat: Joan Pons: un artista fet en el goig del treball a fons. (Jaume Comellas) . . . . . . . . . . . . Exercicis d'interpretació. (Josep Casanovas) Ara, abans d'ahir. demà Discos . . . . . . . . . Llibres (Montserrat Comellas i Andrés Sanchez Pascual) Tria de concerts Concerts, recitals .... Preu de la subscripció anual: 2.500 pessetel Subscripció anual Europa: 3.500 pessetes Subscripció anual Amèrica: 30 dòlars Preu d'aquest número solt: 325 pessetes FIGURES I TEMPS f..sl'ena de l'òpera. i projec/L' de decorat de Fran:: Gruber, per al Teatre d'Hamhurg. Eugen d'Albert i Tiefland: el verisnte fora d'Itàlia ~ A les darreries del segle passat, el Naturalisme, que s'havia imposat en Ja literatura, repercutí en Ja música1 el centre de 1 la qual radicava en l'òpera, únic gènere que podia permetre desenvolupar un naturalisme musical. Aquest naturalisme en la música, nascut gairebé oficialment el 1980, amb Cavalleria rusticana, dc Mascagni, trobà la possibilitat de formar escola i prengué el nom dc "verisme". La denominació provenia de la literatura "verista", variant italiana del naturalisme, originalment francès. Al camp literari, el veri5me es basava en el fet que l'art ha de ser còpia de la realitat i, per això, l'artista s'havia d'esforçar a expressar els fets amb veracitat. En principi, s'havien adoptat les bases del naturalisme francès; amb • tot, apareixia una diferència ben palesa entre aquest estil i el verisme italià: la inquietud científica dc Zola manca del tot a les Novelle rus1iccme de Giovanni Verga, i a les Novel/e delia Pescara de Gabriel~ D'Annunzio. Epígons del' verisme ~US1cal, hi hagué també compositors no ttahans d'índole naturalista, com Alfred B,runeau, Gustave Charpentier o Eugen d ~bert, però foren casos aïllats, que no arnbaren a formar escola com a Itàlia on el ve~me aguantà durant gairebé tr~nta anys I aconseguí una força que els seus creadors mai no havien imaginat. Quan el gènere fou conegut fora del país. sorgiren els imitadors. Amb pocs coneixements, moll d'entusiasme i sense cap mena de prejudicis. el verisme intenta reconciliar la gran tradició vocal romàntica italiana amb el drama wagnerià; cura l'orquestració i s'allunya encara més del lirisme "bclcantista". bastant malparat amb l'Oie/lo vcrdià. Fora d'Itàlia, alguns compositors aprofitaren l'ocasió per ser els pioners d'un estil que impressionava i. alguns cops. c~­ candalitzava. Aquests músics mai no es consideraren veristes; i el fet de no ser italians els allunyava de l'escola encetada per Mascagni. Amb tot. la perspecti\a històrica ens permet de localitzar alguns compositors que, si haguessin estat italians. haurien estat inclosos sens dubte al verisme. Uns altres, sense ser veristes en essència, van recórrer al gènere en certes obres. com Massenet. Aquest, amb Bruncau, Charpentier i d'Albert, i fins i tot el castellà Tomits Bretón, poden ser exemples del verisme fora d'Itàlia. Pel que fa a Massenet, La Navarrai.\e representa, amb Thérèse, una dc lc~ rares incursions del músic al verisme. I cal dir que es tracta d'una incursió indiscutible. Massenet estrenà La Navarraiw el IX94. Un any més tard. a Madrid. Tomús Bretón estrenava La Do/ores, una òpera. també de caire verista, que, malgrat certes cites fo lklòriques (com la famosa jota del primer acte), era una conseqüència del triomf de Cavalleria arreu del món. L'alloque du mou/in ( 1893), de Bruneau. i Louise ( 1900), de Charpentier, foren la resta del tribut francès al realisme mu~i­ cal. Calia aprofitar el corrent; i fins i tot a Alemanya arribà el verisme. gr~Icie!> a un músic singular. Eugen d'Albert, nascut el 1864 a Glasg.ow, que morí el 1932 a Riga. Una singular amaf~ama emre el verisme italià i el cromatisme del Tristany D'Albert fou el pianista més gran deb últims anys del segle passat. Després d'una carrera triomfal com a virtuós del piano, es dedicà a la composició. Dc la seva obra, només ha sobreviscut l'tlpcra Tie/land, ba.-,ada en el drama Terra hai.wr. d'Àngel Guimerà. És una obra dc mèrits indiscutible~ . en la yual d'Albert. rnú!>ic d'una gran formació. revela una im.pirució molt fluïda. amb una orquestraciú superba. MU'>icalment. Tieflancl rcprc!>Cnta una forma estètica que culminà el 1900. La 'o( Ió I) s L'ESTRENA DE TERRA BAIXA AL LICEU cat el; llà dri ar sFeall ten ho Te~ bo~ co~ el ~ - Vol•" ~'1'\tY&..-, ( o '"' t " ~ ~ ... '> dèq ni s'h -No't!.pt.,..~r e) T'l'\•~ cHtt J;_ HO 0 A Q U ( !I t PI>.\ 0[ 1'\"L"•'f OoN ')f 8 11 ~ ltA· vN HO!"\ NOI!! ~~ ( ~ Mfl Ol, 1-t. NI O~N ' f; l' &Al• ~tA· OOr< \fQASltANO &{u uN 1'\.H 1 lli\ C.. O"! 1 MOll H tOil.OPt C.· • • . • F"OA., · I [N O ' AL~lltl 1.." M U )I<: A, 1 AU101l.Of L. U I ;to'- ~ • • • • ·j r ~~ - - - FIGURES I TEMPS noritat arnpuHos.a i el ~om. anticdism ~ decae epoca, recorden l'opera .tta tana d 1, dentue que el cromattsme e orquestra men • 71 recull la lliçó del 1 nst?ny. . , . . J publicat per GUlmera en I ongmal a à. el drama Terra baixa, en el qual catal ·· aI castees basaria t'òpera, va ser. trad utt llà per José Echegar~~· 1 estrenat ~ !v'fadrid el 1896. La versto catalana ongmal, l'estrenà a Tortosa, el8 dc febrer de 1897, la companyia de. Teodor ~onaplasta. El drama donà mollu a dues operes, la que ara ens ocupa, del 1903, i una de, f~ance­ sa intitulada La catalane, amb mustca de Fernand Le Borne, estrenada el 1907. És sabut que també Puccini tingué intenció de musicar l'obra de Guimerà; si ho hagués fet, és possible que la nostra Terra baixa fos ara tan popular com La bohème, Tosca o Butterjly. Però no la va compondre Puccini, sinó Eugen d'Albert, e1 pianista i composit?r alem.any d'asc~~­ dència italo-francesa 1 de natxcnça bntanica. Els seus antecessors eren italians, i s'hi compten els compositors Giuseppe Matteo Albertí (nascut el 1685) i Domenico Albertí (ca. 1717-1740). L'avi d'Eugen, François Bénédict d'Albert, va ser secretari personal de Napoleó. El pare, Charles Louis Napoleón d'Albert (1809-1886), francès, bé que nascut a Hamburg, era compositor i arribà a ser mestre de ballet al Covent Garden de Londres. 1 O~ · ( R•' pen 1 També Puccini tingué intenció de musicar l'obra de Guimerà q 1 0<,!· ~: &Al· 11A· ~;o Pel que fa a l'autor de Tiefland, cal dir que era un cosmopolita. D'origen italià, duia un cognom afrancesat; nasqué a Glasgow, a Escòcia, el JO d'abril dc 1864; • se sentia alemany, i va morir ciutadà suís, el3 de març de 1932, a Riga, en una Letònia llavors independent. Fill de mare anglesa, malgrat el naixement a Escòcia i la residència a Anglaterra, no se'n sentí mai, de britànic, i s'inclinà cap a Alemanya; a París era conegut com "le petit allemand"; les seves declaracions germanòftles durant la primera gran guerra li produïren l'animadversió del públic de Londres. A disset anys, el director Hans Ric~ter l'acolli a Viena; Brahms li profehtza un gran esdevenidor; Hans von Bülow li estrenà la seva única Simfonia, en fa, opus 4; i Liszt, ja septuagenari, l'anomenava "Albertus Magnus" bo i afirmant q~e no li podia ensenyar res, tant de tècmca com d'expressió. D'Albert era el més gran pianista de l'època. Les seves interpretacions <;!e Beetho~en forco considerades modèliques. D~txeble de Liszt, era reconegut com el ~es .&ran. virtuós del piano. Però aquest ptamsta ttngué, a vint-i-cinc anys, vocació ~e .compositor dramàtic, i això constiuetx un cas excepcional, ja que cap dels Àngel Guimerà. grans virtuosos instrumentals del segle passat que es dedicaren a la composició no sentí l'atracció de l'òpera, com no la sentiren ni Paganini ni Chopin. El seu opus I és una Suite en re menor, per a piano, escrita a setze anys; més tard, aparegueren una simfonia, dos concerts per a piano, un per a violoncel, quartets dc corda, lJeder i música per a piano (curiosament, no pas gaire: una Sonata en fa díesi menor, i altres peces de menys pretensions). Quan d'Albert descobreix el teatre cantat, s'hi dedica amb cos i ànima, amb vint-i-dos títols, xi fra més que respectable, des de Der Rubin ( 1893) fins a la inacabada Mister Wu, enllestida per Leo Blech i estrenada, pòstumament, el 1932. Entre totes destaquen: Tíefland ( 1903), Die tolen Augen (1916) i dues òperes en un acte (Die A breise ( 1898) i F!auto solo (1905)). A les seves vint-i-dues òperes, arrenca de Wagner i, malgrat moltes innovacions, no renuncia mai a la tonalitat. El culte a Wagner era encara ben viu i, d'al- tra banda, el verisme italià feia furor als teatres de Berlín i Viena, on Mahler feia apostolat de les obres de Mascagni i Giordano. I com homenatge al verisme, d'Albert va compondre Der lmprovisator ( 1902), Tiefland ( 1903), Liebesketten ( 1912) i Der Stier von Olivera ( 1916). La seva êarrera teatral va ser del tot germànica: totes les òperes foren sobre textos alemanys, estrenades entre 1893 i 1932 a Karlsruhe, Dresden, Mannheim, Frankfurt, Berlín, Praga, Hamburg, Viena, Leipzig i Darmstadt. Com Cavalleria rusticana. de Mascagni, origen de tot el verisme operístic, Tiejlancl es basava en un drama rural. Rudolph Lothar, pseudònim de Rudolph Spitzer, en redactà el llibret, una versió relativament fidel al drama de Guimerà. Ciutadà austríac, nascut a Budapest el 23 de febrer de 1865, Lothar havia tingut una educació genuïnament alemanya a Viena, Heidelberg i Jena, on estudià filologia i filosofia; es dedicà a la ( 163) 7 Projecte cie Fran: Gruber per a l'escenograjia de Tiefland al Teatre de. I'Ewat d'Hamburg (1910). crítica històrico-literària i, com autor teatral, rebé la influència d'Ibsen. A partir de 1907, residí a Berlín. No sabem la data de la seva mort, posterior a 1933, any en què fugí d'Alemanya i desaparegué. Cal dir que Lothar respectà essencialment el drama de Guimerà i el convertí en una òpera en tres actes i un pròleg. En aquella forma, Tiejland s'estrenà el 15 dc novembre de 1903, al "Neues Dcutsches Theater", de Praga, sota Ja direcció de Leo Blech. L'èxit va ser gran; però, tres mesos després, l'òpera fracassà a LcipLig. L'editor Bock va convèncer d'Albert que la revisés. A més d'efectuar-hi talls dràstics, d'Albert uní els dos últims actes. Aquesta ve~ió deftnitiva, la que ara coneixem, s'estrenà el 6 de gener, a Magdeburg, i d'aleshores ençà ha romàs al repertori alemany. El 1907 s'estrenà a Berlín; el 1908, a Viena i Nova York; el1910, al Liceu i a Londres. Al Liceu, hi arribà el 18 de gener de 191 O i sc'n feren deu representacions. Els intèrprets eren la gran soprano valenciana, Maria Llàcer. el tenor dc Martorell, Josep Palet, el baríton Ramon Blanchart i el baix Conrad Giralt; dirigí el mestre Fran1 Beidler. Malgrat els esforços dc Joaquim Pena. que n'havia fet una traducció catalana, l'òpera fou cantada en italià, com era costum a l'època; el títol era Terra bassa, i la traducció, dc Fcrdinando Fontana. Èxit relatiu. Tiejlaml no tornaria al Liceu fins els anys 1956 i 1972. Amb tot, el 1924 era cantada, en català, al Teatre Novetats. Lot har collaborà intensament amb d'Albert en la redacció del llibret (la prova n'és que, després de Tiejlaml, li 'a fer quatre altres òperes seguidCli: Traga/elabas. l:ey/, Oie verschenkte Frau i Liehe~8 ( 164) ketten. Aquesta última, estrenada a la chen Tiejlancf'. També el músic va fer& "Volksoper" dc Viena el 1912, es basava en un altre drama d'Àngel Guimerà, La filla del mar; però el poc interès desvetllat per Tiejland al Liceu va fer que, sense les traduccions i gestions de Joaquim Pena, aquesta obra no ens hagi arribat mru. Tractant-se d'un llibret operístic, i ja sabem que la paraula cantada sempre és més lenta que la parlada, cal reconèixer que Rudolph Lothar va ser prou respectuós amb Angel Guimerà. Desapareixen els personatges de Josep i el Perruca; el mossèn esdevé un personatge mut; en Nando és convertit en un pastor que només surt al pròleg; en canvi, apareix una Rosalia, inexistent al drama guimeranià. Lothar comença l'òpera amb un pròleg al Pirineu, on Sebastià va a buscar Manclic. La redacció del llibre no va ser feta, però, sobre el text original. Per Wilhclm Raupp, biògraf d'Eugen d'Albert, sabem que el llibretista es basà en una traducció italiana. probablement la de Soldatini. L'adulteració de noms era previsible. És més que probable que ni Lothar ni d'Albert tinguessin esment del fet català La coneixença de Terra baixa a través de l'italià explica la conversió dels personatges de Sebastià, Tornàs i Xeixa en Sebastiano, Tommaso i un capriciós Moruccio a l'òpera; a Alemanya, els noms sonaven prou exòtics. El cas més lamentable es produïa amb el protagonista, el nostre Manelic, que indubtablement sonava poc espanyol. Mentre que la traducció italiana el convertia en Candi, a l'òpera l'anomenen Pedro, trista i desafortunada preocupació del llibretista Lothar per tornar a les fonts del drama, situat, diu el llibret, "im spanis- les seves, per una manca evident d'info·· mació. Per a l'escena inicial del pròleg,, tuada al Pirineu, d'Albert buscà Ja ilb¡'t ració fent excursions al Monte Rosa,~ Alps italians, mentre que el clarinet •~ què comença l'òpera havia de represer.• les tonades dels pastors espanyols, seg& el biògraf del músic. Quan Marta fa c ment que ballava per a guanyar-se la ~id sentim unes inoportunes castanyoles: p!!i això era poc: calia la nota folklòricad. debò, i Lothar inventà una escena (inexf. tent a l'obra de Guimerà), on Sebastià' ballar Marta "Hü/1 in die Mantille m fester ein"; Sebastià toca la guitarra í•• un 3/ 8 en si bemoll, hem de suportarl't~­ panyolada de torn. Amb tot. podem agrair que això Sl¡. geo, tot; la resta segueix un verisme de ~ forta puixança, passat pel sedàs del rr tem! manticisme alemany. La línia vocal fH com del llenguatge verista de l'òpera italilli dc l'època, tret dels 90 compassos de 1 impertinent cançó de Sebastiit al segc acte. Les sonoritats wagnerianes havien ~ terminat la joventut d'Eugen d'Albert. wagneriana és la densa orquestració: lr nautes, "piccolo", tres oboè~. corn angl tres clarinets, clarinet baix, tres faEt· contrafagot, quatre trompes, tres trom¡ tes, tres trombons, tuba, percussió, d~ arpes i el quintet de corda. El crític Karl Schumann ens fa salt' que el color local era molt important~ a d'Albert, qui encarregà a un musicilr que li trobés danses i tonades dc pé!!itl111 específicament espanyoles; per a més ' afegeix: "L'autenticitat del lloc de l'J((f era una exigència del naturalisme". Jaume Trt ----------------------------- ------ FIGURES I TEMPS Schonberg i Kandinsky: el color de la tnúsica i el so de la pintura feri l'inf¡¡, 1 ¡l~ i t ms;, ISa,.. et an: .. La trobada entre SchOnberg i Kandinsky, l'any 191 1, serà el ~rin~ip~ d'una gran amistat, d'una ~omumcac!ó mtensa ue solament el naz1sme podra trencar. q Al Uarg de la seva re~ació, .a~~dós artistes tractaran d'establi~ la ~1m1ht~d entre atonalitat i abstra~c1ó. S1 SchO.nbcrg es dedica també a la pmtura, Kandmsky, per la seva part, és un g~an afec~iona~ a Ja música, sap toc~r el v10lonc~l 1 el ~ta­ no i les seves noctons dc teona mustcal su~ren les d'un simple an:t~teur. Tot això afavoreix la compenetrac1o entre els dos artistes. En aquest mateix any 19 I I, Schonberg publica el Tractat d'Harmonia, i Kandinsky, De l'Espiritual en l'Art, obres bàsiques, ambdues, per al futur descnvolupament dels respecti~s a~Jtors: Aques!S s'intercanvien les pubbcac1ons 1, a traves d'elles. es reconeixen partícips dels mateixos dubtes i de punts de vista similars. La relació entre ambdós s'inicia a través d'una carta que Kandinsky dirigeix a Schonberg, després d'haver assistit a un concert, en el programa del qual figurava el Quarte/ de corda n° 2, opus JO, i les Tres petes per a piano, opus 1 I, d'aquell compositor. Kandinsky, home tímid, es veu empès a escriure a Schonberg, sorprès davant la semblança que detecta entre l'actitud del músic i la seva pròpia, respecte de l'obra d'art. Ambdós són conscients que l'obra necessita una "construcció", i Kandinsky valora el fet que, en Schonberg, la recerca dels aspectes constructius no passi per la geometria, un mecanisme que, en forma de crossa, utilitzen molts dels seus contemporanis. La idea de la dissonància com a tensió, com a cosa oposada a la simetria, és descrita per Kandinsky com a ~ue~com "antilògic", però que, un cop assnnilat, ha d'arribar a formar part del U~nguatge musical i pictòric, de la mateiXa manera que la simetria i la consonància. Una idea d'art que resta per damunt de les disciplines concretes Kandinsky tramet al músic a la seva primera carta, algunes fotos' dels seus quadres i intenta interessar-hi Schonberg. Aquest~ en la seva resposta, reconeix que les .aflmtats que hi ha entre ells no són el fru1t de la casualitat, sinó que corresponen a un~ i~e~ d'art que resta per damunt de les diSCiplines concretes. Schonberg, Oli so~re !ela, de Wassíly Kandinsky: Impressions J (Concm), 1911. • ~ • FIGURES I TEMPS ---------- -------------------- ---------- -que es troba en plena expansió expressionista, defensa l'obra d'art com a producte de l'instint, de l'inconscient; però ja fa referència a un instint elaborat a través de la reflexió. Fins i tot, hi ha altres artistes contemporanis que s'adonen de les afinitats entre el músic i el pintor. L'atonalita·t de Schéinberg, l'absència de resolució en Ics seves obres, és comparada per Franc Marc (1911) a determinades obres de Kandinsky, en les quals resulta impossible identificar una tonalitat determinada. De la mateixa manera, l'autonomia amb la qual Schéinberg situa una nota al costat de l'altra, té la seva correlació en la disposició de les taques de Kandinsky. En De l'Espiritual en l'Art, Kandinsky necessita referir-se constantment a la música, per descriure les seves idees pictòriques. Els tons o matisos d'un color s'expliquen com harmònics d'un tot; o sigui, l'embolcall de la seva ressonància que incideix en el timbre. Els colors es comparen amb els timbres dels diversos instruments: el blau clar, és la flauta; el fosc, el violoncel; l'ultramar, el contrabaix; el verd, el violi; el roig viu, la trompeta; i el roig del cinabri, la tuba. El blanc és el silenci entre els sons, pausa que permet di- ferenciar-los; mentre que el negre és la indicació del final, la mort, allò que no té continuació. Per la seva part, en parlar del timbre, Schéinberg ho fa en termes pictòrics: corn en el dibuix els diversos colors poden contrastar-se els uns amb els altres, o fondre's entre eUs, la transparència sonora, igualment que la plàstica, s'obté millor mitjançant colors heterogenis, entre els quals no hi hagi cap confusió possible. La guerra trenca aquella relació per sempre La guerra separa els dos homes, l'evolució dels quals, no obstant, es desenvolupa de forma parallela. Si al romantícisme de Pelléas et Melisande (1903) correspon la pintura una mica "jugendstil" de Kandinsky del 1903, i si l'atonalitat, amb l'emancipació de la dissonància incideix en l'abstracció i l'emancipació del color i la forma, la formulació del dodecatonisme (1923) coincideix amb l'entrada de Kandinsky a la Bauhaus (1922), període en el qual, en iniciar la seva tasca docent, tracta de sistematitzar les seves idees. Aleshores, Kandinsky intenta trobar, base fonamental de I~ pintura", red~ les formes a geoi?etnes elementals i. colors a colors primaris, i proposa un' ri~sl!le• en l'aplicació d«;l color, proper~ sen alis me rnustcal; també l'actitud enfiTI de la tradició és sirnilar en ambdós anl tes: s'oposen radicalment al sistemael! tent, el modi~quen en la seva essèncu. en proposen ststernes nous; però rom~ dins els límits de les conviccions exterrt Schéinberg no qüestiona l'òpera o e1 qiJ4 tet, de la mateixa manera que Kandin!i no qüestiona el format del quadre Di · pintura a l'oli. El 1922, Kandinsky intenta renovar• seva relació amb Schéinberg i li propo; que es faci càrrec de la direcció de l'& cola de Música de la Bauhaus, a Weiro!: Però a causa d'un malentès (segons IF sembla inic~atat per Al ma Mahler, esp.: sa de Gropms, fundador de la Bauh~ Schéinberg es nega a acceptar el càrnc al1ega que coneix l'actitud antisemita Q Kandinsky. Solament al cap d'uns quan: . anys (el 1927) tomaran a trobar-se; txF ja no renovaran mai més aquella amig¡ iniciada el 1911. Teresa Rovira Uabe L'ESCOL A DE MÚSICA DE BARCELO NA N cc8è CURS INTERNACIONAL DE MÚSICA DE VIC» VIC, del 14 al 31 de juliol de 1988 PIANO - VIOLÍ - VIOLA - VIOLONCEL - MÚSICA DE CAMBRA • TRIO DE BARCELONA ALBERT G. ATIENELLE, piano GERARD CLARET, violí LLUÍS CLARET, violoncel • ENRIQUE SANTIAGO, viola • JORDI MORA, música de cambra cc4es COLÒNIES MUSICALS A CASTELLAR DE N'HUG•• PIANO- VIOLÍ- VIOLA- VIOLONCEL- CONJUNTS INSTRUMENTALS Per a nens i nenes de 8 a 11 anys i de 12 a 15 anys Del 10 al 24 de juliol de 1988 Informació i inscripcions: de 4 a 8, tardes JO ( 166) •L'ESCOLA DE MÚSICA DE BARCELONA• Mallorca, 330, entresol 1a 08037 BARCELONA- Tel. (93) 207 5818 I) - Manel Camp: la veu als dits Berklec. La creació, però, s'imposava. I el grup dor" encimbellat en un núvol de cotó: la música és una feina - d'alguna cosa cal morir!- , i ell comença a acceptar "feines d'encàrrec" que li permeten demostrar el seu eclecticisme, la seva ductilitat i... evidentment, la seva tècnica - com dimonis pot un artista (músic, poeta o el que vulgueu) trencar motllos i expressar-sc d'una manera totalment personal, sense "dominar" de debò el Llenguatge que li és propi? És per això que Camp campa com pot pel terreny de la publicitat, dels arranjaments... , i comença a descobrir nous horitzons: els de la cançó, per exemple. "Fusioon" fou el primer resultat d'aquestes necessitats viscerals. Discos com Minorisa continuen essent objectes de culte pe~ part d'aquells qui reivindiquen la mem~n~ c~m a part essencial de la pròpia extstencta. Realment, "Fusioon" porta ~olts records - no oblidem que un índivtdu com San.ti Arisa, tan genial com desconcertant, ht estava barrejat ; i és que els ~anals que l'esmentat grup va obrir. d~ I any 70 a l'any 76, eren insòlits, si temm en compte la realitat musical i d'in~astructura- de l'època. Però Manel amp no juga solament la carta de "crea- 2) CAMP I ELS CANTANTS I és que no és tan habitual, com molls de vosaltres suposeu, la bona relació entre ''músics" 1"cantants", sí més no al nostre país. Ni de bon tros! Els interessos són diversos i el menyspreu mutu - sovint- es fa massa evident. d'una banda i de l'altra. La relació que es pot arribar a produir entre Pierrc Nicolas í Georges Brassens. Luis Mcndo i Luis Eduardo Aute, "Viceversa" i Sabina, Rabath i Barbara - per posar només alguns exemples- semblen pures utopiell a I) CAMP I ELS ORÍGENS A l'inici fou Manresa. I a Manresa encara hi viu -preneu-ne nota, aquells qui penseu que el fet dc traslladar-sc a la ..capital" és una condició sine qua 11011 per tal de ser reconeguts com cal! De tota manera, Barcelona també formà part de la seva experiència adolescent: freqüentà el Conservatori Superior Joan Guinjoan, E~ric Herrera i molts d'altres us ho podnen confirmar i tingué contactes més o menys estrets amb la universitat de FIGURES I TEMPS casa nostra: massa vegades, el músic enfilat dalt la sc,·a tècnica- arrufa el nas davant les possibilitats expressives dc la cançó (el meu primer arranjador -imposat per la discogràfica- es \'U negar a discutir amb mi la relació text-arranjament perquè. segons ell, una cançó era, bàsicament, un afer de bemolJs i sostinguts: penso que, amb això. ja està tot dit). És per això que dóna gust de debò trobar-se amb un individu com Manel Camp, que collabora amb els cantants que li agraden, amb bon gust i professionalitat dos aspectes que no són tan incompatibles com alguns ens voldrien l'er creure- , i que sap barrejar íntimament la tècnica amb la sensibilitat... La rn~or part de l'obra completa de Raimon (Totes les cançons), Pel Corpus al Romea (amb Pi de la Serra i Ma del Mar Bonet), l'espectacle multitudinari de Lluís Llach al camp del Barça fa un parell d'anys, í diversos discos i concerts de Labordeta, Núria Feliu, Joan Isaac, Ramon Muntaner, La Trinca i un llarg etcètera. han fruït dels seus arranjaments o de la seva direcció musical. Fins arribar, ev1dentmcnt, a l'espectacle Ben a prop que - no fa gaire va unir a l'escenari del Teatre Lliure i amb una deliciosa cura estètica signada. com qui no vol la cosa, per Fabià Puigserver- la veu de la M 3 del Mar Bonet í la poesia sonora d'en Camp, amb l'extraordinari reforç d'Horacío Fumero, al contrabaix, í de Xavier Figuerola, als saxos. 3) CAMP 1 CAMP Però, si Manel Camp és sensible a la cançó com a gènere expressiu, és perquè la seva pròpia música és bàsicament lírica: el pianista i compositor manresà no cau en el vici de molts músic joves, que fan música per al consum de músics i prou, música que només viu per la tècnica i que justifica, en ella, la seva fredor. Manel Camp - al contrari- ens parla amb els dits, explica històries sense lletra í exigeix la nostra complicitat. La seva reivindicació de la "melodia" (paral-lela a l'exercida per un altre formidable pianista compositor de personalitat força diferent, Jordi Sabatés) em fan caure en la temptació d'aplicar-li l'adjectiu "neo-romàntic", tot í que més d'un arrufi el nas. Escolteu, però, el seu primer disc en soLa Poe:>ia secreta- i el tercer litari meva petita terra , í parlem-ne. després! Camp, com he dit, explica històrics. I posa al servei de les seves històries els gèneres musicals que més li convenen. Trenca, així, les tanques corcades que molts volien ~erpetuar entre el jazz i el clàssic, el clàssic i la música contemporània... D'això, en voleu dir fusió? Doncs, endavant! El nom no fa la cosa. Ara. sí que és cert que Manel Camp fa de Ics estructures un in~trument del pensan1ent: no és pas ell qui quedà esclavítial í això paslla més l>OVÍnt que no us penseu per le!> formes cstablertc!-.. ( 167) li FIGURES I TEMPS --------------------- MIKROKOSMOS Carreras: l'emoció del retrobarnea 4) CAMP I EL FUTUR Manel Camp, tot i la seva joventut, té ja al seu darrera una trajectòria força densa. Ell no s'adorm, però. /\ més de les classes quotidianes que imparteix a I'"Aula de Jazz", continua coHaborant amb diversos cantants, i treballant en les seves pròpies dèries personals. Així, darrerament - un altre punt de contacte amb Jordi Sabatés ha començat a reelaborar l'obra de Gershwin, i el seu proper disc: - Escàndols, nom amb què eren conegudes les primeres revistes musicals del compositor nord-americà- serà un ho- menatge a l'autor d'Un americà a París. A més, ha compost la música de la pellícula de Francesc Bellmunt, El complot dels anells, i prepara, de cara a finals de maig, al Palau de la Música, un concert a cinc pianos, compartit amb Joan Albert Amargós, Tete Montoliu, Ricard Miralles i Francesc Burrull. Déu n'hi do! Eclecticisme, entusiasme, sensibilitat i tècnica... : heus ací un còctel poc habitual. Quan es realitza com cal, tanmateix, els resultats són esplèndids: de vegades surt barbut, i hom l'anomena Manel Camp. Miquel Pujadó FUNDACIÓ PAU CASALS Convocatoria d'una BECA D'AMPLIACIÓ D'ESTUDIS DE VIOLONCEL per aJ curs 1988-89 Presentació de sol.licituds fms al30 de juny del1988 Bases i informació: Passeig de Gràcia, 77, pral. 08008 BARCELONA 12 (16S) Divendres, 4 de març de 1988. A! Liceu, s'hi representa Fedora. En ac;¡. bar el segon acte, Ja litúrgia de le) sa. Iutacions reiterades dels intèrprets è¡ interrompuda per Placido Domingo el qual comunica que es troba al ij ceu Josep Carreras (qui, fa una set· mana justa, arribà a Catalunya, un cop superat el tractament a què ha. via estat sotmès ·en un centre hosp~ talari de Nord-amèrica). I apareix Carreras a l'escenari. Mo. gut per un sentiment unànime i es. pontani, els milers de persones que omplen completament el Liceu es po. sen dempeus i esclata una ovació inacabable, que puja en intensitat ~ això és possible- quan tots els imèr. prets es retiren perquè Carreras, ~ sigui el destinatari exclusiu d'aquelb clamorosa manifestació d'afecte. Com una onada incansable, efl aplaudiments i els crits revénen amb força renovada, amb una duradaq~r probablement, iguala (si és que no i<~ supera) la de les més històriques acl,¡. macions que mai s'hagin sentit a' Liceu. Giro Ja vista a l'entorn i veig qut som molts a fer esforços per mantenir l'expressió d'una intensíssiJll.l emoció dins els límits que la conven· ció social imposa; dotzenes i dotzcne~ d'ulls brillen amb un espurneig pe· culiar! En arribar a Barcelona, Carrera¡ havia manifestat el desig de vi~itar ben aviat el Liceu. I ara hi és; a I'CIcenari dels seus triomfs; a l'esccnar, testimoni, en aquests moments, deL profunda identificació d'un pobl. amb un artista. Què deu pensar, Carreras? O. llk llor dit, què deu sentir, Carreras~ E seu rostre i les seves mostres d'ag~a~­ ment traeixen l'excepcionalitat ck< moment. Com el devia haver sOfllniat, aquest retrobament, en la stl• habitació de Seattle! Com hi de1 .• haver pensat, en les inevitables horo baixes! Qui sap si no l'havia esperonat a mantenir el lúcid coratge amh què s'enfrontà a un rol incspenu! Dia vindrà (si Déu vol, no mas.~a llunyà) que Carreras tornarà a fere! debut artístic en aquest escenari. No sé pas, però, si l'emoció superarà b d'aquesta nit excepcional, la d'aque~t desitjat retrobament que tots volem que sigui signe de continuïtat! -------------------------------------------FIGURES I TEMPS ~ENSALADA •..-\! aca. ssa. ls~ ngo. l(j. Set· , un ha- )Spi. ~~ Lliçó magistral de Shura Cherka.\·:>ky. Qualsevol realitat, del tipus que sigui, assoleix. si més no, dues dimensions molt definides, i també complementàries o interrelacionades. Una part és més perceptible o més evident, més directament manifesta i fins i tot justificadora última d'una tal realitat. Al seu costat hi ha una dimensió, sovint oculta, o menys manifesta i en tot ca:; no sempre essencial. O no directament essencial. I aquí entraríem en una zona de matisacions probablement inacabable. En tractar de música. hom ha de referir-se amb més intensitat a la primera. a ~que, en definitiva, és conclusió del proces: al concert, al recital. a allò en què tot conflueix i es justifica. Però, en alguns casos, la segona dimensió aconsegueix d'assotir un protagonisme especialment a~usat i, per tant, la seva accepció subordmada s'eleva a nivells de protagonisme Important. No hi ha dubte que el període que ens ocupa, el mes de febrer allargassat, ha contemplat una presència d'allò que en diré "segona dimensió" o si es vol dimensió molt rellevant al marge del fet concert {amb la qual, en tot cas, a curta 0 a ~~~rga instància, sempre hi rnanté una relac10 concomitant). context ' hi ha un nom que e I en aquest . t mergeix de forma clara i contundent. Es ~acta de Josep Carrcras. O de Josep Mana, per dir-ho més exactament; oi més en abordar, sobretot i especialment, el context esssencialment humà d'una peripècia excepcionaL El seu retorn, molt més desitjat que inesperat, ha somogut l'ambient musical (i mólt més que el musical, al nostre país) i de tot el món. La lluita de Carreras contra la malaltia del segle manté en suspens l'alè de tot el món. I cada batec de la seva trajectòria humana és observat amb atenció densa, fins a crear un clima entre iHusionat i angoixant. Carreras és a casa. i els catalans tenim la fortuna immensa que casa seva sigui casa nostra. I que el primer escenari que hagi trepitjat d'ençà del retorn de Seattle, hagi estat el nostre, el del Liceu. Privilegi extraordinari i tensió especialment acusada, la nostra, en el seguiment d'una història que demana un definitiu i immediat happy-end. Mentrestant, els espectadors liceistes que van fruir, la nit del4 de març. de la sortida muda - de tan eloqüent de Josep Maria al prosceni del Liceu, en servaran un record únic i inesborrable. No exempt de patetisme, també. Cal abordar, ara, la part visible del gran iceberg de la vida musical barcelonina. Una part visible, que ha tingut una parcel·la destacada en la densa activitat dc l'Orquestra Ciutat de Barcelona. I, en ella, la presència de músics nostres rellevants ha assolit un pes no gens negligible. Observem. si no. el pas en el mateix con- cert d'Edmon Colomer i Lluís Claret. També la descoberta d'un cognom nostre, el del director Agustí Cullell, que ha nascut per al públic barceloní després d'un historial professional bastit bàsicament al continent llatinoamericà, i que ha mostrat la seva proclivitat envers la música actual, afavorint una reeixida estrena de l'obra Contrast, de Francesc Taverna Bech. Finalment, cal parlar del retorn del cada dia més "germanitzat" - i això, especialment pel que fa a música. no vol ser un insult ni molt menys- Salvador Mas. Tanmateix, el nom que haurà dominat el camp dc l'activitat de la nostra OCB haurà estat, sens dubte, el del veteraníssim pianista Shura Chcrkassky, la interpretació del qual, els dies 5 i 6 de març, del Concert per a piano i orquestra número 3, de Rachmaninov, ha deixat una empremta definidora a la campanya de l'OC B. En un altre front homogeni i individualitzat, el de la Fundació Caixa de Pen, sions, s'ha desenvolupat una activitat intensa amb la presència d'artistes joves com l'organista Maria Nacy i el pianista Albert Nicto, o del també organista Jordi Figucras, del pianista Jordi Masó i d'aquesta Coral Càrmina, sempre potent malgrat els obligats vents de canvi tan inevitables a la direcció, i davant dels quals ( 169) IJ FIGURES I TEMPS-- - -- -- - - -- - -- - - -- -- - -- - 5è CURS INTERN_ACIONAL D'INTERPRETACIO MUSICAJ. --- del 18 al JO de juliol de 19S8 QUADRE DE PROFESSORS I MATÈR!ts Piano: Emmanuel Ferrer- Luiz de Moura CJ>tro. Petn ~ Violí: Néstor Eídlcr Vanan Manoogían Viktor l.1bcrman (Professor invitat a Ma;ter ~ Viola: Matthias \1aurer Violonttl: Elias Arizcuren Cant: .Juliètte Bise -· Chrisu1 Goct7t Guitarra: Óscar Caceres Orgue: '~Aontserrat Torrent Anàlisi Musical: Carles Guinovan Josep Carreras: emotiu retrohamem al Gran Teatre del liceu. s'apunta un relleu no confrrmat- en la figura de Josep Pons, mentre l'actual sotsdirector, el jove Valdivieso, fa evidents unes gratificants categoria i personalitat. Un cicle modest, porta Ja música gran al ParalleJ, al Teatre Condal, en un conjunt de concerts que tenen lloc els dilluns i en els quals l'Orquestra de Cambra Catalana, que dirigeix Joan Pàmias, ha tingut l'exceHent visió de fer conèixer l'obra del compositor barceloní Carles Saguer; un important desconegut que visqué a cavall del segle XVIII i XIX. Però, definitivament, l'iceberg dc la vida musical barcelonina del període que ens ocupa ba. actuat a la inversa. La part normalment oculta s'ha fet manifesta i h.a llevat molt protagonisme. I en ella, hi ha hagut una mica de tot. I entre els fets més destacats -Carrcras, a part- eaJ situar la celebració de la Setmana Internacional de Música Contemporània a Barcelona. iniciativa d'èxit notable - sorprenent'? que ha agombolat una sèrie de conferències, quasi totes elles d'un interès molt elevat, en les quals el protagonisme de noms nostres - Benet Casablancas, Carles Guinovart, Mestres Quadreny, i Llanas s'ha vist ben compensat amb el de noms de fora - país i península- com Claude Hclffer, Meirion Brown, Luis de Pablo, Halbreich i Tomas Marco; per acabar amb un ooHoqui que, en tot cas, no millorà l'exceHcnt mitjana d'interès que hi havien aponat Ics conferències prèvies. El concert de Claude Helffer, però, sí que constituí un colofó digníssim a una iniciativa intrínsecament molt valuosa, la qual inclogué també la presentació d'un llibre al voltant d'un diàleg Guinjoan-Mestres Quadreny (el primer dels quals, un dels pares de la criatura de la Setmana, junt amb Jordi Llovet). Si hem parlat que hi havia hagut de tot, també cal fer-ho d'un afer insòlit, amb la descoberta de la improcedència de l'atorgament del "Ciutat dc Barcelona" a una 14 (170) obra, justament no inèdita per haver estat estrenada: descoberta tardana i posada en evidència de més d'una cosa. Escàndol apaivagat en familia, i colofó de xerrada documentada sobre l'ètica a la iniciativa suara esmentada, del principal protagonista d'aquest "cas". 1 per haver-hi de tot, hi ha hagut el principi d'afirmació d'un dret de propietat inteHectual nou. El que tenen els intèrprets sobre les reproduccions del seu treball amb afany de lucre. Amb la presentació de llur societat cooperativa -SCAIADE· , els músics de tot l'Estat defensen quelcom reconegut universalment. Que, cada vegada que qualsevol disc, cassette o audiovisual es reprodueixi amb afany de lucre, cadascun dels intèrprets - solistes (vocals o instrumentals) i tuttistes- tenen dret a percebre unes determinades quantitats. Es parla d'un moviment anual d'uns 10.000 milions de pessetes que, ultra beneficiar directament la professió musical en forma de percepció monetària, permetrà d'emprendre iniciatives en defensa del status professional. Sabadell serà el finaJ d'aquest recorregut per una mesada hivernal moguda i heterogènia. També allí les dues vessants esmentades s'han fet protagonistes. Per una part, una enèsima producció operística amb la verdiana Traviata, que els incansables Amics de l'Òpera de Sabadell han posat en escena amb notable dignitat i amb la descoberta d'una soprano jove. Carmen Gonzale7. que cal no perdre de vista (ni d'oïda). L'altra vessant ha estat a cura de l'Orquestra Simfònica del Vallès, que ha acusat el primer impacte d'una crisi, potser no inesperable, de la qual pretén sortir gràcies a un pla de viabilitat que els seus mateixos components hauran presentat quan surtin aquestes línies. Cinquanta joves carreres d'instrumentistes tenen força a perdre, o a guanyar, en aquest afer. Ta mino Mètode Abernstury: Néstor Eidlcr Música de cambra: Maan.en Mostert C~tmerata Ciutat de Giron.~: Dirtetor: Vanan Manoogian Pedagogia Musical (Del 25 al 31 juliol~ Jacques i Beatrice Chapub Seminari sobre música espanyola (Segles XVII i XIIDt Alvaro Znldivar Tècniques de base i de composició: (Del 4 al 16 de juliol) Tècnica bàsia del piano: Lui1 de Moura Castro (0.:1 4 al9 ¡ulioh Tècnia bàsia del violi: Yannn Manoogian (De l'li al 16 juliol) Tècnica bàsica del violoncel: Elia5 Arizcuren (0.: l'li al 16 julioH Composició: Car~ Guino\'art (0.: l'li al 16 ¡uliol) Concu¡; de piano -ciutat dc Girona· sobre música del )Cglc XX Cnncurs de composició "Francesc ('i\il" (Director Anístic: Carles Guinovurt) MODALITATS I PREUS DE MATRiCULI lnscnpc1ò P1ano - \' 10li • Viola • Violoncel • Cant Guuarra - Orgue m6. cur1> Teòric 1\nàlbi Musical Mè10de Aberastul)' Músicu de Cambra Trios: Quancts: Quintets: Pedagogia Mu~ical Teoria Hi~tòric;¡ de la 'IAilsÍC'J bpan}ola S.!l.ll¡e 25.00Jf'A 30.00lr~ 22.00J~ g,OO)¡III 25.rol¡¡o 17.rol!i' ISOOJ¡o. 12.BJ) il' IOO.l~·iC 111'1 1• INFORMACIÓ: .. v CURS INTERNAC'IO\~l DF M(IS ICA». Pujada dc la Mcrcc 12. 17004-G IRONA (Espanya) Tel.: 972-20 6-1 04 0f!'aOUta,.,¡, 1 l'all<M.1n• Ajunwnent de Girona Amb ~~ rnllal'<ll"''" d< Diputació de Girona. Departament de Cullln 41 la Gennalillt dt Caft]u111. i Cmtro Musiall Yamaho D1rcCclú Jrthuca: Cari~ Guinovart Dirccciiltècnica: Miquel Sunyer TEMA --L Al L'antic Hotel de l'Exposició, avui Museu de Zoologia, una de les primeres referències de /'ohra modernista de Domènech i Monraner. L'Exposició Universal, confluència i punt de partença Resulta curiós constatar com el fet intrinsec de !!Exposició Universal de Barcel~na ~o ocupa cap lloc especialment sign~ca~tu en les anàlisis que en fan els htstona~ors de l'època en què es produí. No se sttua en cap punt mínimament important d'estudi. Enmig d'uns anys, per a!tra. part, molt vius i dc gran transcendencta per a Barcelona i per a Catalunya, no sembla però que el fet Exposició, vist pels. nostres historiadors més solvents v . agt temr una transcendència específica' acusada. El fet sovint només és esmentat amb escassa extensió i atenció, i resta clar q.ue ?om no li atribueix, en el pla polític 51 mes no, cap condició motriu o decisò- ria en el complex huracà d'esdeveniments polítics que vivia el país en aquells moments. Deixem de banda que aquesta manca d'atenció individualitzada pugui tenir quelcom a veure amb insuficències sempre possibles en l'aprofundiment en el tema. Sembla evident que la causa d'aquest relatiu protagonisme de l'exposició, com a fet motor directe o conseqüencial en el context d'aquells anys i dels que el seguiren, cal trobar-la en l'evidència que l'Exposició fou, sobretot. una manifestació nascuda una mica com a final d'un recorregut, com a referència a'illada i, com a tal, significativa només com a situadora d'una realitat. No fou un objectiu nascut amb voluntat dinamitzadora de res, sinó tan sols demostradora. Hi hauria, per tant, una certa dimensió estàtica i documental que justificaria allò que he exposat fins ara. Dimensió, d'altra banda, prbu important i sobre la qual insistiré en aquest escrit. Tanmateix, aquesta voluntat, potser més tàcita que explícita, no pot fer oblidar que, a partir del mateix fet Exposició, hi ha un després que, si més no, en alguns camps (per exemple el cultural). dóna un tomb important i que rep justament la seva empenta dinamitzadora de la pròpia manifestació, que es constitueix ( 171) IS TEMA----- ---------- ---------- ---------- ---------- --------així en falca de llcnçament, gràcies a la seva capacitat per mostrar noves realitats. Cal situar en primer terme el fet Exposició en el concepte que tenia aleshores, fa exactament cent anys, el qual és el mateix que ens ha arribat ara. La primera Exposició que tingué lloc se celebrà a Londres, l'any 1851. Es tracta, per tant, d'un tipus de manifestació identificada amb l'era industrial i capitalista, successora dels antics mercats medievals que. per força, havien de resultar inoperants en el context dels nous temps. Des del primer moment, les Exposicions contingueren una indissimulada càrrega exhibicionista, de la qual participava especialment el país receptor, però també n'eren partícips els convidats, que mostraven cofois els fruits dels seus avenços tecnològics en diversos camps i, d'una manera molt acusada en aquells anys. en el maquinisme (d'evolució galopant) i en els procediments industrials arquitectòn ics (element, aquest, molt afavoridor del matís exhibicionista esmentat). A la de la capital britànica succeïren, el 1853. Nova York, i a aquesta. Munic, París, etcètera. Catalunya, que havia anat desenvolupant una industrialització cada dia més afermada, podia entrar per dret propi en la dinàmica "exposicionista". Cal recordar que, ja l'any 1850, el 47 per cent de la població ocupada de Barcelona ho era en el sector industrial: i que, pels anys en què se celebrà l'Exposició Universal, el sector cotoner català era un dels més importants d'Europa... Just, però, quan aquesta branca industrial ja havia deixat de ser, a la pionera de la industrialització (Anglaterra), una imatge de potencial industrial. Rius i Tau/et. figura destacada com a promotor de /'Exposició Hi havia, per tant, unes condicions bàsiques adients perquè es pogués organitzar una manifestació d'aquest tipus a Catalunya. Precedentment (1875-1882), Barcelona havia viscut la famosa "febre d'or", tan ben descrita per Narcís Oller a la novella que té aquest títol, un període en el qual, de la mà de moviments inversors especulatius, del desenvolupament exagerat del negoci borsari i de les grans inversions industrials, i en el camp de Ics obres públiques especialment les ferroviàrie~-. es van bastir grans fortunes amb rapidesa increïble, algunes de lc!!l quals desaparegueren també de forma ràpida, en els anys immediats a aquest període, en els quals Catalunya sofrí una acusada crisi econòmica. Són uns anys que. justament, arriben al de l'Expo~ició Universal: però que, en tot cas, no modifiquen decisivament la línia conductora general del desenvolupament del país. 16 ( 172) •: ~ #·" • I Rjus í Taule1, en una caricarura de ..Lt1 Campana de Gràóa': on apareix En aquest context, no ha de sorprendre que un home com l'alcalde Francesc de P. Rius i Taulet animés aquesta magna realització, tenint en compte la seva proclivitat envers allò que podríem anomenar "pragmatisme constructivista". Ideològicament dispers, amb la instauració de la Restauració alfonsina, Rius s'allistà a les files progressistes de Saga.sta (i tots ~abem què volia dir progressista en aquells moments). Rius i Taulet fou alcalde de Barcelona uns deu anys, en quatre períodes: 1872-73 amb Amadeu de Savoia; 1874, previ a la Restauració, amb el govern provisional del general Serrano: 1881-84 ja en plena Restauració, i finalment 1886-89, fins que morí. I en aquests períodes, Barcelona va elevar, ultra les obres pròpies de l'Exposició - Parc dc la Ciutadella, avinguda de Colom i el seu monument com a referències- la Gran Via de les Corts Catalanes, les Places de Tetuan i de Letamendi, enderrocà les muralles del costat de Mar, construí el cementiri de Montjuïc, cedí els terrenys per a la construcció del Palau de Justícia, i creà el Laboratori Municipal i l'ln!>titut d'Higiene. Esdevé així imatge tòpica que s'hagi individualitzat molt el fet Exposició del 1888 amb la figura de l'alcalde que, definitivament, la impulsà; qui, un any abans, hagué dc fer-se càrrec de la gestió de la mateixa, en fracassar l'empresa creada per a tal fi i qui. de la ma del seu cap de fila polític, Pràxedes Mateo Sagasta, i junt amb la reina Regent, Maria Cristina, inaugurà el dia 20 de maig la en bona mesura "seva" Exposició. ~amanim les elenla!,: Fou un esdeveniment que Barcelom Catalunya van viure amb convicció i qu al llarg de 245 dies, va acollir 12.223t~­ positors i 2.240.000 visitants, xifra re¡. ment considerable si es té en compte~1 l'aportació local catalana, amb un Ca; Casal amb just 400.000 habitants, nop;. dia ser especialment nombrosa. Juntan:.1 el parc de la Ciutadella, dissenyat perJ~ sep Fontserè, han quedat com a imat~ valuoses: l'esmentat monument a Color projectat per Gaietà Buïgas i obra de<: versos escultors catalans; l'Arc c. Triomf, de Josep Vilaseca; el Castellm Tres Dragons, actualment Museu de lo: logia i aleshores restaurant, obra pre·h~ tòrica del · modernisme català deguda I Domènech i Montaner; i l'hivernacle,~ Josep Falqués. En canvi, desaparegui: Palau de les Belles Arts. La conformació del nacionalisme L'any 1888 arribava, justament, a la de mig segle de gran transcendència~ a la història del país. Insisteixo, do~. la condició de punt d'arribada que l'Exposició. Són cinquanta llargs ar. que contemplen un avenç parallel de(, talunya en tres camps. L'econòmic(~ ja he situat, molt a grans trets), el pol'"¡ el cultural. Resulta difícil esbrinar les ~ Iacions dc causa-efecte, o de conco[Jll1: cia, de Ics tres línies esmcntade~ de~· fluència o resultant única. El tòpic,~ el qual la publicació el 1833, a "El lr por", de l'Oda a la pàtria, de Bonal'eot. ---------------------------- -----------------------TEMA pugna ideològica en la qual ocupen un lloc important les figures de Mañé i Fiaquer i de Torras i Bages, des de posicions ben diferenciades de les de l'autor de Lo Catalanisme. I cal centrar en aquesta personalitat tan cabdal (la de l'Almirall), quelcom que té una gran importància des del punt de vista del marc polític en el qual té lloc l'Exposició. Fundador l'any 1882 del Centre Català, una entitat nascuda en principi sense finalitat política, de la mateixa sorgí el famós Memorial de greuges, el qual era més aviat un document reivindicatiu de tipus econòmic amb motiu dels pactes amb Anglaterra, França i Alemanya, netament perjudicials per als interessos de la indústria catalana. El document (sembla ser que recollit amb inútil simpatia pel monarca) contenia també una important aBusió a la possibilitat de supressió del dret civil català. Aquest document aplegà industrials í inteHectuals, i fou la primera manifestació de defensa unitària del país. després de la desfeta del J7 J4. 1888, el llindar d'una nova dinàmica política ded ~rd: tell oo Joan Maragall, un dels grans noms del Modernisme. (!e lo; pre·b ra Carles Aribau, és el punt de partença, és o pot ser això, un tòpic. Això mateix acle. ~ pot passar amb un altre: aquell segons el regui • qual fou el moviment de la Renaixença, de base inteHectual elitista, el gran impulsor de tot el Renaixement. .Pe fet, tot això ha estat posat en qüesme tlo per alguns historiadors111, en assenya1..----l lar q~e les sovintejades revoltes populars 9ue tingueren lloc a Catalunya, entre 1837 ~ a~ t 1873, incloïen una evident reivindicació ocia (. nacionalista. En tot cas, és evident que es oncs.t coue.n, en aquests anys de gran efervesque ' -que corresponen a l'esclat ings ¡¡n1 cèncta tellectual del Romanticisme , els eleI de(, ments q~e portaran a una recuperació nie (q¡ substanctal de la personalitat catalana i ~I pol~ ~el seu. ncrv~ i individualitat, després de u les i!" lensulstada t postració, amb la derrota :omit! del 1714, davant l'exèrcit de Felip V. de ca ~restauració, el 1859, dels Jocs Flo:.Y!~ 1• amb ells, el període justament anorals ·El v' menat de la Renaixença, constituiran un ~gud3 . JaWIJl; element decisiu per tornar a la llengua catalana tot el prestigi que li pertocava com a llengua culta. I, en el camp ideològic Rubió i Ors. ja esmenta el concepte "nació" en els seus articles al "Diario de Barcelona", del 1839. Mentrestant, la demografia acusa un increment extraordinari, i entre 1826 i 1887, gairebé quadruplica la població de Barcelona, que passà de 100.000 a 397.000 habitants. No voldria insistir en dades conegudes. sinó tan sols recordar o refrescar referències tan tòpiques com les d'Anselm Clavé i mossèn Cinto Verdaguer com a paradigmàtiques, i especialment significatives. d'un moment de recuperació imparable. I, en el camp de la política, la figura dc Valentí Almirall qui, provinent del camp del federalisme, s'hi converteix en el primer teòric modern del catalanisme, un concepte que, en aquells anys, camina sovint al costat d'altres més o menys propers, com el de regionalisme, enmig d'una Però fou. justament, la diferent òptica respecte del fet Exposició Universal la que produí una escissió a l'esmentat Centre Català, del qual se'n sortiren noms com Prat de Ja Riba, Verdaguer i Callís, i Domènech i Montaner, favorables a tal esdeveniment, mentre que Valentí Almirall ho considerava com una mostra de submissió al poder central. D'aquesta escissió en sortiria la Lliga de Catalunya, embrió del partit polític que serà, posteriorment, la Lliga Regionalista, màxima aglutinadora de les forces més representatives del nacionalisme de principis de segle. Veiem, doncs, que el fet Exposició, comporta una presa de postura política concreta, i esdevé element de contradicció. I, de fet, marcarà la davallada de la influència de Valentí Almirall com a ideòleg i vertebrador del nacionalisme, mentre neix una nova dinàmica, a redós del moviment escissionista. Justament. la nou nada - 1887- Lliga de Catalunya aprofitarà l'avinentesa de l'estada a Barcelona de la reina Regent. amb motiu de l'Exposició, per a presentar-li un document en el qual es reclamava per a Catalunya una àmplia autonomia, semblant a la concedida a Hongria, l'any 1867, per l'emperador d' Àustria. Una nova dinàmica política comença. doncs, amb l'Exposició U niversal, just IlO anys després de la liberalització de comerç amb l'Amèrica llatin~ 55, després de la publicació de l'Oda a la pàtria; 29, de la restauració dels Jocs Florals; 53. de la recuperació de la Universitat de Barcelona; i un llarg etcètera de fites, que conflueixen en un 20 de maig molt in(173) 17 rnen pré~e la ra PUBLICITHT H GHHn OHQUESTHH ac¡ ~ del l'E. LJ gue Pel me~ pos~ cap~ pac11 CoSl i me nir sat. sí q món publi tempo% Jo nai · dim nai una ci al bilitc L'empresa de publicitat general especialitzada en música Publi-Tempo és... publicitat publicitat de la música publicitat en la música publicitat per a la música Deixeu-vos aconsellar per uns experts Deixeu-vos aconsellar per Publi-Tempo Amadeu Vives, 3, 3~' 1 ~Tel. 301 33 93. 08003 BARCELONA ------------------------------ ----------------------TEMA di,;dualitzat. Si ja hem vist que, pel que fa. a la diensió política, ht ha un abans 1 un desmrés de l'Exposició, també en el camp de ia cultura (i 111és conc~etament e? el de l'art), hi ha un abans 1 un despres molt acusat. L'esclat modernista, fet significatiu del període que neix amb l'Exposició L'impacte de manifestacions que vingueren ha estat subratllat moltes vegades. Pel que fa a la música, resulta decisiu amb la creació de l'Orfeó Català(2l. Cal situar la realitat en un context molt global. Si hem vist que el 1888 marca una inflexió en la dinàmica política, aquesta també es farà evident en l'econòmica, quan Catalunya, que ha desenvolupat el seu creixement de la mà de la menestralia més o menys individualista, es veurà obligada a posar en marxa formes més decididament capitalistes, no sempre a l'abast de la capacitat de reacció de la burgesia catalana. Cosa que produirà greus problemes en el primer quart de segle XX. No és hora ara de posar a contrallum l'actuació d'una classe social que, amb les se\'es pròpies contradiccions - grandeses i mesquineses- arribà on arribà, i va tenir el seu paper històric en el segle passat. Però és evident que, els modernistes, sí que van posar-lo en qüestió, aquell món. Una visia aèria del recime de l'Exposició presa des d'un globus. Marfany13l assenyala que el Joan Lluís naixement del modernisme assoleix una .. me «... troba en el nacionalisme una ideologia adequada a les necessitats que li dimensió d'enfrontament amb la Reuna certa conjuntura sòcioplanteja naixença i la Restauració. I, de fet, hi ha econòmica»t51. una mena de rebuig, tàcit, a una classe soPodríem dir, doncs, que si de l'Exposicial que es lliurà en cos i ànima a l'estació neix una nova dinàmica nacionalista. bilitat fornida per la Restauració, i que aquesta es reflecteix també en una nova basà la seva capacitat reivindicativa en dinàmica inteUectual, amb la qual faran l'assoliment d'una política econòmica via, malgrat contradiccions. Contradicproteccionista. De fet, el Modernisme és assenyalades molt bé pel mateix cions paisentit el en anti-burgès, formalment Marfany, en la continuació del paràgraf ralista! individualista d'aquesta expressió. anterior: "I és evident que això es cm1/raAqUI entraríem en el tòpic de l'origen amb l'impuls de l'apartamem social i diu representants dels s~us més conspicus de rebel/ió antiburgesa amb què neix el -Santiago Rusiñol, J oan Maragall, RaModernisme. Cal tenir molt present m~n .casas- i de llur rebuig explícit a la contradicció perquè ens explica aquesta prop1a classe sociaL Una classe social que, tota una sèrie de vacil/acions i discrepànno buscat, en tot cas, tingué el mèrit cies en la bibliografia sobre el moviment, certament- de proveir el manteniment de en la interpretació d'aquest i en la inc·lula.classe nova: la de l'artista. Com ha exsió o no en ell de molts awors. És aquesphcat molt .bé l'esmentat MarfanyC 41, amb ta una contradicció germinal. en efette, el M~ermsme: "... la bur}(esia ca/alana P:oduetx la seva primera generació d'arIlS/ . · , es I, 1guaf que havia passf11 amb les d.a~tres bugesies europees, el part es dijirrlt traumàtit". La bona vida dels representants del Modernisme és satisfeta amb les rc.ndes d'uns antecessors que així i ' · d.1recta, hauran fet una 'aportaper .. vla 111 c1.0 s~bstancial en el camp de la transcen· · · stgmficada denc en l'art. Al mateix llib la, re, Marfany subratlla com el Modernis- que genera - i implica- tota la desamcertant evolució del Modernisme". Caldria matisar, en tot cas, si el concepte burgès, contra el qual es rebel·lcn els modernistes, és exactament el mateix que el nascut en aquests anys. La cosa és prou complicada, i no s'escau aquí de tractarla. Tornant a l'argument dc Marfany, pot resultar iHuminador del context que l'assagista situa, el trencament de Maragall amb Prat de la Riba quan aquest posarà dificultats a la publicació a "La Veu de Catalunya'' de la trilogia d'articles inspirats pels fets de la Setmana Tràgica, intitulats, "Ah, Barcelona... ", "La ciutat del perdó", "L'església cremada". El segon no arribà a publicar-se. Cal recordar que un article del mateix Maragall, intitulat "Alcem-nos" havia sintonitzat perfectament, pocs anys abans, amb els ideals unitaristes de Solidaritat Catalana També resulta significatiu el drama personal de noms com Brossa i d'altres que abandonaran el carro modernista per causa de llur positura ideològica radical. Punt d'arribada o punt de partença, o ambdós, element dinamitzador o no, en tot cas punt de referència i cruilla individualitzada de la Història de Catalunya, és evident que ho és aquella Exposició Universal de Barcelona. Jaume Comellas (I) ARDIT, Manuel: BALCELLS, Alben: SALAS. Núria. Histària d('ls Països Catatan.v. IJI'II714 11 1975. (Coordinada per A. Balcells). EDHASA (2} ARTÍS i BENACH. Pere. Eft·ant wral a Ca: wlunra. Editorial Barcino. (3j MARFANY, .Joan Lluís. RECERQUES. Volum 2. Article "Sobre el significat del terme "Mudernbmc~. (Edicions Ariel). (4) MARI-ANY, .Iuan Lluís. A .IJU!c te!i del Modernisml'. Curial. (5) id. id. (175) 19 Concert a la plaça de Sant Jaume, ofert pet les Societats Corals a la reina regent. (Dihuix de.!. Serra Pausas). Aquella 01agna Exposició ... Barcelona havia aconseguit la nominació per a ser la seu de l'Exposició Universal del 1888. Semblava prou interessant això; si més no, perquè era la primera ciutat d'Espanya que ho aconseguia. Si Madrid era la capital, Barcelona era, sens dubte, la porta d'Europa, i això de poder atreure l'atenció de totes les personalitats politiques, religioses, militars i, sobretot, comercials, era un repte que calia assumir. Ja feia temps que s'hi treballava, aquell mes de maig en què, sota la presidència de la reina, rebuda amb una cridòria eixordadora, es va inaugurar l'Exposició. Ara bé, no tot era acabat. Aquell dimoni d'hotel, construït per Domènech i Montaner, encara regalimava morter, per la pressa amb què s'havia dreçat; o aquell estrany monument a Colom, que es va haver d'inaugurar després, fet de pedra i bronLe, a imitació del monument de Trafalgar Square. 20(176) Però, finalment, aquella esplanada on hi havia tants i tants aldarulls polítics, on Clavé havia romàs un temps per intentar l'assalt a la Bastilla, havia deixat de ser la ciutadella de la vergonya i esdevenia lloc d'acolliment. Palau d'Indústria, Palau de Ciències, Palau d'Agricultura, PaJau de Belles Arts: totes les branques de l'activitat humana hi eren contemplades; els vianants van tenir uns bons vuit mesos per a arrossegar-se parsimoniosament per entre tantes i tantes novetats que els feien sentir-se "moderns" i "europeus". Fins i tot, el rei Jordi de Grècia, representant d'un país vell, culte (però refet dc no gaire temps enrera), hi havia posat els peus. Barcelona bullia tots els diumenges, des del maig fins al desembre - els dies feiners no hi anava gairebé ningú. llevat dels rendistes, els artistes i els músics . en especial els mesos de juliol, agost i setem- bre, quan els nois no anaven a cst~. els rares els portaven a l'Exposició. pt què no fessin enrenou. Entre aqueil)\'d fïcis, aixecats amb no dissimulada veiCI tat, es respirava un aJè de modcrnitalq. amarava tots els àmbits dc la vida duli dana; la presó nova s'havia de dir\! del; l'hospital nou, s'havia de ceny1r moderns criteris sanitaris i aband1' aquell malastruc costum de portar l'Hospital de la Santa Creu nom6d1c . lalts pobres. Els bocabadats admiraven amb lg• sorrresa Ics ascencions en globus. ~ "muntanyes russes" i aquell "restaura~ - s'assenyalava expressament l 'accr~ francès conegut com a "Castell dellr Dragons", d'evident línia andalusa(~ més calia, recordar -aquell que l'haf. el campanar de la catedra; vist Sevilla). Ara bé, allò que despertava mbl's:~ ---------------------------- ------------------------TEMA El quartet del Café Pelayo: Mil/et, Cioffi, Pàmies, Soler. ció dels bocabadats era el Palau de Belles Arts, un edifici senyorívol, de grans arcades i línia "Renaixement", que contenia l'allò més de moda de la pintura, (Los amantes de Teruel, de Muñoz Degrain; Reinar después de morir, de Martínez Cubells, d'inspiració medievalista, o La muerte de Lucano, de clima romà); el darrer crit en escultura era aquell saló dels - bustos, on apareixien els retrats dels prohoms catalans: Roger de Llúria, almira:IJ català; Fabra, arquitecte de la cated'ral; Desclot, cronista de la ciutat; i Casanova, el darrer conseller. at, ¡~ rM ura~ ac~"!! ~1 T~e ~ !n 1ag~~e -al · El desaparegut Palau de Belles Arts Aquell mateix Palau de Belles Arts ha\Ía estat proveït amb un orgue com mai no n'havien vist els barcelonins. Primitiu Bordàs hi donava audicions, i, certament, era tan impressionant com la sala, potser ?e no gaire bona sonoritat, però, això sí, l~pr~ionant (com quan hi tocaren Eugene G1gout o Charles M3 Widor). . En Pedrell, que aquell gener havia iniCiat la publicació d'aquella revista que semblava que li havia de donar molts diners_. la "llustración Musical Hispano-Amencana", s'ho mirava tot amb un altre ull. Ell, que estava treballant en tants camps, entre ells el de la definitiva revisió d~ la seva òpera, El ú/timo abenzerrag~to, qu~ ~~trenaria pocs mesos després de I E~pos1c1o, estava una mica per sobre del bé I del mal, i tot allò li semblava un decorat sense consistència. T~mbé Nic?lau visità l'Exposició, quan 1orna de la g1ra per Andalusia, al capda- vant d'una companyia de sarsuela. Aquells concerts de Quaresma, dirigits al Liceu dos anys abans, no havien servit per gairebé res; poc cas n'havien fet, dels seus intents d'introduir la flaire parisenca, que ell havia respirat durant més de set anys. El Palau de Belles Arts li semblava digne d'ensorrar, sobretot quan lli feia els seus concerts la "Cobla d'en Llànties", és a dir, la Banda de la Ciutat, dirigida per aquell despenjat de Rodoreda. De ben segur que quan Lluís. Millet, jove de dinou anys, i la seva colla del cafè es deixaren caure per l'Exposició, ho van veure de molt diferent manera. Millct discrepava sovint del criteri de Nicolau, en aquella tertúlia que aplegava alguns músics com l'Alió (que tocava un Mendelssohn esplèndid), Carles Gustau Vidiella, el pianista Dordal, etc.; tots al Cafè lnglés, barallant-se discretament amb les patums, Pedrell i Nicolau que, encara que de personalitat i categoria diferent, eren homes d'altres temps. Millet se sentia perfectament, quan flairava aquell perfum de modernitat; no sabia ben bé què volia dir i com hi podia intervenir, però estava segur que era el seu moment. Això mateix pensava en Vives, a qui havia conegut uns mesos abans, i que aprenia música amb el mestre Josep Ribera perquè no es podia pagar, com ell, les classes de Pedrell i Rodoreda. Per això, quan tots dos seguien esmaperduts les masses que anaven d'ací d'allà, per entre els edilicis i els jardins del Parc, i arribaven al Palau on tenia lloc un concert, ja no podien fer res mes en tot el dia que comentar-ne els extrems. Aquell Quartet op. 64, dc Haydn, o el Concert en Do. de Beethoven, tenien quelcom de nou i de vell, justa la combi- nació que apareixia per tot arreu, a les parets decorades, als estendards, a les pintures, a les escultures. Arreu hi havia un similar cultiu pel nou i pel vell, tot ell impregnat de serietat. d'hel·lenisme. I mireu que li convenia, a Barcelona, una bona repassada. Tot allò que es podia trobar, en música, eren: els cors claverians, cada dia més dispersos; els concerts del Líric, teatre que preferia muntar un ball de màscares a un bon concert; les sarsueletes del "género chico"; les revistes de moda i l'òpera del Liceu. Tot plegat, la mateixa cosa. Lohengrin ja havia arribat al Liceu Pocs anys abans, havia arribat al Liceu el Lohengrin d'aquell músic germànic, Wagner, que semblava prometre molt, i que aixecava sonores disputes quan hi havia en Pedrell al davant. Però, al Liceu, ni se n'havien assabentat. Van fe r el Lohengrin, després que s'estrenés al Principal... I, mireu que sempre tenien rivalitat; doncs, aquesta vegada van rivalitzar a ferlo malament. Decorats de La favoriw, cantants italians a la recerca del "pinyol" i un gran enrenou a la sala. Allò que els barcelonins trobaven extraordinari era la revista còmica, que, a imitació dels èxits madrilenys (El afio pasado por agua i ú1 gran Via), portaven a l'Exposició un repertori de personatges aHegòrics; i el Teatre Principal, l'òpera italiana, etc. Tot plegat, res! S'havia aconseguit, malgrat això, que en els concerts de l'Exposició hi figuressin les obertures de Lohengrin i del Caral 177) 21 TEMA --------------- --------------- --------------- ---------- aqJ "h ni ~J Ie Ja del l'~ pe el IE m si~ en h q~ Felip Pedre/1 (a l'esquerra) i Antoni Nicolau (a la dreta) eren homes d'altre temps. dor funiu, d'un altre alemany. Però això no era res, perquè, els concerts, els dirigia en Goula, que, a més, no perdia cap ocasió per estrenar músiques seves (si és que es podia parlar de música, d'allò que ell feia). Segons com, valia més la pena deixar-se caure pel Tívoli, perquè aquest teatre no anava amb els fums del Liceu ni del Principal, i, en canvi, comptant amb en Soler i Rovirosa i en Moragas, oferia uns espectacles que feien goig, i no només en el camp del ball - hi donava èxits del moment (Lohokeli i Parthenope) , sinó també oferint sarsueles ocasionals, com Hotel Internacional, i òperes dirigides pel mestre Pérez Cabrero. En especial, hi féu furor una Carmen cantada més de quaranta vegades. Calia també renovar aquest repertori menor de la sarsuela, però tol arribaria. Els de !"'Avens", aquella revista que havia sortit un temps, feia sis o set anys, anaven predicant contra el tantsemenfotisme que descobrien en els empresaris i el públic: aquells nois de Gràcia picaven fort, i deien que volien treure una altra vegada la revista. El Patronat de l'Exposició, que presidia en Rius i Taulet, havia previst moltes 22 ( 178) més activitats cíviques que ·no pas musicals. Home, no es podia oblidar el concert inaugural, davant de la Reina Ma Cristina (que no s'oblidessin de ningú: Wagner, "Simfonia" de l'òpera Tannhiiuser, Beethoven, "Allegretto" de la Séptima sinfonía; Goula, Cantata, dedicada a S. M. El Emperador A/ejandro li de Rusia; Guiraud, Suite para orquesta; Liszt, Marcha de Rakocry; Thomas, Coro fúnebre de la ópera Hamlet; Pardàs, Impromptu para órgano de cuatro tec/ados; Rubinstein "Bailables de la ópera El demonio", i Mendelssohn, Marcha nupcial, para órgano), però no cal exagerar. Van preveure uns quants concursos i algun altre espectacle, i ja n'hi havia prou. Els visitants no vénen a sentir música, sinó a admirar les novetats i la indústria catalana. Sort que no hi havia encara en Morera (que corria per BrusseHes, després d'haver voltat anys i panys per l'Argentina), perquè aquell jove anava com esperitat i tenia unes idees massa fixes. El 22 de novembre, festa dels músics, es va fer de tot: inauguració del monument a en Clavé; sessió a honor de Gayarre; concurs d'orfeons. (El monument, coHocat al bell mig de la Rambla de Ca- tàlunya, feia patxoca. Llàstima que d~ prés l'haguessin de canviar, per mor & trànsit). El concurs no va ser gaire reeL~ tan sols es van presentar quatre cim.. Bilbao, Céret, Llemotges i Barcelona Nois, quina vergonya! Els de Bil~ s'endugueren el premi i oferiren un C\Y cert al Líric. Què bé sonava aquell hil! ne, el Gernikako arbola, que és com D segadors en aquella llunyana contrada& Nord d'Espanya. En Mi llet va pensar, de ben segur, Q\1 calia un grup modern, que capgirés r~ rientació dels cors de Clavé, i que pog.~: atacar el repertori sòlid d'Europa. Mireu que haver de formar un cor~·¡ feccionats per al concert inaugural! Q malament va sonar, aquella cantata~ Goula! A continuació va tenir lloc el e' curs de bandes, al qual van concór~r Lira de Narbona, la Banda del Regtm! 57 i la Banda Municipal, entre d'~hr.~ Ni en això no es va destacar! La Ltra~ Narbona va guanyar el guardó i el anar a oferir al monument a Clal'é, ~ gons un costum que es va anar prodig... anys després. (Poc es podia parlar de" sica, en el sentit modern, a Barceloll' Es va concloure, a més, amb el1 ----------------------------- ------------------------TEMA de societats co~als, cosa .que ~o!ia. dir, e.x.actament, entitats clavenane~ 1s1mllars. 1 ropoc no fou un concurs ga1re concor~t la Societat "La Esperanza", de Sant Andreu del Palomar, "La Taponera" de palafrugell, el Centro Sabadellense, INAncora" de Tarra~o~a, u,.n. parell de França i una de Gahc1a: L Eco Coru·és" Guanyà aquesta darrera. n N~is, és que ni la tradició claveriana no es notava, ja! Ara bé, de vergonya, els nostres prohoms no en van sentir cap. Fios i tot van recordar amb tanta emoc1ó aquella ocasió que, durant molts anys, els "homes de l'Exposició" es van anar reunint cada 20 de maig - data de la inauguració- , pe'r tal de posar un ram de flors al peu del mo~ument a Ri~s i Tau: let fer el dinar obligat al Contmental, 1 la 'contemplació entristida, any rera any, del fet que cada cop eren menys. * * * Si s'hagués repetit deu anys més tard, l'Exposició no hauria semblat la mateixa. Els pavellons haurien estat bastits encara pels Domènech i Montaner i Gaudí; però les sales d'exposicions haurien hagut de mostrar nous noms; un tal Casas, en Rusiñol (el dels ferros vells), en Casagemas, en ~onell, en Llimona. El Liceu hauria hagut de fer l'esforç dc renovar-se, perquè ja no hauria estat possible presentar, com ho van fer deu anys abans. un Tannhiiuser de cartó, cantat de qualsevol manera. Els "paqueñus" prou que n'haurien tingut cura! L'ofici de músic començava a tenir un gran atractiu entre el jovent A més, qui sap si en Morera hauria fet els passos per tal que se sentís al Liceu aquella Fada que havia estrenat el 1897, a Sitges. l el Líric, que dos anys més tard acabaria enderrocat per culpa dels hereus de l'Evarist Arnús, no s'hauria reduït a festetes de "relumbrón" i hauria hagut dc presentar les Simfonies de Beethoven, que tan de moda començaven a estar gràcies a la tenacitat del mestre Nicolau. No era debades que, des de feia dos anys, Nicolau dirigia l'Escola Municipal dc Música, i que l'ofici de músic començava a tenir un gran atractiu entre el jovent. Els nois i noies podien triar entre anar a can Vidiella, a can Pujol, a can Canals, fer els cursos de l'Acadèmia de la Societat Filharmònica o apuntar-se a l'Escola Municipal, on, pagant molt menys, podien seguir cursos de ·piano, violí o violoncel amb els mateixos professors, en aquelles (això sí!) fredíssimes aules del Castell dels Tres Dragons que, a darrera hora, l'Ajuntament no havia ensorrat com va fer amb l'Hotel Internacional, el Palau de Belles Arts i altres edificis de l'Exposició del 88. Però allò que era més significatiu, era que, el 1898, Barcelona disposava ja d'un Orfeó, pomposament intitulat "Català", que hauria pogut fer un brillant paper en els concerts de la hipotètica exposició, com havia fet a Niça. en un concurs de l'any 1897. Tampoc no s'hauria fet un mal paper en el camp de les Societats Corals, perquè, des del 1895, Morera havia fundat una Societat, que .en deia (mireu, quina casualitat!) "Catalunya Nova", que estava disposada a guanyar tota mena de concursos. I això, perquè no es feien concursos de música de cambra; perquè, a finals de segle, Barcelona estava perfectament preparada per a atacar les més complicades obres dels Brahms, Mendelssohn, Schumann, Franck o Smetana. Nois, encara que molt frustrant, aquella Exposició Universal de 1888 fou un veritable revulsiu. Barcelona hi cremà les naus del vuitcentisme! X osé A viíioa f U NDACIO CAIXA DE: I'I::N<.,IONS TE,1PORWA 'lCSICAL 1111 CENTRE CULTURAL DE LA CAIXA DE PENSIONS Passeig de sant Joan. 108 Dimecres. dia 1 3 d'abril. a les 21 h EMMA KIRKBY, soprano ANTHONY ROOLEY, llai.n DJVenóres. dia 1 s d'abril. a les 21 h MELVYN TAN, planotone Dimecres. óla 20 d'abril. a les 21 h DIATESSARON Dimecres. dia 27 d'abril. a les 21 h. THE AMSTERDAM FORTEPIANO TRIO Divendres. dia 29 d'abril. a les 21 h. GLEN WILSON, toneplano Dimecres. óla 4 de maig, a les 21 h. Divendres, dia 13 de maig. a les 21 h STANLEY HOOGLAND, toneplano Dimecres. dia 18 de maig. a les 21 h CAPELLA DE MÚSICA DE SANTA MARIA DEL MAR, de Barcelona JOSEP BENET, tenor ALBERT ROMAN!. clavicèmbal Direaor. Enric Gispen Dimans. d ia 24 de maig. a les 21 h HESPERION XX MONTSERRAT FIGUERAS, soprano Direcior. Jordi Savall Divendres. dia 27 de maig. a les 21 h KECSKÉS ENSEMBLE, de Budapest Director: Andràs L. Kecskés HANS MARTIN LINDE, nauta de bec 1 flauta travessera OSCAR MILANI, clavicèmbal PERE ROS, viola da gamba Dimecres. dia 11 de maig. a les 21 h. PAlAU DE LA MÚSICA CATALANA ORQUESTRA DEL SEGLE XVIII, d'Amsterdam Franz Brüggen Director. FUNDACIÓ CAIXA DE PENSIONS VENDA D'ABONAMENTS llel14 de març al9 d'abril 0'11 a 14 i de 16 a 20 h. (de dimarts a dissabtel Al centre Cultural de la Fundaclò caixa de Pensions. Passeig de sant JOan. 108. Tet: 258 89 o7 08037 BARCELONA. VENDA DE LOCALITATS A partir del s d'abril al centre CUltural de la Fundació caixa de PenSions 1el mateix dia del concert. a partir óe les 19 h. Servei cflnformació de la Fulld.lctó Caixa de Penslons ie! 317 57 57 • Primer enregistrament integral de tretze sonates per a tecla de la catedral d' Albarracín. • Una aportació decisiva al món discogràfic i musicològic! Edita: Instituto de Estudios Turolenses. Patrocina: Excma Diputación Provincial de Teruel Produït per DIAL DISCOS, S.A. (54.9415/6/7) • Àlbum en venda al Palau de la Música Catalana i a les botigues especialitzades. ------------------------------ ------------------------TEMA I Exposició U niversal de Barcelona. La programació musical No podem parlar encara d'una veritable activitat concertística a Barcelona, quan aquesta ciutat inaugurava la seva I Exposició Universal. De fet, la institucionalització del concert públic, a l'estil e~ropeu, malgrat ser l'ideal d'alguns múSICS de l'època, encara es presentava en un. estat embrionari. Així mateix, el seguiment de la premsa i de la crítica era esporàdic. En aquestes ressenyes (no sem~re. de concerts assenyalats), la crítica es hmttava a fer una descripció de l'audició, sense cap valoració de les obres i dels intèrpr~ts. Mancava la base sòlida de joves ~ludtants i professionals que donessin ~da a una veritable activitat musical a la Ciutat, amb cicles de concerts simfònics, corals, de cambra, recitals, etc. Musicalment parlant, Barcelona es pre~n~ava com una ciutat eminentment ope~ttca, amb els marcs del gran Teatre del ~lceu, del Teatre Principal i del Teatre Linc ("el teatre de hon tros més bonic que hagi tingut Barcelona" segons Ga- ziel- ), escenari també d'alguns concerts durant l'Exposició i, ben aviat, dels cicles d'audicions de la "Societat Catalana dc Concerts"' i dels "Concerts Nicolau". Dc tots eUs, però, el Liceu era l'escenari per exceHència de la ciutat, que aglutinava el grup principal d'afeccionats. Aquest era el panorama musical de la ciutat quan es disposava a obrir les portes de la seva I Exposició Universal. S'havia treballat intensament per presentar una ciutat moderna, cosmopolita i sobretot europea. Res o gairebé res no s'havia deixat a la improvisació. Malgrat tot, l'oferta musical continuava essent limitada, a la mercè d'algun músic o algun emprcsarl. L'Exposició no podia improvisar una tradició que, fins aleshores, no havia existit. És per això que resulta difícil parlar de la programació musical d'aquells dies, i així mateix, la manca d'interès de la premsa, i la falta de precisió en les poques dades que ens han pervingut, fan di- fícil qualsevol aproximació. L'alcalde Rius i Taulet havia pres personalment el compromís de portar a terme l'Exposició. Ell n'era el principal artífex, al davant d'un Patronat format per vuitanta-tres prohoms. Resseguint la llista de personalitats, veiem que cap músic de l'època no hi és present, i que tan sols Josep Lluís Pellicer, Josep Masriera i l'escultor Agapit Yallmitjana representen els interessos del món dc l'art. Els àmbits en què es divideix la mostra són molt diversos i curiosos, als ulls d'avui en dia. Els testimonis fotogràfics dc l'esdeveniment mostren una munió d'objectes (industrials, militars, artístics, etc.) envoltats de banderes i banderoles. Ben segur que, al Pavelló de França, no deuria ser difícil sentir-hi el so mecànic de la bobina d'un motor, i els arpegis d'una al)Ja o els acords d'un piano de la casa "Erard" a càrrec d'Isaac Albèniz. Un dels primers esdeveniments musical!. (181) 25 TEMA -------------- --------------- --------------- --------tres de la ciutat. La jove promesa del moment, Francesc Viñas, interpretà el paper solista i hi assolí un gran èxit. "Molta gent i molts apia usos al jove tenor català. Procuri no adormirse sobre'ls llorers. Lo camí del art es penòs y 1/arch però ab facultats com las qu'e/1 te s'hi arriba sempre", li recordà el crític de "L'Esquella de la Torratxa". Eren presents a la vetllada la reina Ma Cristina, els ducs d'Edimburg. el duc de Gènova, el Príncep de Baviera, el príncep J ordi de Grècia i les principals autoritats consulars i locals. Francesc Viñas tornà a cantar novament, en honor de la reina M3 Cristina, pocs dies després, el 23 de maig, al Teatre Líric. En aquest concert, a càrrec dels alumnes més brillants del Conservatori del Liceu, Viñas interpretà una Romanza de tenor, del mestre Goula. El públic no respongué a les programacions d'aquells dies El mestre .lóan Goula, director d'orquestra í compositor. de l'Exposició, del qual tenim notícia, fou una funció de gala al Liceu. El 19 de maig, vigília de la inauguració, l'empresari Albert Bernis programà l'òpera Lohengrin, en honor dels visitants més illus- Les sessions de gala al Gran Teatre del Liceu es repetiran sovint, en el decurs de l'Exposició, amb motiu de la visita dels convidats reials, com la del rei Oscar li de Suècia, qui presencià l'actuació de Julüín Gayarre en el paper de Vasco de Gama de l'Africana. Un fet preocupant, en els nuclis teatrals i artístics de l'època, i constatable a la crò- nica cultural de la premsa, era l'apatiar.. neral del púb~~ de I~ ciutat .<val a dir q.· la programacto havta contnbuït a aqut¡ estat d'ànim). Així, veiem com els títol¡ els intèrprets se succeeixen sense capir. te~ès p.er ~art. d'un públic, cada veg~ mes mmontan. Si l'afeccionat, d'una banda, no conJj. va qu,e e.l Lice~ aixequé~ el nivell del g-,: del pubhc, el Ltceu, de I altra, sentia la . diferènci~ d'un aud_itori més preocur-. pel luxe 1 la fastuosttat de la festa soê: al pati de butaques, que no pas atem'· • drama musical a l'escenari. No s'albirava un canvi de situació, r: tan sols amb l'Exposició Universal: "Ja~ sab: empentas als carrers, poca gem ~­ teatros. Els espectacles gratuhits ab$()¡. veixen als espectacles mediantibus i/Iu' "Les empreses de tea tros en sa major frò' no tenen motius de alegrar-se de las e: cumsrancias deslumbradoras que atr011 sa a Barcelona y que verdaderamenr. elias las han atravessadas de part a par( Tant és així, que són diverses les reunio:. i protestes dels principals empresaris, qll veuen seriosament afectats els seus ink· ressos econòmics per les festes noctull'tl que s'organitzen al recinte de L'Exposici\ L'animació cultural de la ciutat ha1~ de ser un fet imminent i així ho havien dc mostrat les edicimÍs anteriors de Pari< Londres, Liverpoo~ etc. Malgrat la cor petència de la fira i de la seva princir< atracció "La font màgica", els teatres~.: XXXIV CONCURS INTERNACIONAL D'EXECUCIÓ MUSICAL MARIA CANALS DE BARCELONA del 12 al 26 d'abril de 1988 PIANO - FLAUTA 262 concursants inscrits dels països: Alemanya - Argentina - Austràlia - Àustria - Bèlgica - Brasil - Bulgària - Canadà - Colòmbia -: Corea Espanya- E.U.A. - França- Gran Bretanya- Holanda - Hongria- Indonèsia- Iran- Irlanda- Israel- Itàlia Iugoslàvia - Japó - Luxemburg - Líban - Marroc - Mèxic - Noruega - Nova Zelanda - Polònia - Romania Suècia - Suïssa -Taiwan - Turquia -Txecoslovàquia - U.R.S.S. - Veneçuela - Xina. CASAL DEL METGE del 12 al 23 d'abril PALAU DE LA MÚSICA CATALANA diumenge, dia 24 d'abril, a les 17,00 h. SALÓ DE CENT de l'ExceHentíssim Ajuntament de Barcelona dimarts, dia 26 d'abril, a les 19,00 h. Concert de Clausura 26 (182) vien d'eu prop¡ blic I ----------------------------- ------------------------- TEMA El gran saló del Palau de Belles Arts. marc cabdal de les manifestacions artístiques de l'Exposició. vien de participar de l'ambient de festa i d'eufòria generat al seu voltant. Calien pr~postes atraients, no tan sols al seu públic habitual, sinó també al nombre important de visitants estrangers o, com els anomena la premsa de l'època, els touristes. El tenor Julión Gayarre fou la figura destacada dels esdeven;ments musicals , El Li~u. en aquest sentit, programà Iactuacto del famós tenor navarrès J ulian 9ayarre. L'èxit i el reconeixement artístic :nter.nacional que precedien les seves acuac_tOns a Barcelona, foren un gran incemtu per al públic i motiu d'una gran ex- pectació reflectida a la premsa. Tant és així que, a instàncies del mateix públic, Gayarre accedí a perllongar les actuacions uns quants mesos més, tot delectant els afeccionats amb les seves interpretacions de l'Africana, Amleto, I Puritani, Lucrezia Borgia, I Pescatori di Per/e, etc. Un paper molt important, en la programació musical de l'Exposició, el va tenir la Banda Municipal, creada el 1886, sota la direcció del seu fundador, el mestre Josep Rodoreda. La presència dc la Banda no fou tan sols als concerts diaris de matí i tarda, organitzats al recinte de la lira, sinó també al Concurs Internacional de Bandes de Música Militars i Civils. L'altra activitat musical habitual dc l'Exposició foren els concerts d'orgue al Palau de Belles Arts. Aquilino Amc1ua de Navarra, constructor, s'encarregà del projecte, que consistí en la construcció de dos orgues. Per a la inauguració fou convidat el prestigiós organista francès Guilmant, de l'església de Saint Sulpice, de París. Primitiu Pardàs, organista de la Basílica de Santa Maria, fou també un dels músics habituals del Palau de Belles Arts. Les seves actuacions eren molt concorregudes, i produïen un gran efecte les seves improvisacions, que permetien copsar la robustesa i sonoritat d'aquell nou instrument, que disposava de diversos registres i, sobretot, funcionava elèctncamenl!! ParaHelament als recitals d'orgue, una entitat anomenada "Societat de Quartets" programà, conjuntament amb la Band a Municipal i cors, una tanda de concerts "seriosos", dirigits pel mestre Goula. El programa de tots aquests concerts era molt divers, amb una mitjana de vuit ( 183) 27 .·. ~ ..... ...·. ' ··-· .:.: · ·.:., .:. ·.···. :-.· El Teatre Principal, protagonista de visceraLf rivalitatl amb el Gran Teatre del Uceu. i Les tradicionals obres del mestre Goula, qui ho aprofitava per anar-les fent conèixer, amb les agrupacions instrumentals que ell dirigia. En aquest sentit, hem d'assenyalar la freqüent inclusió de les obres de músics contemporanis en l'època (Rodoreda, Marraco, Frígola, Monasterio, Pardàs) en concerts i també en actes religiosos i civils. Responent a la bona organització del certamen, des de l'inici de l'Exposició fou establerta una programació musical. Per aquest motiu, al butlletí oficial ("La Ex- . posición '') constava la concessió del programa dels Concerts de Música Clàssica i Nacional a una empresa musical de Barcelona. L'esmentada empresa anuncià l'organització d'un o tres concerts per setmana, com a mínim. No sabem exactament, ni ho hem pogut esbrinar, pel caràcter general de les ressenyes, a quina mena de concerts es referia l'esmentada nota. SuLa m:ís importame editorial dc publicacioncs española dc obra s musica les de estudio y de concierto ~\)''\~ "'o ci?~ 801LEAU s,..<;t ~ Provenze, '217 · TelHono :ZU posem, però, que són els concerts diaris de la Banda Municipal a l'aire lliure, i els d'orgue al Palau de Belles Arts. Finalment, esmentem les audicions organitzades pels constructors d'instruments (especialment piano) ..Érard", "Bernareggi", "Cussó & Cia", etc., que tingueren lloc al Palau de la Indústria, amb la coHaboració dels pianistes més prestigiosos del moment. Una de les manifestacions musicals més importants de l'Exposició del 88 fou, sens dubte, els Concursos Internacionals d'Orfeons i Societats Corals, i els de Bandes Militars i Civils. A la convocatòria, van respondre-hi grups corals i bandes de tot l'Estat, i tan1bé de França. Les proves que van realitzar els diferents grups van ser seguides amb entusiasme pel públic en general, i per l'important nucli d'afeccionats al cant coral i membres de les Societats Corals creades per Clavé. "Ben segur que, després de /'acwació de tors ells, el nivell artístic dels cors fundats per l'admirat Clavé, recentment desaparegut. pujarà~, afirmava el crtic del "Diari dc Barcelona". Precisament, la figura d'Anselm Clavé ::JoRQUERA]¡[-piANOS: VIE:TEIR dElRfJ.llERA n 14 08087 - BARCELONA En su propi o imerés pida siempre Aquesta marca té ubicada legalment la seu social en aquestes adreces Aribau, 212 ·Molà, 20 · OS006 Barcelona Tels. 11802 90· 200 31 36 Uollerl 28 (184) havia estat objecte d'un homenatge po¡ lar aquells dies, amb la inauguració d'u: escultura del mestre a la barcelorur. Rambla de Catalunya. Lluís Millet també recordava molt~ sitivament la celebració d'aquests CollC\ sos: "Llavors senrírem. pels chors for~ ters que vingueren. una manera de calli. en conjunt desconeguda per nosaltres. L justesa d'afinació. l'emissió natural i ht. timbrada, l'equilibri i fusió de les vetiS,fo ren una revelació que engendrà en nos$ tres un fort desig de crear que/tom 51/!' blant a casa nostra". En veritat, en un f~ tur no massa llunyà el cant coral a Calt lunya adquiriria un paper fonamental;. el desvetllament musical de la ciutat. Durant els concerts dels Concursos~ Bandes, es qüestionà la participació dt Banda Municipal, ja que l'entitat que~ convocava era el mateix Municipi. ~~~ grat la polèmica, l'agrupació musical~ rígida pel mestre Rodoreda fou gu~ nada amb el primer premi, en la coo1 catòria de Bandes Nacionals, i amb el gon. en la convocatòria internliClor.. Després de 245 dies d'Exposició, el de desembre de I888 s'establí la data( clausura. La interpretació a la catedr: d'un Te Deum del mestre Sanchez Ma raco en acció de gràcies, fou Ja manik tació final de tots els actes de la I Ex~ sició Universal de Barcelona. D os dies més tard, la ciutat sentia pèrdua de qui havia estat un dels SL'I principals mestres: Marià Obiols. La~'· desaparició suposaria també la fi d~· etapa, d'un estil; tot seguit, la ciutat se dinsaria vers la consolidació de la ful~ "Barcelona Filharmònica". Marta Munit ----------------------------- ------------------------ TEMA ~) I . ~. L'herència tnusical de l'Exposició Universal del 1888 La Barcelona del 1888, de 450.000 habitants, s'obre al món gairebé per primera vegada. l d'aquesta Exposició brollen, i en ella es concentren, les línies mestres del Modernisme català i universal per l'ubast dels projectes de futur. Aquest magne esdeveniment serveix d'estímul per al desenvolupament i l'evolució de les arts plàstiques i musicals. Això desemboca, en l'aspecte creacional, en una veritable crisi del llenguatge, a la qual hom reacciona de maneres diferents: o bé deixant-se dur per la pròpia personalitat i intuïció, o bé per la comoditat, per l'herència estrangera o autòctona, per l'esperit de rebellió contra allò ja establert, etc. Això vol dir que, a Barcelona, com a tants altres indrets, hi haurà en aquests anys una pervivència de diferents estils i estètiques. La nostra ciutat, a més, serà una gran receptora i generadora de wagnerisme, de straussisme, del mal anomenat Impressionisme musical, del corrent denominat Alhambrista (tan de moda a Europa i accentual, precisament, per l'Exposició Universal de París de l'any següent, 1889). A Barcelona, conviuran un Post-romanticisme, un Modernisme i un Nacionalisme musical de caràcter culte, fomentat principalment per l'obra musicològica de Felip Pedrell ( 1841-1922)l 1l i gràcies a l'Orfeó Català i al moviment orfeònic que aquest generà. L'activitat musical barcelonina era pobra i provinciana En el moment de l'Exposició, l'activitat musical barcelonina és pobra i provínciana. Vistos els buits existents. s'aniran creant (i morint, en moltes ocasions, per qüestions econòmiques) diferents entitats amb una finalitat comuna: ensenyar, interpretar i divulgar la música de fora i d'aquí. Grans figures musicals de casa nostra propiciaran l'arrencada musical, ajudades econòmicament per una bona part dc la burgesia barcelonina, que veu en aquesta manifestació artística un important vehicle cultural. Amb la progressiva creació d'entitats que fomenten audicions i cicles de concerts, el públic, tím idament, va omplint els teatres i les sales, i s'introdueix en aquesta "nova" i "moderna" música. Però, fins que no hi haurà una sala de concerts i unes entitats elttables, els concerts aniran essent activitats esporàdiques. (185) 29 Josep Rodoreda, diretlor de la Banda Municipal de Barcelona. La música de cambra. La figura del músic de cafè, que apareix a Barcelona a l'entorn del 1860. continua existint fins ben entrat el nostre segle, com a una de les formes de subsistència a què es veuen obligats moltes figures (com Rodoreda, Vidiella, Albéniz, Viñes, Granados, Malats, Casals, Manén, Millet, Vives, Nogués, Toldrà, etc.). Pel que fa a la música de cambra. el 1888 comptava· amb molt pocs conjunts estables. Entre ells, el Trio que tocava al Cafè Anglès, integrat per Lluís Millet, Josep Badia i Lluís Pàmies; i, el 1891, al Cafè Pelayo, on LI. Millet formà quartet amb Ernesto Cioffi, Jose·p Soler i Lluís Pàmics( 2l. Diverses entitats collaboraren a fomentar i divulgar la música de cambra, entre elles, l'Associació Musical de Barcelona, la Societat Catalana de Concerts, el grup d'Els Trenta -que donava audicions particulars a una casa de Gràcia , la Societat Filharmònica de Barcelona, que comptava al principi amb un quartet format pel belga Crickboom, i per Rocabruna, Gàlvez i Casas, i la collaboració ocasional de Granados. "Els modernistes intentaren per tots els mitjans d'introduir el repertori camerístic tant pel que tenia de valuós com pel fet que aquest contenia en la seva pròpia dinàmica molts dels valors presents en l'època'~31. Així, aquest gènere, que arrenca lentament el 1888, es consolidarà el 1910!41 , quan es creen conjunts com el Quartet Renaixement ( 1912), el Trio de Barcelona (1913) i entitats com l'Associació de Música da Càmera ( 1913). Panorama simfònic. El panorama simfònic barceloní és, a la dècada de 1880, francament desolador. En plena Exposi; ció Universal, sorgeix una de les entitats de més llarga vida. que arribarà fins el 1924. Es tracta de l'esmentada Associació Musical de Barcelona, que es fa conèixer 30 (186) Els autors Iiierari i musical de Tassarba. vistos per Passarell a "L'Esquella de la Torroai en un concert celebrat el juliol de 1888, amb una orquestra de saló. A més de comptar amb la Banda Municipal, autèntica plataforma de divulgació, i de l'Orfeó Català, un altre fet afavoreix l'arrencament musical a casa nostra: la creació, el 1892, de la Societat Catalana de Concerts, que encara que no sobrepassarà el 1897, influeix positivament en el panorama simfònic barceloní, gràcies a la iniciativa del seu director, Antoni Nicolau, el prestigi del qual havia estat sembrat durant els anys parisencs (1878-1886). Una altra contribució al desenvolupament simfònic foren els Concerts Nicolau, que duraren de 1896 a 1898, en el decurs dels quals s'oferiren Ics simfonies de Beethoven i les parts més significatives dc la Tetralogia wagneriana. A la dècada de 1890, sorgeix una altra entitat, que segueix molt de prop els postulats del Modernisme: és la Societat Fil- harmònica de Barcelona (1897-1904~ qual semblava sintetitzar els nous idei les noves inquietuds musicals: compli amb una acadèmia, una orquestra . quartet i un repertori renovat. També en aquests anys, es crearen. tres institucions simfòniques de menor. cidència, com la Societat Barcelone\3- a Concerts ( 1898), la Societat Mur. de Barcelona ( 1899), la Societat de C. certs Clàssics (1900), l'Orquestral Cali;' na (1903), l'Orquestra Barcelona (190J: l'Orquestra Filharmònica de Barceli!' (1907) dirigida per Josep Lassallc, q presentà obres de Bruckner, Max Re~ Brahms, Wolf, Borodin, Sibelius, Pak sa, Taltabull, Garreta, etc. El 1910 ar• reix, (inalment, una important orques:, estable, l'Orquestra Simfònica de 83!~ lona, sota la direcció de Joan Lamott• Grignon, i s'inicia a casa nostr~ una ritable i estimulant vida sirnfòmca. El gran pianista i pedagog Carles G. Vidiella. L'Orfeó Català i el moviment orfeònic a Catalunya: herència directa de l'Exposició. Segons Alexandre Galí, "La idea de crear el que fou l'Orfeó Català va néixer el 1891 al voltant d'una taula del Cafè Pe/ayo, suggerida per Anwdeu Vives i IJuís Mille1''5l. El 6 dc setembre del mateix any es fundava, amb tota mena d'esperances i i!lusions, aquesta institució que esdevindria un centre musical dels més importants de Catalunya. La primera actuació pública fou el5 d'abril de 1892, a la Sala Bernareggi. Segons Galí, els primers membres foren reclutats entre els amics i companys del cafè Pelayo, i començà a funcionar, amb 28 coristes i 37 socis protectors, en un local del carrer dels Lledó. L'impacte de la vinguda, el 1895, de la CapeUa Nacional Russa estimulà el fet d'afegir-hi veus femenines i infantils. No tots els barcelonins eren partidaris d'aquesta institució. Alguns la veien com a una institució burgesa, enfrontada al poble, tan partidari de l'obra claveriana. Aix~ un sector notable del grup de "L'Avenç" intentà oposar a l'Orfeó Català la S?C1etat Coral Catalunya Nova1 6l, i, al seu d1rector, una figura arribada de BrusseHes, Enric Morera. Tanmateix, la tasca de l'Orfeó Català prossegueix amb força i, el 1904, instaura l~s Festes de la Música Catalana, que arnba~an fins al 1922, i publica la "Revista Mus1cal Catalana", sota la direcció de Joan Salvat. El dia de Sant Jordi de 1905 Posa la primera pedra del Casal de l'Or- feó, més tard conegut com a Palau de la Música Catalana. En el temps de l'Exposició, ja existien els dos grans Conservatoris Aquesta formació coral en generà moltes d'altres, com la Capella de Sant Felip Neri, l'Escola Coral de Terrassa, la Capella Catalana, l'Escola Jordiana-Orfeó Canigó, l'Orfeó Lleidatà, l'Orfeó de Sants, l'Orfeó Gracienc, etc.m. Llurs membres no eren ja els obrers de Clavé, sinó artesans, comerciants i afeccionats que comptaven amb una formació musical més o menys sòlida. La docència musical i els principals centres de divulgació musical. En el temps de l'Exposició Universal, Barcelona comptava amb dos centres pedagògics importants i estables: el Liceu Filodramàtic d'Isabel 11 i l'Escola Municipal de Música. La necessitat de formar bons instrumentistes fa aparèixer altres centres privats, que serviran d'exemple per a la renovació pedagògica: l'Acadèmia Vidiella, l'Acadèmia Granados (que passaria a denominar-se Marshall, a la mort del pianista) i l'Acadèmia Ainaud, hereva de l'escola Crickboom de violí181. La manca de sales de concerts estables (només hi havia teatres, que dedicaven el seu espai a l'òpera, o al teatre declamat, activitats de faràndula, balls de màscares, etc.) afavorí la generació de les sales petites, com la Mozart, la Parés, la Granados, etc.l91, fins que la desaparició del Teatre Líric (Sala Beethoven) crearà les bases de la necessitat d'una sala: el Palau de la Música. l, d'ençà del 1908, data de la seva inauguració, els concerts s'hi succeiran de forma estable: s'hi faran cicles, s'hi convidaran intèrprets i directors estrangers, i canalitzarà la que s'ha convingut a denominar "Generació del 1908", a la qual queden inclosos noms com Millet, Vives, Nicolau, Alió, Casals, Lamote de Grignon, Morera, un grup molt vinculat a l'Orfeó i "encara d'inspiració vuitcentista ·~ 101• El repertori modernista. A la dècada de 1890, es produeix un moviment de renovació del gust artístic. S'hi continua rebent la influència de l'òpera i del "género chico ", però els grans noms europeus comencen a infiltrar-se en l'esperit dels espectadors: Wagner i Beethoven, de pri- Cuina oberta de 13 a 01 sense Tlterrupció (187) 31 TEMA ----------------------------- ------------------------- L 'Oife6 Català fou un fruit indirecte de l'Exposició. El mestre Mil/et amb alguns cantaires al local de la plaça de Sant Just. mer; els membres de l'escola francesa, Chausson, Franck, D'lndy, Fauré, Ravel, després. J.S. Bach serà recuperat i reva-· !orat per l'Orfeó Català, amb l'ajut d'A-lbert Schweitzer, en els "Festivals Bach". Mozart, un altre gran desconegutt en el temps de l'Exposició, serà recuperat de la mà de Haydn, fins a ser públicament reivindicat el 1905, en una conferència de Joan Maragall: "El drama musical de Mozart". Entre 1900 i 1910, el públic barceloní s'obre als grans simfonistes alemanys moderns: Richard Strauss, G. Mahler, A. Bruckncr. Pel que fa a l'òpera, durant la dècada de 1880, i fins a ben entrat el nostre segle, a Barcelona continua privant una vida operística de procedència italiana. amb tímides aportacions de l'escola francesa. Progressivament s'hi anirà imposant Wagne¡-( 11 l i Puccini, dual1tat que provocarà les conegudes tensions entre wagneristes i italianistes. El 1902, Pedrell estrena I Pirinei, a la qual seguiran Giovanna di Napoli i Acté, de Manén, Hesperia, de Lamote, Bruniselda i Tassarba, de Morera. Però eren flors que no feren estiu. Tampoc no féu estiu l'intent, capitanejat per Morera, de substituir el "género chico" per propostes de teatre liric català, des de la seva presentació amb Jesús de Nalzaret, el 1894, passant per l'estrena de La fada, a Sitges (1897), etc. 32 ( 188) Tanmateix, i a desgrat de l'escàs èxit de les propostes líriques de casa (EspectaclesAudicions Graner, 1905-1908, per exemple), la consciència quedà remoguda. Aquesta i l'impacte del wagnerisme feren possible que als teatres barcelonins, i en especial al Liceu, es prenguessin seriosament les coses de l'òpera. Era una de les principals conseqüències del canvi que aportà, a Barcelona, aquell magne certamen que fou l'Exposició Universal de 1888. M 0 Isabel Ardèvol NOTES: (I) Felip Pedrell fou una de les principals figures en la promoció del ressorgiment de la musica pròpiament catalana. El 1888. precisament, inicià el Diccionario Biogrójico de Músicos y Escrilores de Música esparioles. porl!lgueses e hispano-americanos antiguos y modemos, que no passà de la lletra "G". El denominat "Wagner català" escrivia, el 1891, Por nuestra música, un ideari estètic en el qual explica la seva trilogia operística Els Pirinrus, estrenada com I Pirinei. (2) ART(S, Pere, El c·anr coral a Catalunya (1891-1979), Barcino, Barcelona, 1980, p. 26. (3) AVIÑOA, Xosé, La música i el Modernisme, Curial edicions Càtalancs, "Biblioteca dc Cultura Catalana", n" 58, Barcelona, 1985, p. 376. (4) A la primera dècada del nostre segle, e~ van crear (i desfer), diversos conjunts cambrístics, entre els quals destaquen el Tri o fundat per Casals, el 1905, amb Cortot (piano) i Thibaud (violí), que ill!solí un reconeixement internacional. (5) GALl. Alexandre, Historia de les insmuciom i el moviment cultural a Catalrmya. Fundació Alexandre Galí, Barcelona, 1984, vol. Xli, p.j).! (6) "Catalunya Nova" continuava (com tl¡f. Ramon Planes en El mestre Morera i el s~ll rr Pòrtic, col. "Llibre de Butxaca'' n• 55, Baretlo-.. 1972) l'obra de Clavé, amb els mateixos elen:t'l de base; però en aquells moments ja no es dClll na va la mateixa cosa que anys abans. Per aix~r i que continuà fins a la República, no acon;eg< un paper de primera línia. (7) La culminació del moviment orfeònic téb 1 el 1917, amb Ja celebració de la Festa de GellllL' dels Orfeons de Catalunya, i la creació de la • tuci6 "Germanor dels Orfeons de Catalunya·.' la presidència del mestre LL Millel. (8) El piano no fou un instrument domi!Wl el panorama musical català fins a la segona re= del segle XIX. Durant molts anys, per exempc\ Conservatori del Liceu no s'hi feia l'ensen).t=: d'aquest instrument. Joan Baptista p, (1835-1898) fou un dels principals promotors u: tres dc piano a casa nostra, i d'ell, van SOI1J grans figures del "pianisme català": VidieUJ. C~ do, Granados. Malats, Viñas, Albéniz, etc. Elll precisament, fundà una important editorial m!llll amb la qual adquiri també un notable p!ti:· (9) Es continuaven utilitzant salons priva!! tt mi-privats, sales de diferents institucions (1«1 culturals o artístiques) i les sales d'establimrrAI.· venda d'instruments musicals, com la sala Estelat Granados organitzà els Concerts Clà.~ics). ll Dessi, i les Guarro, Bernareggí, Era rd, Cussó t . ti1., Chassaigne Frères, etc. (lO) AL-BET, Montserrat, Història de la M~ Catalana, Caixa de Barcelona, 1985, p. 209. {11). Wagner fou un dels principals idolsde~.r. dernistes. L'any 1901 es creà la famosa "Ass~ Wagneriana" (la qual va néixer, segons que_SC!f' a l'entorn d'una taula dels "Quatre Gats") I es~ vertl en una capdavantera en el panorama i artístic barceloní. 0 - - - - - -- -- - - - - - SCHERZANDO cof'ISTRVCCIO' L'AvDÍrò~VM "" --......-. MÓN SONOR Arxius Musicals a Catalunya (11) Rl Manresa A rx iu de la Seu Manresa conserva dos fons musicals d'una certa importància. El primer, el que sens dubte té un major pes especific, és el fons de música de la Seu, dintre el qual cal destacar I"'Arxiu de Manuscrits Musicals". Aquest fons, com la resta de l'arxiu. és propietat del Capltol de Canonges d'aquella e~gl~ia. i en aquests moments es troba en una sala (la mateixa que utilitla actualment la Capella per als assaigs) situada al costat del claustre (baixada de la Seu, al portal romànic) en espera de ser traslladat a les noves sales que recentment s'han habilitat (a sota de la rectoria i al costat de Càritas) per a acollir tot l'arxiu documental, força complet, el qual arranca des del segle Xlll. Tot i que la sala on és situat l'arxiu ofereix comoditat per a la consulta, ni els fons musicals ni la resta de l'arxiu no tenen un horari fix de consulta. De manera que és convenient posar-se en contacte amb el sagristà o amb el rector (l'horari aproximat és de 9,30 a I del matí) si hom vol consultar aquests fons. Les partitures que l'integren estan separades segons siguin impresos o manuscrits. El fons de manuscrits és totalment catalogat i ordenat, i els materials són collocats en caixes arxivadores. Els impresos, solts o ordenats alfabèticament. Pràcticament tot el fons de manuscrits és constituït pel repertori que s'interpretava a la mateixa Capella de Música (amb comptadíssimes excepcions, dc la primera meitat de l'actual segle), si bé en alguns casos es fa dificil de saber si hi ha també còpies que haurien pogut pertànyer als arxius particulars d'alguns mestres de Capella. Gairebé totes elles foren copiades a la mateixa Seu. El nombre de manuscrits supera el dc 1.700, i el volum total d'impresos (que no estan catalogats) és força inferior al dc manuscrits. La partitura amb data de còpia més antiga és del 1731. i les més modernes són de la dècada de 1950; dins d'a- quest espai tan gran de temps, el període més ben representat és la segona meitat del segle XIX. Entre els compositors que hi destaquen per tenir-hi un nombre més gran d'obres hem de citar alguns dels qui hi foren mestres de Capella, com Caietà Mensa (150) i Francesc Escorsell (185), o bé que hi tingueren algun altre tipus de lligam: M. Torras (36), M. Vallès (34). M. Pontí (43), etc... ). Entre la resta d'autors catalans dels quals es conserva música, cal esmentar Andreví (6), C. Baguer (23), B. Blanch ( 13), B. Brell (8), M. Espona (3), F. Llibons (4), P.J. Llonell (4), C. Llopart (10), J. Pons (4), etc. Entre els hispànics, fem referència a H. Eslava, molt per damunt dels altres. Quant als estrangers, hi destaquen els italians (Jommelli, Galuppi, Cimarosa, Sacchini, Rossini, Mercadante, etc.), si bé també hi ha germànics (Haydn, P\eyel) i francesos (Gounod). Sols un miler dels manuscrits tenen autor conegut. La resta, són anònims. Pel que fa als gèneres, es reparteixen . de la manera següent: a) Música vocal religiosa (la més abundant). Hi destaquen les Misses ( 191 ), els Trisagis ( 130), els Requiem (43), etc. b) Música vocal profana: sols hi és representada per unes poques àries d'òpera italiana i alguna cançó del segle actual. e) Completen el fons unes 60 obres instrumentals entre les quals hi ha Tocates per a tecla de Mariner, Closells i Vilar, i algunes Simfonies orquestrals, una de les quals é!) atribuïda a Haydn, segons el manuscrit, i no compta amb cap parallel conegut. Hom pot consultar el litxer dels manuscrits a Ja mateixa sala de l'ArXIU. Arxiu Històric de la Ciutat És situat al núm. 36 dc la Vila de Sant Ignasi. És de titularitat Municipal, tot i que Ja procedència dels fons no sempre és civil. La consulta es pot fer qualsevol dia, de 9 a 2, i els divendn:s, també de 5 a 8. Els fons musicals són guardats en carpetes, però no estan catalogats, i es poden dividir en tres parts: \) Uns 30 pergamins amb monodia litúrgica des del segle XII. 2) Unes poques composicions de música religiosa del segle XJX. Sembla que provenen de I'Arx.iu de la Seu. Hi ha obres de C. Mensa, M. Ponti. etc... 3) Uns 50 manuscrits de la segona meitat del segle XIX, que foren prl}pietat de Joaquim Sarret (1853-1935). Hi ha algunes peces de música religil}sa (Misses i Rosaris); però, sobretot. música per a guitarra: arranjament~ d'òperes italianes (de Rossini a Ver· di), música de ball i peces originals per a aquest instrument, entre les quah destaquen algunes sèries de variacions i les de F. Sors. Bibliografia: - BAGUER, Carles: Tres Sinfonías para tecla. Revisión y prólogo de Ma· ria A. ESTE R- SA LA. I. E.M.: C.S. l.C. Barcelona, 1984. Serie C. Música de Camara, 14. VILAR, Josep M. Catàleg de l'Arxiu de Manuscrits Musicalr de la Seu de Manresa. Tesi de Llicenciatu· ra. Inèdita VILA R, Josep M.: "Una simfl}nia de Haydn a l'Arxiu de la Seu de Manresa''. Recerca Musicològica 11 Barcelona. 1984. VILAR, Josep M.: "Caietà Men· sa: compositor de Ja Seu de Mam~· sa". Dovella Núm. 9., Manresa, abnl 1983. Pp. 26-35. VILA R, J osep M.: "La música a la Seu de Manresa". Dovella, Nrím. 20. Manresa, octubre 1986. Pp. 5-8. Maria Ester-Sala Josep M" Vilar sin tal no no ad con go· cal MÓN SONOR RETRAT fer en 1es dia de !ffi· f ona lro65). ~o­ lot. ê ons ías VIa· M.; c. de ela ~tu- ~fo­ I de /I. Ien- ro¡ :a a úm. 5-8. alu 'lar - Joan Pons: Un artista fet en el goig del treball a fons Confesso que sento una només relativa inquietud per tot allò que es mou al vol~~ ~e l'expressió psicologia i derivats i smonuns. Més enllà de la pura i elemental c~riositat cultural de tipus cognoscitiu, no hi sento cap atracció particular. Mai no m'he capficat massa en el joc (que puc admetre que sigui divertit) d'analitzar co~port~ments, reaccions i actituds, pel gmg ~stncte de. l'exercici especulatiu. No cal d1r que ma1 no he sentit la necessitat més mínima d'ajeure'm en un sofà més o menys còmode per a sotmetre'm a l'interrog~tori (qui sap si basat en un qüestionan mol~ mec.ànic i fred) d'un expert en la matèna, m tampoc no m'ha abellit massa ~e posar-me a la part oposada. _Per a1xò, també mai no se m' ha acudit q~~ jo fos un alter ego del psicòleg, i que lmterrogat fos justament la víctima ajassada en un imaginari sofà, disposada a manifestar-me interioritats amagades, característiques personals endormiscades, potències somortes. etcètera. Tanmateix, confesso que després d'haver parlat amb Joan Pons, la imatge se m'ha fet fms a cert punt present, i de forma (per descomptat) inesperada, sempre però en el terreny artístic. De cop i volta, he observat que, a partir d'un diàleg normal i corrent, mancat sempre d'afanys especulatius, ha sorgit una veritat potser poc evidenciada pel mateix Pons. O, potser, de tan evident, menystinguda, no valorada en la seva plenitud, en la seva potència absoluta. El fet es va produir dc forma espontània, sense cap mena dc premeditació. Fou una mena d'auto-psicoanàlisi sorgida a partir d'una constatació elemental per a mi: la seva condició d'au- tèntic "animal teatral", d'artista de l'escena integral. Quan n'hi parlo, resta una mica sorprès. Hi he d'insistir. i fins i toL recorro, en una tal insistència. a remetre'm a la meva condició de quelcom més que amant del teatre - en el pla professional i en el del diletantisme intens. Recorro també a l'autoritat de professionals afermats, a testimonis que he recollit d'ells, via conversa informal. Joan Pons, de mica en mica, potser només per no portar-me amablement la contrària, o potser per via d'incapacitat de fer front a l'allau argumental, acaba cedint amb elegància, i complagut per la convicció amb què exposo els arguments. Amb la seva humanitat, dimensionada per damunt d'allò què és habitual, el seu rostre deixa veure una bonhomia que el (191) 35 tra La p trid J/W gu z:? v fu sa. !un po~ con ~~- Banco Hispanollmericanr ----------------------------- ------------------ MÓN SONOR confirmar. t Posterior no farà sinó uace d ' d a sema de la seva veu, a mtra bles Lare no · gau d'tr damunt de l'escenan,. es detxa ~través d'una parla p~usada, no ge~s ~­ com st tmtn'deot• més aviat contmguda, · el temor que. a qua 1sevo1 moment, gues11. escapes' un pinyol enmig del saló de sel'Hotel · Ama ble, espl'enR1•tz. on s •estatja. d·dament ben predisposat per a la covervosa.1 es mou sempre e.ntre . la. indefugible . . ntat de ser sincer 1 autent1c, 1 una certa 1 :or a ser mal entès en alguna. ~fir_maci?, oro quan amb plena consc1enc1a, dm ~ne a ell, 'l'òpera no li agrada. 1 ho diu mig' rient, conscie~t de qua~1t co~pidora és aquesta informacw. I ho d1u de1xant b~n clar. i s'estén argumentant-ho, que no es ben bé així. I deixant clar també que, la c.osa és que, aquesta veritat a mitg~s, s'ha d'entendre més com una conccsstó a la trapelleria, com un joc que es pot permetre des de la seva privilegiada posició d'operista, més que no pas en un sentit ab- espirituals. Aleshores, jo tenia 18 am·s - vaig al servei militar molt jove- i v~ig comar davant el mestre Bollino, director del cor del Liceu. Vaig cantar "Despierta negro" de La tabernera del puerto. Aleshores hom li suggerí de venir a formar part del cor del Liceu. amb què guanyaria quelcom i podria començar estudis de cant. -Va ser molt ràpid. Vaig estudiar al Conservatori del Liceu, i amb la sem·ora Carme Bracons. Però aviat vaig deix.ar la cosa simple de La vocalització. De seguida vaig ficar-me en el terreny estricte del cant. Amb el mestre Bottino, feià repertori. Van ser vuit anys de formació. encara que, de fet, sempre estudies. Allà on vaig, sempre busco encara qui pugui aconsellar-me. El 1976, Pons guanyà el segon premi del Concurs de Cant de Parma, cantant com a baríton. I, al cap de set mesos d'entrar al cor del Liceu, ja li encomanaven - Sí, sí, és evident que cantar m'ha agradat sempre. fm 'agradava <'Ontar sarsuela. I ara vaig a dir una cosa; no sé si ho ha de posar... - Pons es posa a riure amb complicitat.:_ Ja sé que pot sonar a blasfèmia. Però, a mi, no m'agrada l'òpera! Torna a riure una mica d'ell mateix com relativitzant la veritat de la seva afirmació- . Vull dir que jo no emenc aquestes persones que són capaces d'assistir a quatre representacions seguides de Un ballo in maschera. Ni he pogut escoltar, en disc, una òpera sencera. I no parlem de l'òpera més moderna. I si estic a casa, m'agrada escoltar alguna cosa lleugero. La cita de Un ballo in maschera no ha estat casual, ja que era el títol que representava al Liceu, en el temps en què tingué lloc l'entrevista. I, justament aleshores, acusava l'impacte d'un fet que li causà una evident contrarietat. Tinc la sensació que té ganes de parlar-ne, de solutament literal. També aquí sorgeix la tàcita auto-psicoanàlisi, reveladora sobretot d'una humanitat rica, generosa i lliure de prejudicis, de culte a la imatge. ~ascut a Ciutadella, el fet de cantar en el cor de la Capella Davídica i, natural~nt, de destacar-hi, significà l'embrió m~perable de la seva carrera. D'una carrera. com tantes altres de la lírica, feta sobre una munió de casualitats. I recolzada, inevitablement, en unes facultats naturals privilegiades. Amb l'esmentat cor \~Sità Barcelona, on oferiren un concert a l~ Çasa de Menorca. Allà era (no caldria smo!) el menorquí Dídac Monjo, una persona que, al Liceu, més o menys, ho ha l'Stat ~ot, i que, per descomptat, es va fixar en ci Jove solista, qui aleshores havia acabat al ser_vei militar. I fou Monjo qui li va suggenr de fer una audició. - Jo, aleshores, no sabia res del món de I~ música. A Menorca no tens l'opor1111111tll d~ conèixer res. Quatre discos de sarsuela 1 poca cosa més. A Barcelona, hi ila\'ia estat c.ues ¡ o tres veuades amb el 0 colleg,,· a Mam• Codolar. per fer ' exercicis un paper petit a La Gioconda. _ - Es el paper de Bernadeuo. Es sol a l'escena i toca l'orgue. Tremolava com Ull dragó. Vaig venir-hi, no pas per quedarme al cor, sinó per esdevenir un cantant. I un cap de setmana, vaig anar a Menorca, m'hi vaig casar i vaig portar l'esposa a Barcelona. També ella es va integrar al cor del liceu. Sense tradició familiar en el camp de l'art, el seu pare, que era un actiu membre de l'esmentada Capella Davídica com a baix profund, no pogué dissortadament gaudir de l'esclat del fill. - Encara hi ha gent a Menorca que em diu: "Si el teu pare ho hagués vist ... " Va morir .fa deu anys! I, així, Pons es va anar convertint en un cantant, amb l'ofici que dóna trepitjar continuadament l'escenari del Liceu. De vegades, anònimament., enmig de seixanta o setanta companys del cor; de vegades "tremolant com un dragó" en petites intervencions solistes. El terme vocació, entesa com a un afany imperiós, com a una força neguitejadora no escau en el cas de Pons. buidar una mica el pap. Aprofita l'avinentesa quan li pregunto sobre els aspectes més durs de la seva professió. - Totes les professions tenen coses dures i moments de molt diftcil passar. Ahir mateix. després de la primera ària meva, hi va haver un silenci absoiUL. No ho entenc. No crec que ho vagi fer tan malament com això. No m'havia passat mai. I em dol especialment que això s'hagi esdevingut al Liceu. Ha estat un "trago" que encara no he paït. Joan Pons continua amb l'argument: És una professió, aquesta, que exigeix molts sacrificis. I és molt dur que no t'aplaudeixin. I, al mateix temps, és molt agradable quan ho fan. Però si fas un gall, per al públic només ha comptat allò ... Però, sí, és dar! Si tornés a néixer. tornaria a ser cantam. Hi ha un altre aspecte enutjós en la professió; especialment per a una persona de la dimensió genuïnament humana de Pons. Això de viure en hotels és molt molest. Valores molt poder gaudir d'una es(193) 37 MÓN SONOR tona amb els fills, veiem la televisió a casa. De vegades arribes a desitjar tenir un bon refredat per anul/ar unes representacions i poder gaudir de deu dies d'estada amb la família. Però, dissortadament, els refredats solen arribar quan et va més ma/amem, quan tens més ganes de quedar bé, com a Barcelona, els últims anys. arnb Simon Boccanegra i Falstaff. Joan Pons havia iniciat una carrera aleshores prometedora com a baix. Una mica de cop i volta, el baix Pons es va convertir en el baríton Pons, quelcom que constituí un procés a Ja inversa d'allò que és habitual. El mèrit del canvi té un nom i un cognom iUustres. - Va ser cosa de la Montserrat Caballé. Quan cantàvem Aida, amb Placido Domingo i jo feia el paper del rei, en un assaig em va dir: "Quan acabem les representacions et vull escoltar com a baríton·: I així una tarda, a casa seva. li vaig cantar una cosa de La traviata I em va sortir una nota rnolt aguda. Ella em va dir, de seguida: "Aquesta nola hi ha molts barítons que la voldrien fer com la fas tu': Quan la vaig veure escrita, jo mateix em vaig espantar. No sé, tot el procés potser té molt a veure arnb la cosa psicològica. Diuen que els camants tenim moltes manies, i és veritat. Jo, vocalitzant i cantant, ja ho notava que feia les notes agudes amb més facilitat que no les baLYes. Però és allò que et diuen: "les notes greus ja vindran·: I tens el mecanisme d'autodefensa de la por de fer malbé la veu, en cantar massa agut. Gràcies a la visió de la Montserrat Caballé, jo ara sóc barfton. Una decisiva "operació Falstajj" I si la intuïció genial de la soprano va ser l'esquer d'un tomb decisiu en la carrera de Joan Pons, un títol i una producció molt concrets van constituir-se en autèntica plataforma de llençament espacial, a l'univers dels privilegiats. Va ser Ja que podríem anomenar "operació Falstafr', amb la inauguració de Ja temporada de Ja Scala de Milà amb aquest títol, i amb la producció signada per Giorgío Strehler. -Jo no parlaria d'una operació -matisa Pons-. Sí que va ser el fruit d'una tasca de gent important. Del mestre Siciliani, que ha descobert moltes veus i que ha ajudat molts cantants joves. I també de Carles Caballé. Sicilianifeia unes proves a Madrid per a I pagliacci. I vaig cantar el pròleg. El mateix Siciliani buscava un baríton per fer la inauguració de la temporada de la SC'Oia amb Falstaff. I, en veure el meu jisic, ern va fer provar les notes. Jo, la veritat. no ho emenia. No ho sabia, que també buscaven un baríton per al Falstaff. I em mirava de dalt a baix, allà en un passadís. I em somreia, i jo no sabia de què anava res de res. Més endavant, em trobava a San Diego, em va tru38 ( 194) car en Carles Caballé a mtt}a nit per anunciar-me que, a més de fer I pagliacci, se m'oferia la inauguració de la temporada de la Scala amb Falstaff. Noconeixia l'òpera. L'havien representada alguna vegada a Barcelona. però jo no havia anat a veure-la. Qui sap si per allò que he dit abans, que no m'agradava l'òpera. Aquella nir no vaig poder dormir. Vaig trucar a casa... Per descomptat, hi ha un abans i un després d'aquella trucada de Carles Caballé. O d'aquella trobada amb Siciliani; d'aquell ser comtemplat sense comprendre res. Un abans i un després que hom hagué de bastir a través d'una tasca molt intensa i a consciència. - La primera cosa que vaig fer, fou deixar-ho ror. Vaig anar a estudiar l'obra mig d'amagat, amb un mestre. Això ho feia de dia, i de nir anava amb Sid/ioni. Retocàvem coses perites. Una nit va agafar el telèfon i em va fer cantar, i aleshores va dir a un críric que escoltava a l'aparell: "Sentiu quin Fa/staff?': A Nova York em va escoltar Lorin Maazel, que dirigí l'obra, i després va venir un treball intens amb Giorgio Strehler. 1 aquí remeto el lector a la introducció a l'entrevista. Aquí, Joan Pons es confessa, sense embuts, en la seva capacitat actoral; o vocació actora!: en el goig per l'estar en escena, que ho envaeix tot i que és capaç de desvetllar l'atracció de tothom; que és capaç de seduir el públic amb una presència que arriba a fer-se de vegades impacientment desitjaQie. - Va ser un mes d'assaigs amb Suc: /er. L molta part d'aquest temps. a~ vestuari i maquillatge. Va ser un 1rm molt dur, però mol! bonic. Em van !f, nar un vestuari per assajar i, desprc: Strehler s'hi havia acostumat talli, ![li• la fi va voler que a la representació Iu dumentària fos igual. Tot seguit empra el terme "fortur.:' amb tota Ja seva força, per a obrir la5r~ identitat actoral: -No he tornat a tenir sa fortuna. tornar a treballar amb ell! I insisteix encara: - Per trebalfar amb ell tomaria are ceHar dos mesos de feina, per poder J1 parar un personatge important. - Realment, li agrada el treball ... ral? Li havia agradat ja, abans dt òpera? - De jove, a Ciutadella, havia fel" pers com el Cirineu, en espectacles 01 teurs. Al principi. em deien que erou mica patata. Més que res, pel meu car. ter tímid. I quan vaig començar a rall!': assajàvem molt poc. I sempre eren fk1' natges nous. I entre la timidesa i /op de molestar els grans can toms. no m1 trobava còmode. Quan .faig un per.IOIJ1 ge m 'agrada molt fixar-me en què f~ M ·agrada molt assajar. Em diverf~ molt en els assaigs. i sempre prejerer.•' fer-ne dos de més que un de menys. I m1 grada treballar des de les deu del ~~~a~ la nit. A Milà, menjàvem a la cannna• teatre, i després tomàvem a assajar. Jl grada més estar en el teatre que no ol· ~ 0 MÓN SONOR nien de la representació, i em van reconèixer. Em van demanar que els signés el programa. Són coses que agraden *** Té cinquanta obres en el repertori, que constantment amplia. - De vegades, m'agradaria passar un any sense fer cap més títOl nou. Però m'ho proposen i, si són obres imeressants. acabo acceptam-ho. No volia fer el Falstaff. de Salieri, i després em va encantar. Enguany he incorporat junt a aquesta, Vespri siciliani i li tabarra, i encara hi havia d'haver afegit Adriana Lecouvreur que havia de fer a la Scala, amb Carreras, i que s'ha hagut de suspendre. I estic estudiant Giovanna d'Arco. Wagner? Hauria d'emendre allò que dic. No pots cantar si 110 entens allò que cantes. No 11 'hi ha prou, que et diguin com s 'ha de pronunciar. A Tosca o a Falstaff, reacciono perquè sé què dic. tel o al carrer. El discurs està ben encetat. I Pons el continua amb una coherència plena. Així, es dol que, amb motiu de les representacions de Un ballo in maschera, i malgrat que es tractava d'una producció nova, no hagués pogut assajar pràcticament gens. - Jo, la veritat, no sabia qui era Maria Gas. Però, és clar, volia assc{jar. I no e1ri deien res. Fins que li vaig dir: "Escolia, què Iens alguna cosa contra mi?" I em va dir. que fes el que tenia acostwnat de fer. Però aquesta no és una bona forma de • fer les coses. I, a l'escenògraf; també li l"aig parlar del ves/uari i no em va atendre. Jo mai no m'he queixat de fer assaigs. Però ells només es van dedicar a posar llums i prou. i a l'escenografia. la Freni, que (ja m'ho dirà) és una cantat extraordinària. I tot perquè la gent la comparava amb la Ca/las. El públic sempre té raó ...; però, no sempre és dar. Sobre Ja visceralitat del públic operista assenyala: -Hi ha espectadors que protesten sovint. I em sabria greu que el Liceu tingués fama de ser excessivamem crític i que no perdona res. S[,· és cert això que diu que hi ha un públic que només espera la gran àJ"ia i no li importa res més. És el cas de Rigoletto, on el baríton té una tasca molt dura tota l'obra i, al final, surt el tenor amb "La dona è mobile··: i ja veus com el públic. moments abans, comença a moure 's tot esperant el gran moment. I tu t'has estat matant tres hores. Parla amb satisfacció de Lluís Pasqual: -Amb en Pasqual també m'agradaria de poder tomar a treballar-hi. I amb en Víctor Sagi també. Amb ells hi dialogues, hi vas a prendre cafè, hi parles dels assaigs... També deixaria comprornisos per treballar amb ells. Canviem de tema. Ja hem vist com la manca d'uns aplaudiments esperats no és quelcom que rellisqui plàcidament damunt les espatlles d'un cantant, per força avesat a tot que estigui. -El públic, sempre té raó? -Hi ha sectors de públic que sí. la tenen. A mi, hi ha una cosa que em mules/a. Que parlin dels morts. Allò de "no facis aquesta obra·~ perquè la f"eia en tal 0 la qual. Sempre es parla de.la Norma qu~ va fer la Cal/as. com si ja no es po~es. !ornar a fer més. Una vegada, una \efSlo de La traviata no va tenir èxil amb La petita enveja de tocar tan bé la pilota de futbol com Schus1er - No li sap greu que, a vostè, l'aturi menys gent al carrer que no pas, per exemple a Schuster? La resposta, mostra el fi sentit de l'humor de Joan Pons. - Toles les feines són importants. Dc' St-huster. només n'hi ha un. Tamhé a mi m'agradaria saber tant de jugar a .fill ho/ mm ell. Jo no sabria xutar tan hé com ell. En tot cas, accepta que li plau que el reconeguin i que reconeguin la seva tasca. I esmenta un fet que va viure. - Una vegada. vaig acabar una actuació a Niça i, després. en trobar-me en una ben::inera. hi va haver uns que wmhé ve•- En el context d'una carrera que es troba perfectament afermada al cim de la carena, ara se li estan obrint generosament les portes de la indústria discogràfica. Fet, aquest, que és un confirmador definitiu de la seva situació privilegiada. - He gravat Madama Buterfly, amb Sinnopoli. I La forza del destino. He de fer La traviata, dirigida per Giulini, amb Luis Uma i la Plolvright. Em fa molla illusió; és una òpera que m'ha donat moltes satisfaccions. Sí; m'interessa el disc. Aconseguir entrar en el món de l'enregistrament discogràfic dóna molt de prestigi. I arribes a tot arreu. Totes les cases tenen un tocadiscos. - S'ha parlat que hi ha una mena de màfia, que fa que només siguin uns quants els qui enregistren? - No ho sé; però sí que és cert que, els qui enregistren. són els cantants importams. Si els qui enregistren són Carreras, Caballé, Kraus, Domingo, no crec que es pugui parlar de màfia. Ho seria si ho fessin els qui no són bons. Joan Pons no es jutja a si mateix, encara que és conscient que es troba en un pla de protagonisme, propi dels escollits. I no té cap més remei que acceptar-ho, sense una afectació, que resultaria absurda en el seu context. Només canto als grans teatres del món, i en papers protagonistes. I tinc la satisfacció de tenir actuacions contractades al Metropolitan, tres anys seguits, amh Tosca i I pagliacci; i l'any vinent hi faré la representació inaugural amb una nova producció d'Aida. I a la Scala, des que vaig començar, hi he.fet sis temporades seguides. Finalment, la mirada enrera, acaba de posar definitivament realisme i justificada satisfacció: - No m'ho pensava, que pogués p{JSsarme això. Reconec que sóc tm privilegiat. Jaume Corne/las ( 195) 39 MÓN SONOR - - - Renata Scollo i Plócído Domingo, en ww expressiva escena de Fedora. Exercicis d'interpretació La música és i serà ·sempre un fet essencialment subjecte a la interpretació. Mai no es podrà sostreure a aquesta servitud -o encís- de l'executant que a cada nou instant renova el miracle de la materialització de Ja partitura silent. Les principals manifestacions musicals de les darreres setmanes s'insereixen vivament, encara, en aquest marc i són ocasió notable per tal de fer-ne una glossa més. El recital de la soprano Lucia Popp es presentava en principi com un esdeveniment de classe però el balanç final va superar segurament qualsevol àmbit dc previsió, precisament com a conseqüència d'una evidència interpretativa molt destacada. Aquesta soprano és una artista interessant perquè és perfectament conscient del qúe fa. Així, per exemple, uns Schubert inicials francament seriosos, sense la coneguda coqueteria vienesa i cercant en canvi una transcendència amb l'ajuda d'aquest gran acompanyant que és Irwin Cage. En canvi, a continuació una nova recreació de Ja Vida Amorosa, dc Schumann; nova respecte del propi enregistrament conegut de Ja soprano: consistia ara en mantenir intencionadament l'exaltació romàntica fins al final del cicle on es manifesta el primer desengany. Quant als Lieder de l'opus 2, de Schon40(196) berg, la sorpresa definitiva de constatar la inteHigència amb la qual van realitzar ambdós artistes el fort regust simbolista que hi ha en aquestes produccions, tan llunyanes ja dels nostres dies. Són obres gaOOirebé centenàries que representen una primera versió de l'escenografia lunar i espectral que esdevindria ja entrat el segle. L'audició té molts punts de contacte amb aquesta mateixa interpretació de què estem parlant i, per això, potser amb un excés de subjectivisme, crec que vam poder viure amb aquestes melodies de Schonberg, gràcies a tan sagaç versió, una rara mostra d'estil poc habitual als nostres programes. He insistit en aquest sentit tan subjectiu que generalment pot tenir l'audició musical, perquè la majoria dels bons afeccionats de Barcelona estem encara emocionats per la presència de l'Orquestra Filharmònica de Viena. La direcció d'Abbado i el contacte amb dues simfonies de Beethoven - la Quarta i la Setena- significaven un esdeveniment singularíssim, ensems que un literal repte. Hi hagué qui sentencià inexorablement un despreciable caràcter italianit7ant en ambdues versions. També acabem de llegir ocasionalment la desqualificació d'un jove escriptor d'actualitat, per al qual, a partir dels minuts inicials, no va passar absoluta- ment res de nou, al marge d'unes lett· ... fredes i maquinals. En la primera d'aquestes aprecia~ hi havia un principi de raó; en absolut• la scgo.na. La personalitat italiana d'~ bad~, Ja la sabem tots; P.er. a ésser Itt preCISOS, una manera mendJOnal ¡ 11~ nosa de fer la música. Això és ve~ blant. resp~te de Beeth?ven o ju.tift una 1mmed1ata desqualificació? \l)t podem esc?lt.ar-lo en v~rsions enu~ ment germamques? No es plausible d" quirir si no resulta possible aquel.t ~ tament a les nostàlgies d'una Mignonl!o tre llimoners? Potser haurem de recor~ que la latitud de Viena és una ahra~ la nord-alemanya, tal com fou sempre seva pretensió política vers una sorti.. mediterrània. L'atracció de Beethoven .. Goethe, per Bettina Brentano i per T~ sa Malfatti, que desdramatitza uns a: de la seva producció, permeten peOS;:r la qualificació d'unes versions en aq1 • int¡¡ r mes • · I e¡ 1et estl·¡ menys german1c. sant és que Ja Filharmònica vienesa 11 llençat amb visible iHusió a aquest e< f' • pen ment tot 1ent causa comuna, p~ episòdicament, amb, la visió d'Abb~: Sense exagerar, pero, aquest punt d't~ pcrimcntació, és cert que tots els mÚ!l de Viena han manifestat una adhesiò· ~al al programa i.nterpretatiu del diret, 1 han estat espec1alment atents amb 1 cura ~ls climes ~x~ressius i a I~ fenor nolog1a ~ar.act~nst•ca. Val a d1r, tare que la d1stanc1a que separa aquesta. questra de les alemanyes és gran 1, ~ tant, facilita en gran manera aqu~ experiència. gre~~o pene~ fe~e~ rto .qud ¡ma g~ seCCIOI e~ me~t ~ ,' ;e t 1 ~~ib art~ ~n~ ¡~ preta acce poc~~ cent v guem sultés LA distància que separa I'Orqueslr4 vienesa de fes alemanyes és gran Però tampoc no cal enganyar-nos.p què no seria Lícit que els qui no van. sistir a aquest concert pensessin sense~ que el Beethoven d'Abbado era unacr:.ció absolutament rossiniana. El prograr bé podria considerar-se en les dues p:ll. ~. amb distintes connotacions. Quant a' CIO. Quarta, cal estimar-la com una c~UJ absolutament singular i modèlica pel seva perfecció instrumental, la sua,·itaL transparència gairebé haydniana. Mt-: en la introducció, una de les més su~ pàgines de Beethoven -i classe sup.1 en !'"Adagio" com la perfecció t~ tota l'orquestra a contribució unan;: 1 d'una mateixa idea interpretativa dd nal. Potser hauríem de recordar nomésl Klemperer, per tal de trobar un exe~ semblant a justesa de tempi, dc pr~1>W de transparència. Segurament, la St'/1 resultava més revessa per als esmen~ protagonistes, perquè la imatge ex~lta. grandiosa a què el nostre estercollp :· mànic ens té acostumats resulta ja dl' ment dcstronable. Però, en canvi. l"'A. Claudio Abbado i l'Orquestra Filharmònica de Viena reben les ovacions del públic de Bare'elona. greno" ens tornà a semblar una de les experiències més importants que es poden fer encara en aquest camp. Un "Allegretto" que cantava des del primer instant una línia d'ampli fraseig, per comptes de prog¡essar lentament a partir de les habituals ~ seccions successivament insinuades només. El món de la música i, essencialment, el de la seva interpretació constant és vast, complex i ple dc sorpreses. Sempre enyorem, en canvi, quan se'ns planteja l'audició del Der Freischütz, la possibilitat de retrobar la veritable personalitat de Weber. Música que encarna una literal fita històrica, de difícil interpretació, i d'una problemàtica rarament • I} acceptada per les versions teatrals. TamI, ~ poc no l'hem pogut retrobar ara en la recent versió del Liceu, per bé que no vulguem significar que la producció no resoltés en conjunt important. Darrerament, el Liceu fa un gran esforç en matèria de les produccions teatrals de gran alenada i, certament, aquest Freischiitz ho ba estat en aquest sentit. Segurament hagi ls.~ estat la versió més conjuntada de totes les ran· que s'hi han fet, i això és ja quelcom im$en. ponant. L'escena ha emfasitzat la presènaat na se.lvàtica i de conte meravellós que és ~ pla~tble per a aquesta òpera, l'elenc, gai~ re?é ~rfecte, s'hi ha aplicat amb distint a oo. Ht destacaríem la presència d'Edith ~ Mathi~. perquè ha estat la que ens sembla m~ adequada a aquesta línia inter¡ta!.. pretahva que somiem. Weber exigeix ~11)." sempre aquesta gran musicalitat de la ulf.: cantant, en~~ra que això comporti alguprt" na contencto que no és aliena a alguns ~~ co~tactes amb el món de lied. Sona GaJitn~ rn~n, en canv!. ~mb les seves seguretat del' maJor superfictahtat, ha fet un paper que pés~ ~met. aquestes connotacions. Quant a te111f1 Stegfned .Jerusalem, amb Ics limitacions · .. lleugeres que sempre pot mostrar, espe:c~w . Seur.• ~alment respecte d'aquest diflcil paper de 1eott ~ ax, ens ha encantat per l'intent seriós i tl!i!!i' ~~ament. reeixit d'aproximar-sc al veri.p !'!' \i e <;ontmgut del personatge i de l'obra. dif~~ Kagmfics Ekehard Wlaschina i el veterà ~AS\ un Rydl, sense els quals la producció l f començant per l'èxit d'aquesta coHaboració eficaç amb la Bottega Veneziana quant a l'escena. La direcció d'Armando Gauo ha estat 'de primera línia i absolutament idònia per l'esperit de la producció. Quant a protagonistes, potser no es podia demanar ja res més en aquests instants, perquè reunia l'experiència i feminitat de Renata Scollo al gran moment, quant a cantant, de Placido Domingo. En la primera es retroba la creació personal d'una protagonista, de gran contingut teatral, amb una d'aquelles actuacions gràvides i pràcticament antològiques. En el segon, el gran tenor absolut, les qualitats del qual no cal tornar a exposar. Finalment, l'èxit no menor d'aquesta producció residia en l'oportuna elecció de comprimaris i personatges menors, tots de procedència pròpia, com Sardinero i Mn Àngels Peters i l'estol dels Esteve, Lluch, Echeverría o Regueiro. Una nova experiència de l'Orquestra del liceu El recital de Lucia Popp va superar qualsevol àmbit de previsió. no hauria mostrat aquest sentit d'elenc total. Insistim només que la direcció, eficaç però normal, de Peter Schneider no hagi assolit un aprofundiment enyorat de la personalitat de Weber. Fedora ha insistit, i també reeixit, en la producció de grans espectacles que atribuíem al Liceu. Aquest muntatge darrer del Gran Teatre no hauria d'envejar res als millors que es puguin fer arreu. Tot un altre univers teatral que, a molts, ha plantejat la inevitable pregunta de la seva oportunitat. Partitura desigual, d'un interès discutible, es beneficia - no obstant de l'esforç, si considerem el caire espectacular que pot assolir. És tota una visió del món de l'òpera, discutible o no, però que mostra un gran esperit dc superació respecte d'allò que actualment s'està fent. Hi ha tres o quatre aspectes a remarcar, No tan satisfets vam mostrar-nos després de la presentació de l'Orquestra Simfònica del Liceu, sota la direcció del ~eu titular Uwe Mund. Ni el conjunt a dalt de l'escenari pot mostrar encara una personalitat interessant, ni la direcció d'Uwe Mund ens va interessar en aquesta avinentesa. Semblava, malgrat tot, un concert una mica improvisat, que acusava la constant mutació que s'opera necessàriament en els seus components. Músics força interessants en part, són d'una eficàcia total en el repertori operístic, però acusen una menor realitat d'empastament a l'escenari. Un Concert de Bach i una Cinquena de Txaikovski sense història emmarcaven, no obstant, la primera audició barcelonina de la Simfonia de Rèquiem de Montsalvatge. És, aquesta, una partitura certament curiosa del compositor català, perquè se situa en un criteri que ens sembla innovador respecte de la seva producció anterior. Diríem que es una obra que pretén assolir, i segurament assoleix, superar un instant certament difícil de la producció musical a les darreries del nostre segle. Podria caure en el risc de l'eclecticisme i, això no obstant, no ho fa, perquè l'experiència de Montsalvatge és gran en el camp de la música. Crec que aquesta és una obra ..gran" del compositor i una de les que restarà com a més permanent del seu repertori, perquè és una creació fortament sentida, meditada i amb gran unitat interna. Val a dir que Mund la va preparar, visiblement, amb cura, i que la va dirigir amb un no menor sentit de la dedicació. Josep Casanovas (197) 41 MÓN SOI\c M ARA • ABANS D'AHIR • DEMÀ • ARA • ABAN COMPOSICIONS DE SALVADOR PUEYO, PRESENTADES A PAR(S I A MADRID El passat dia IS dc gener, en una audició organitnda per l'Associació Francesa per a la Música Contemporània. el pianista J can-Pierrc Dupuy, que tant s'ha distingit pel seu interès a difondre la música dels compositors catalans actuals, va interpretar a la capital francesa, amb un gran èxit, la Sonata per a piano (1961), de Salvador Pucyo. Igualment són previstes dues audicions de l'obra del mateix compositor, Abstraccions (la qual obtingué el Premí Ciotat dc Barcelona l'any 1965 i ha estat sovint interpretada a Catalunya), en el marc del Teatro Real de Madrid, a les sèries d'abonament dc I'Orquesta Sinfónica de la Radiotelcvisión Española, dirigida en aquesta ocasió per Ronald Zollman, els dies 7 i 8 d'abril d'enguany. Recentment, Pueyo ha acabat la composició d'un cicle de 42 (198) HA MORT HENRYK SZERYNG Acaba dc morir, a la ciutat alemanya dc Kassel, el famós violinista polonès, nacionalitzat mexicà, Henryk Szeryng. Tenia seixanta-nou anys. Amb ell ha desaparegut una ligura de trets personals molt particulars, que des de la seva condició de gran virtuós, de prestigi internacional, menà una mena de segona existència dedicada a causes filantròpiques. Nasqué a Zelw10wa Wola, el 1918, la ciutat nadiua de Chopin, i la seva formació comptà amb el concurs de noms tan importants com Cari El Flesch, sens dubte el seu tre per definició, i també. el de la gran pedagoga fmsa Nadia Boulanger. Sentia una gran simpa1i1~ Barcelona, arran es~~rt d'una greu lesió que sofrir, I?5 I. al Papiol, i de les ._ c1ons que rebé del noore bient. Coneixia bé la d'Eduard Toldrà i mantenia, mateix una molt bona a::. amb Xa~er Montsalvat~.l encarrega el Poema COitc. estrenat l'any 1953 al ~ que Szeryng interpretà fa anys .amb l'OCS. r; ~~ Me~ ron~ Tar~ Funl com F~~ ~~sames dels m I TENIU LA PARAULA cançons per a soprano i orquestra simfònica, que li ha estat encarregat per Montserrat Caballé. Porta el títol genèric de Cap al meu silenci, i és basat en textos catalans de Josep M. López Picó, Rosa leveroni, Manolo Hugué i Josep Carner. CICLE DE CONFERÈNCIES ORGANITZAT PER L'ÒPERA DE CAMBRA DE CATALUNYA A la Sala Cultural de la Caja de Madrid, i organit7at per l'òpera de Cambra de Catalunya, se celebra, des del passat mes de febrer, un cicle de conferències sobre Richard Wagner. a càrrec de Roger Alier, amb la participació -com a conferenciants invitats- de Xosé Aviñoa, Miquel Porter, Uwe Mund i el Dr. Albin Hanseroth. Les sessions immediates a les 19 h.- . i els temes respectius són les següents: li d'abril: conferència-colloqui dedi cada al cantant Manuel Ausensi, amb la seva assistència; 18 d'abril: concert a càrrec d'Àngels Miró (soprano), Rosa Mu Jsàs (me7.70) i Jordi Giró (piano), amb obres de Wagner; 25 d'abril: "Wagner al cinema", per Miquel Porter; 2 de maig: grans projectes a Bavicra. Els mestres cantaires de Nuremherg; 9 de maig: conferència-colloqui dedicada a la n 1 cantant Fiorenza Cossotto, amb la seva assistènci~ 12 dc maig: conferència sobre Richard Wagner per Uwe Mund, director de l'Orquestra del Gran Teatre del Liceu, i pel Dr. Albin Hanseroth. CORRIGENDA Per raons alienes a l'autor, l'article dedicat a mossèn Higini Anglès que apareix en el núm. 40 (febrer 1988) s'ha imprès sota el títol .. Higini Anglès, creador de l'etnomusicologia catalana". La voluntat de l'autor era que aquell títol fos "Higini Anglès, precursor de l'etnomusicologia catalana". En el número 39 de la Revista Musical Catalana, i en concret en l'article que fa referència a Hipòlit Uzaro. publiquem que la data de la seva mort va ser l'any 1947. Ens excusem, per la confusió. ja que l'any de defunció de Làzaro va ser, en realitat. el 1974. tes Benvolgut senyor, no el conec personalment, però llegeixo amb fruïció els seus escrits a la Revista, i els altres que s'hi publiquen, salvant rares excepcions. La més cordial enhorabona pel núm. 40 de la Revista, rebut ahir, que comprèn 50 pàgines, de les quals 21 són dedicades a l'orgue. Amb la Montserrat Torrent començàrem junts l'orgue amb Paul Franck. però ella va passar davant meu i dels altres alumnes. No restant satisfeta amb la direcció de Paul Franck - gran organista i professor, que sempre tocava Bach de memòria- anà a l'estranger a adquirir nous coneixements de tècnica organística, tal com diu vostè en el seu escrit. Un petit lapsus és la fotografia de la pàg. 18 (70) de l'orgue de Milà. presentada a l'inrevés. Això té solució girant també la revista a l'inrevés. M'ha fet gràcia perquè m'ha recordat que, a mossèn Baldelló, li va succeir una cosa semblant, en un fascicle que va publicar en la inauguració de restauració dc l'orgue dc la Catedral d'ací, l'any 1952, amb una foto també a l'inrevés d'un dels tubs grans del mateix. Repetint-li la meva satisfacció i agraïment personal per la dedicació a l'orgue, és de vostè, affm. i ss. Joan Gamissans Sr. director: He vist 1 amb molta sa tisfacció de sier dedicat als orgues dc~ talunya, aparegut a lar revista El felicito per aquesta ir¡. ti va, que contribueix a una jor coneixement de l'org¡r difondre'n l'interès. He constatat, però, q!r manca una atenció més t.~ cita a l'orgue barroc de Sl Maria de Montblanc,qu~ f ria pogut consistir en una de l'instrument. Si eltcllll· l'orgue català, erer qUt e podia faltar aquest mom: de l'orgueneria catalan! fet de tractar-se de l'orgll· roc més ben conscr,at dt1 talunya, segons els exp:!h dir que aquest instrumell': centre d'un interès mundipan dels organistes i er,. legs, que cada any el 11li'f un gran nombre. A més,h litzat permanentment tn actes litúrgics i s'hi Jtt festivals i cursos intern¡¡¡. d'interpretació. M'agradaria molt qut.l tornin a parlar d'aque~;. en aquesta Revista. en fa(1! esment més rellevant t (Il. produeixin una rotogr,, Atentament el saluda, Pepita Olil'é f• Üfl!anisla de Sanlll Mana~ 11 ,~ Nota: M'ha sorprè. 1amhé b fia de l'orgue dc Milà. prl kl • re ·s de re\'és. ~tl~ so barlj part) ~p ques ~r~~ feslj~ inle men a MóNSONOR ---------------------------- --------------------- D'A flfR • DEMÀ • ARA • ABANS D 'A HIR • DEMÀ ...... CONVOCATORIES - r: ¡mbé~ gafrur,. !llpil1ÏI~ ~ sorri~ ! les'< r~ ~teoiaL ~~ ~lW-1 romrr: llllt. t l .t i .. b~ó dè res de ~ a lar ilsta iOO, ta un• I'O!'Fl ·ò, q'.> r.;:,és e~· El març comehçà amb la imminència dels tres .concerts que calia fer amb la mterpretació dc I'Orato~i Elies, d.e Mendelssohn, els dtes I~ (a Gtrona), 16 (al Pal~u) t 18 (a Tarragona), ~atrocmats ~r I~ Fundació Caaxa de Pcnstons 1 com a cloenda del seu VII I Festival de Música Romàntica. El cor intensificà els seus assaigs normals, els darrers dels quals foren fets ja arn? el mestre Laszlo Heltay, qut es mostrà molt satisfet amb la tasea preparatòria que hi ha~ia acomplert el dtrector de rorteó, el mestre Simon Johnson. Com era de preveure per la tasea prèviament realitzada.• e~s tres concerts van constttutr wnbé tres èxits. Amb el supon instrumental de l'exceHent BBC Concert Orchestra, i amb la magnífica qualitat dels solisres 1ocals (J. Rodgers, C. Powell, R. Morton i H.J. Demitz -soprano, contralt, tenor i baríton, respectivament ), les parts corals, les veus solistes i Its pròpiament orquestrals d'aquesta cabdal obra mendelssohniana lluïren amb tota propietat, i els auditoris manifestaren llur complaença amb intensos i reiterats aplaudiments, que han contribuir a re- forçar l'entusiasme de cantaires i directius per continuar en la via empresa. Tot seguit, l' Orfeó Català ha començat la preparació dels concerts en què, sota l'organització de Radio-France, intervindrà el nostre cor: els 13 i 14 de juliol, a Montpellier i a Carcassona, respectivament, amb la interpretació del Requiem, del belga-austríac Franz von Suppé (conegut també amb el nom de Francesca Suppa-Demelli); i el 23 d'aquell mateix mes, també a Montpellier, amb els cors de l'òpera Giovanna d'Arco, de Giuseppe Verdi, que hi serà presentada en versió concertant, conjuntament amb importants solistes i l'orquestra de Montpellier-LanguedocRoussillon. En aquestes darreres setmanes, el futur director musical de l'Orfeó Català, senyor Jordi Casas, ha estat presentat formalment al cor i al conjunt dc la Junta Directiva de l'entitat, a tots els quals ha demanat Ja continuïtat i la intensificació de l'esforç que s'ha estat fent en aquests darrers anys per .tal que les activitats corals arribin en aquell nivell que Catalunya espera de la nostra Entitat. ~·de S1 ;, qud. n ulli OBITUARI ;I ttllll~ quec mon e' hlí!lll prgu:· Vat del Xpe!li Jffi("" ¡un.f¡:• iO!f. (\ÍSÏ!( més, is ·nr èll· li~ lmaci11: l:: ~n fa¡¡¡ lt i (I! ·otogi, la. jvé f¡;" dc \ fil" i Ja ' d &!$ El passat dia 18 de març mori a Barcelona, després d'una llarga malaltia, viscuda amb serenitat exemplar, Joan Vallvé i Creus, l'activitat del qual el constituí en personificació de l'esperit de servei a una coHectivitat. Enginyer industrial de vocació i professió fou degà del CoHegt d'Enginyers i president de l'Associació d'aquest important collectiu. De 1968 a 1982 fou president del Secretariat dels Orfeons de Catalunya; i de 1978 a l984 ho fou d'Omnium Cultural entitat de la qual havia estat fundador; ambdós càrrecs fore~ exe_rcits en una època e.n que ardadesa i prudència haVJen de ser components imP~indibles de qualsevol ac~uació pública catalana. De 964 a 1966 fou comptador de l'Orfeó Català; més enllà d'aquest càrrec, però, Joan Vallvé aportà a la nostra institució la disponibilitat permanent del seu consell i la seva experiència, oferta amb una elegància i una discreció extremes. Melòman impenitent, era habitual la seva presència al Palau i al Liceu. Aquesta fonda vocació, juntament amb el despreniment amb què serví les causes justes, el féu participar activament en la constitució d'organismes musicals diversos i en l'ajut a iniciatives múltiples i plurals. La forta projecció de J_oan Vallvé, es féu patent en la multitudinària cerimònia exequial el dia 19 de març, presidida pel P. Abat de Montserrat, comiat emotiu i agraït a un ciutadà i un patrici exemplar. BEQUES "SOFIA PUCHE~ PER A PIANISTES POSTGRADUATS L'Associació per a la Promoció de Joves Intèrprets Musicals "Solia Puchc", convoca Ja concessió de dues beques, consistents cadascuna en una borsa per a participar en un concurs internacional de piano amb seu a Europa, i la celebració de tres recitals previs a la participació al concurs. Els optants hauran de ser de nacionalitat espanyola i tenir una edat màxima de 28 anys el 31 de desembre del 1987. Pel que fa a estudis, hauran d'ha ver superat el desè curs. El termini d'inscripció acaba el 30 d'abril d'enguany, i cal formalitzar-la a la seu de l'esmentada Associació, carrer Berlinès, núm. 3 - 08006 Barcelona. Hi haurà una prova eliminatòria i una prova final; Ja segona, amb un programa integrat per una sonata de Mozart, una obra romàntica de gran forma i una obra impressionista o post-impressionista. CONCURS D'INTERPRETACIÓ l DE COMPOSICIÓ EN EL MARC DEL CURS INTERNACIONAL D'INTERPRETACIÓ MUSICAL DE GIRONA En el marc del Curs Internacional d'interpretació musical de Girona, es convoquen enguany els premis "Xavier Montsalvatge", d'interpretació a piano· de música del segle XX, i "Francesc Civil", de composició. El "Premi Xavier Montsalvatge" té com a fi afavorir l'estudi, la interpretació i la difusió de la música del nostre segle. L'obra obligada de la primera eliminatòria serà Sonatina pour Yveue, de Xavier Montsalvatge. La segona obra serà de lliure elecció, d'un compositor català vivent. S'hi atorgarà un primer premi, dotat amb 250.000 pessetes i una sèrie de cinc concerts a Catalunya, en el marc del cicle dc la Caixa de Barcelona. També s'atorgaran: el "Premi Carles Guinovari", dotat amb 50.000 pessetes, al millor intèrpret d'una obra escrita amb posterioritat al 1950; un premi dotat per l'Associació Catalana de Compositors, de 25.000 pessetes, al millor intèrpret dc música catalana; i el "Premi Heitor Villa-Lobos" dotat així mateix amb 25.000 pessetes per l'Institut d'Estudis Brasilers, al mi- Uor intèrpret de música brasilera. Les inscripcions han de formalitzar-se a: "Premi Xavier Montsalvatge", Pujada dc la Mercè, núm. 12- 17004 Girona. La data límit de formalització d'inscripcions és el 15 de juliol, i les proves tindran lloc els dies 23 i 24 de juliol. El Concurs de Composició "Francesc Civil" neix amb el desig de propiciar Ja creació musical. Es obert a tots els compositors, sense límit d'edat ni de nacionalitat. El premi està dotat amb 250.000 pessetes, i s'hi pot accedir mitjançant dues modalitats: ~a solo", per a un sol instrument - piano, corda d'arc, guitarra i orgue-; i "a cambra", composicions fins a un màxim de 4 instruments -excepcionalment quintet, si hi ha un instrument solista- d'entre els anteriorment citats. Les composicions que s'hi presentin no han d'haver estat interpretades amb anterioritat. Les obres han de ser presentades. abans del dia li de juliol, a: "Concurs de Composició "Francesc Civil", Pujada de la Mercè núm. 12- 17004 Girona. Tel. (972) 20 64 04. (199) 4J MÓN SONOR --------------------------------------------~ I DISCOS • DISCOS • DISCOS • DISCOS • DISCOJ LlJ ------------------------------------------------~ MOSTRA DE COMPOSICIÓ MUSICAL CONTEl•·fPORÀNlA. Obres de Josep Rami. Josep M. Plade~·a/1, Josep L Guzmón, Benet Casablancas i Llorenç Balsach. Grup Bartók de Barcelona. Enregistrament pmrocinat per I'Ajuntamem de Sabadell, amb la coHaboració del Departament de Culwra de fa Generalitat de Catalunya. A UDIOVISUALS DE SARRIÀ. L-1261 /7. Amb motiu de l'Any Europeu de la Música, l'Ajuntament de Sabadell convocà una Mostra de Composició Musical Contemporània del Vallès Occidental, amb el lloable objectiu d'ajudar a difondre la nova música d'autors comarcals. Les obres seleccionades van confegir el programa d'un concert que es va dur a terme a l'Auditori de la Caixa de Sa- badeU, el 17 de gener de 1986. va ser enregistrat en directe 1 postenorment editat, amb l'oportú i necessari suport in~ti­ tucional. FI resultat és aquesta illustrativa antologia d'obres de cinc joves compositors sabadellencs, nascuts entre el 1953 i el 1956 ~en general, de formació acadèmica adquirida en els nostres mitjans doccnlli, com a deixebles de Guinovart. Guinjoan, Soler, Bmcic, etc. Personalment, no ens sentim pas inclinats a establir patents o desqualificacions, i només volem exposar, cautelosament. allò que una audició d'aquest enregistrament ens ha suggerit. Ho fem perquè la impressió global ha estat positiva, tot i reconeixent les servituds que comporta, per a un compositor jove, ara i aquí, l'exercici dc la creació musical. Breument, hem intuït en la Suite Aulet, de J. Rami, un acurat exercici d'escola. encara més pendent dels trets calligràfics dc l'escriptura que dc l'expansió orgànica d'uns valors expressius; l'Obertura, de Josep M. Pladevall, revela afinitats neobarroques, expressades, lògicament, en unes concretes premisses idiomàtiques, que l'autor domina amb estimable nuïdesa; les quatre parts de la Cançó de llaurar, de Josep Lluís Guzman, parteixen d'una melodia tradicional, no pas en tant que pretext decoratiu, sinó com a punt de partida d'un material molt versàtil que tampoc no amaga. sovint, el virtual clima evocador dels prop1s valors expressius latents; la solidesa del llinatge formatiu dc Benet Casablancas -l'assumida guia de Josep Soler i, complemèntàriamenl, de la càtedra vienesa de Cer- ha- ens sembla ben p~ en el dens Mo1•ime111 ~ ~ trio. de co.~plexa i e~ di¡eet preocupac10 constructwa.t Co rida, al mateix temps. en • tord clara perspectiva expr~c.: c/ope ta; finalment, el contllbt t Mus l'obra menys acadèmica~ (De~ selecció, la Gran copa tsptr UT de Llorenç Balsach. d~ P~ ta, _aparen~ment desp~ j)(ISSI. da t. fins 1 tot, atracti1"'...:.1 ob~ "na'ive". En resum. cinc 01, enc1c de tendències ben dil'eJ't! roosu que, en alguns casos, ens, una ~ sen a l'expectativa d'ulti~r El evolucions. Només, en~ 1olu un~ obli~ad~ ~enció al lici;., 1311 d SOVint dtfiCil I laborió1, ¡r rls \ sempre autènticament P!i g¡alie sional. del Grup Bartól. Per Barcelona, dirigit en aqll'! f'Kr la avinentesa per •Juan JO!é (\¡ gu~ uruta ves. mate I L ~·d És grans /er. CENTENA RI P. DQNOST!A (1886-1956). Obra completa de piano a duo del Pare Donostia (+ Sonata de Francis Poulenc). Duo de piano Cervera-Jordà IBEROFON S.A. 54 9367. MÚSICA DE TECLA DE LA CATEDRAL DE ALBA R RAC ÍN (eswdi i transaipciú per Jesús M• Muneta Martfnez de Morentln). Teresina Jordà, piano. Àlhu>n de tres discs, editat per l'lnstituto de Estudios Turoftmses i patrocinat per l'àrea de cultura de l'Excma. Diputación de Teruef. fBEROFON S.A.: 54 9415. 54 9416 i 54 9417. Hem 'de remarcar, en comentar el primer enregistrament, l'innegable interès del repertori escollit, el coneixement del qual ha de contribuir al descobriment d'un atractiu corpus de literatura pianística que mereix figurar, d'una manera preferent, en els programes d'aquesta modalitat cambrística. Efectivament, al costat de la primera imatge que ens suggereix, habitualment, la figura entranyable i patriarcal del P. Donostia, com a ctnomusicòleg. harmonit1ador de melodies tradicionals b~que~ i autor de música coral religiosa, també hem de considerar la dimensió d'un compositor de talla. que conjumina, a grans GABRIEL FA URÉ: SIS NOCTURNS (míms. I, 2. 3, 4, 5. i 6). Sofia Puche. piano. FOC NOU: ESTEREO FLP 131 La línia exemplar, adoptada per l'editora discogri¡/ica Foc Nou en dedicar-se prioritàriament a fa difusió de la música catalana. executada per intèrprets del país, no és objecte de cap trencament suhstanriaf pel fet que Sofia Puche hagi escollit. per a aquest enregistrament, el subtil répertori de la música de Gabriel Fauré. atesa fa pregona vinrolació espiritual de fa nostra pianista a fa tradició francesa dels anvs de canvi de segle, particula;ment sota fa directa influència pedagògica d'Alfred Cortot, a la vegada amic íntim de Fauré i genial inthpret. de la més qualificada autenticitat. 1'11 relació a J'ohra pianística de f'iffustrt• compositor francès. Més enllà d'aquesta cirt'lltnstància. Sofia Puc/u• t•ns dóna mostres. una altra vega- 44 (200) trets, una essencial vessant nacionalista amb un excepcional refinament innat. Tot això és ben palès en l'audició de l'obra completa per a dos pianos, plena d'aquelles molt suggerents ressonàncies ravelianes i postimpressionistes que - potser també com a explicable i vàlid tribut a una època- foren constants en la música de l'illustre compositor basc. El duo de pianos format per Pepita Cervera i Teresina Jordà -habituals i compenetrades coHaboradores- ens en presenta una versió convençuda, impecable en el nivell tècnic i interpretatiu. El segon enregistrament que comentem aquest, a càrrec únicament dc la pianista Teresina Jordà és Ja materialització sonora d'una part de Ics investigacions musicològiques promogudes per l'lnstituto de Estudios Turolenses en diver- sos arxius aragonesos, pr·, pal ment concernents a la [ sica dels segles XVII i Xvl En aq ucst cas, es tracta d'lli antologia de música per 11 ela (estudiada i transcritJ. partir dels copiosos maniN" de la catedral d'Albarr-= que ens presenta un 1ent..:. tílístic interessant i iHUSUl. que abraça des de la sonau. paradigma scarlattià, ftn; l'estil galant i al classicismú cipient La selecció conté oh· signades, i també còp1es! ni mes que permeten les cer. ponents conjectures re(aJJ,~ llur procedència, liter• adaptada. La convincent rt prelació dc Teresina J~·. -al piano modern assn! un nivell remarcable i colli tueix un mitjà del tol ¡¡do;-;. per a la doble finalitat -r.: tica i divulgadora de ,. registrament. da. de la seva essencial a(N' personal amb el rt~finad:. imimisme d'un reprrtor. menys suggeridor pe/ftt tk haver assolit un rt•.uil rn espectal·ufar. D'altm honJ. seva persona/iu/I el•iclt•tr(l!. aquesta gravació. 111111 o~~ ta maduresa, th'nic•at intrr; tat iva, assolida all/a~¿: de productil'es experi,~n.k'! el camp de Ja pràctifatl<~ terpretal'ió i dt• l'e.1emc i pedagogia. n}a i nere. i llengu• 1·olum obliga res_-a~ Jqll(llt MÓN SONOR ----- O~ LLIBRES ~ • LLIBRES El rofessor Albcno Basso. .':.I di¡eet~r de _la Bibli?teca •del Col15d'aton de Ton, .és I au.d~ l'obra Di::ionarw &w~ _ ~%pedico Uni~er~ale .d~~la_ \{usico e del A1uslct.HI ~ .. ¡JXumm). edit~da per la ca:;a . ~ t:Tff. de Ton. Per descomptat, resulta lmpossible fer una rece~sió d'una ~:. obl'a com aquesta, Ja que les nciclopèdies són obres de nc oh- nsulta i no llibres per fer-nc · da. iversc¡ una lectura conunua , elns P El Oi:ionario consta de 12 ulr«t volums. Els quatre primers es· 1co''·~ ,·• ilen('¡¡¡ tan ded'¡cats a "11 Less' ~lrt\ els vuit restants, a "Le Bw_ .. 11.: , e: coe • l'l' gralie". ~~ Per la sel'a monumentalitat, ~la universalitat del contin,:~ eu~ per la seva organit7ació i ;mitat en el tractament de les matèries. aquesta és. sens dubL te. l'enciclopèdia de la música mes completa i útil. És molt superior a les dues _ nans enciclopèdics (l'alcmapn.: ~1a i l'anglesa) del mateix gè~ la~ nére. Ta~~ l'accessibi~itat a la &Xl ll:ngua ttahana fa d aquests la d'- volums una obra de consulta oer H obligada de tota persona intcScri!l res:;ada en la música, i per anu:;::- at¡uellcs institucions que es dc- diqucn a ensenyar-ne. N'hi ha prou consultant les entrades Barcelona i Momserrat per quedar-ne convençuL És una llàstima que, segons les meves informacions, l'única institució que posseeix un exemplar del Dizionario sigui l'Institut de Musicologia. Les nostres autoritats docents haurien de tenir en compte aquesta obra indispensable i útiL orgull de la Musicologia, en Ja qual han colaborat més de 300 experts de tot el món, i haurien dc fer el possible perquè fossin volums habituals als prestatges de les biblioteques. El professor Alberto Baso ja • LLIBRES té experiència en aque~t camp. perquè ha dirigit amb anterioritat ob~ de gran èxit. com l'exhaurida La Mú.üctl (6 volums. 1966-1971). i la també exhaurida Storiu de/l'opera (6 volums, 1977). L'editorial UTET ha recoiJut generosament la feina del professor Basso, cosa que ha permès dotar les pàgines de l'enciclopèdia d'entusiasme i vivacitat. El professor Albcrto Basso, gran coneixedor dc tots els temes musicals, va emprendre la tasca dc superar el Spiua, traient a la llum dos volums (de 782 i 972 pàgines. respectivament) que contenen l'obra Frau Musika. La I'Íta e fe oppere di J. S. &eh (E.D.T.. Torí. 1979 i 1983). És ben conegut, entre els amants de Bach i els estudiosos de música, que el Spiua. é~ a dir. l'obra publicada per Phtlipp Spitta: J. S. &eh (2.000 pàgines en total. 1873 i 1879. editat per Breitkopf und Hartel. Leipzig) era fins ara el "súmmum" de la investigació bachiana. El mateix Basso tributa un calorós homenatge a aquesta obra; a la pàgina ~O del primer volum de Frau Mu- • LLIBRES sika hi diu: ~...aquest gran tn.'ball. dc síntesi i anàlisi alhora. profundament inscrit en la cultura positivista de la seva època. mstrument mdi:;pensable i fonamental de la investigactó sobre Bach. punt d'inici de la Musicologia científica... ". Però les inve:.tigacions re<tlitzadcs, durant els cent anys que han passat des de la publicació de l'obra de Spitta, han fet que la seva obra quedés: " ... irreversiblement contradita per la més recent Adl.forsclumg" (pàg. 10, volum l de Frau Musika). S'imposava, doncs, una refosa de l'estudi de la música bachiana. i això és, precisament, l'obra del professor Alberto Basso. Malgrat la · seva magnitud, Frau Musika ha estat escrita amb una gran riquesa de dctalls i és de lectura fascinant. L'obra és dedicada a Ma.c;simo \1ila. el gran patriarca de la musicologia italiana. i ha tingut molt èxit arreu del món. S'ha traduït al francès, a l'aleman\ t a l'italià. Quant de temps ha ·dc transcórrer abans no sigui traduïda al català o al castelli1? Andrés Stínche:: Pusmal -----------------------------------~rr~ Johann Christian; els capítols !aus, Johann Bernhard i Jorolecríón ~NEI I ' GROI'E» ~mall~ ----------------------------------(Londres, 1980 una obra pres10, 13 i 14 es dediquen a Johann Ludwig. tigiosíssima, de vint volums p~~~ LOS BACH hann Michael, Johann Ernst i El capítol setè és el més exautènticament luxosos, que f.ÜIIl fiSmtl P.téob." l ll'H' tsC(!(!: tlalÍl~ ~trri ;:oti:!: a J¡r_ a;_')e ilWI adr~­ -t"l dd~ L .__ Titulo: LOS BACH I Autors: Chriftoph Woljf Walter Emery f~ E11gene Helm 'nadt Richard lones ~tiJII Ernest Warhurton Ter&!• ¡· ~ nllii . . f:llwood S. !Jerr W~nd: Ed1ton~l: Muchnick editores ~ntir. Collett1ó: New Grov!' 1 ~ Edició en castellà Barcelona , imerr 1985 -g d't ~tl(lil Aquest llibre, que tracta dc ·Jew la dmasua dels Bach, és un ex- ridil tracte del conjum d'anicles ~ue, ~ta el mateix titol. cngloel New Grove's Dictionary of \iusic and M u~ician~" compta amb la coHaboració dels màxims exponents de la musicologia moderna. Actualment, la Muchnick Editores extreu d'aquest enorme diccionari una sèrie de lemes d'interès majoritari, i els edita separadamenl El contingut neix de la voluntat d'establir una visió com més fidedigna possible dels membres més destacats de la dinastia dels músics Bach, així com d'expressar sumàriament tot l'arbre genealògic d'aquesta dinastia. la més àmplia i, qualitativament, la més rica de tota la història musical occidental. En primer lloc. els autors del llibre donen una llista de músics dc la dinastia i l'arbre genealògic que hi correspon. lmmediatament. segueixen cator7C capítols, cadascun d'ells dedicats a un músic en concret i tots sota la mateixa estructura de biografia, obra, catàleg de Ics obres i bibliografia específica. Fls primers sis capítols són dedicats a personatges anteriors a Johann Christoph. Johann Michaet Johann Nico- tens i, com és de preveure, és el dedicat a J ohann Scbastian, el màxim exponent dc la dinastia Bach. Com tots els altres capítols, però carregat dc més riquesa artística. aquest setè capítol comença amb l'exposició biogràfica del compositor, amb la característica que tot el traç biogràfic va íntimament \ inculat a la composició de la seva obra musical. La scgona pari del capítol es refereix a temes vinculats al compositor, com iconografia. fonts i repenori, rerafons ambiental. estil. inOuències. mètodes de composició i ressorgiment del compositor. Així mateix. també l'aspecte de les seves composicions segon~ els gènere~ que conreà. Cal afegir-hi una tercera part. no menys important, que conté l'exhaustiu catàleg de la seva producció musical i In bibliografia, absolutament actualiltada. A panir dc la monografia de Johann Sebastian Bach vénen set capítols més, dedicats a alguns dcb fills dc .lohann Sebastian com Wilhcm Fndcmann, Cari Philipp Emanucl. Johann Chmtoph 1-ricdnch i Wilhelm Friedrich Ernst, dc In mateixa dinastia Bach. D'aquesta colla de capítols destaquen sens dubte els que tracten de dos fills dc Johann Sebastian: Carlh Ph. [manuel i Johann Christian. Això és per la seva major envergadura musical que ofereixen; de tota manera. tots aquests capítols mantenen la mateixa estructura anteriorment ressenyada. El present llibre està dotat especialment amb una altíssima dosi de rigor científic. i d'aqui es desprèn la fiabilitat que el lector hi pot tenir. Cosa que no implica. però. una lectura avorrida i monòtona; al contrari. ofereix una lectura clara i amena. La cosa certa. però. és que la seva lectura seguida, d'una tirada, pot resultar abassegadora de dades, anècdotes, viatge~. gèneres musicals, estrenes. etc., i que la rendibilitat de la compra del llibre s'efectuï especialment a posteriori, és a dir. amb les múltiples con~ul­ tes que aquest llibre és capaç de satisfer. Momserrat Come/1111 (201) 45 MÓN SONOR MÓ TRIA DE CONCERTS OteOo, de Giuseppe Verdi. Vladimir Atlantov, Bruno Seb astian, lleana Cotru bas i Renato Bruson. Orquestra i Cor del Gran Teatre del L iceu . D irecció:· A nto ni R os-Marbà. Teatre del Liceu, 13, 17, 19, 21, 23 i 25 d 'abril. rama líric en quatre actes, amb llibret d'ArriD go Boito, basat en la tragèdia Othello the Moor of Venice, de W. Shakespeare, estrenat al Teatre de la Scala de Milà el 5 de febrer dc 1887. L'acció passa a Xipre, domini venecià, al segle XVI. Otello, governador de l'illa dc Xipre, és objec- Quartet Moyzes i José Luis Lopategui. te de venjança per part de lago. qui, amb múltiples trames i enganys, fa creure al moro que la seva muller, Desdèmona, li és infidel amb el capità Casio. Otello acaba per matar Desdèmona, i se suïcida després, en adonar-se que les seves sospites i gelosies eren falses. Verdi va presentar aquesta òpera, la penúltima que va crear, després de setze anys sense haver estrenat cap altra obra. Al Liceu serà el català Antoni Ros-Marbà, actualment nomenat principal director convidat de l'Orquestra de Radiotelevisió Espanyola, qui dirigirà musicalment l'obra. Obres de Bocherini i Deb~&y. Centre Cultural de la Caixa de Terrassa, 14 d 'abril de prestigi internacional. José Luis LopaIteguintèrpret va formar-se com a guitarrista al costat de Narcisa Yepcs, de qui és alumne i seguidor dc la seva guitarra de deu cordes. Des de 1972, Lopategui és oated ràlic de guitarra i música de cambra del Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona. El guitarrista interpretarà, juntament amb el Quartet Moyzes, creat el 1975 sota l'auspici del Conservatori de B~ dos dels Quimets per 0 !111¡ ra. de Bocherini: els n~ 9 en Do major "La rillr¡r¡ Madrid", i el 4, en R~ ~ "Del fandango". Aquests~ tets pertanyen a una cc&: que Bocherini va dedill marquès de Benavemc fou protector seu a Mad~ sobrenom del Quintet 1llilt 9 fa referència a la pr~ de la guardia noctumaaka rers de Madrid, mcntn:qlt del Quimet número 4 falli rència al fandango que ili!: la peça, un ball que dóna a bra un aire molt espanyol XI Festival de Música Antiga. Melvyn Tan (pianoforte). Obres d e Beethoven i Schubert . I The Amsterdam Fortepiano Trio. Obres d e H aydn i Mozart. 1 Glen Wilson (fortepiano). Obres de Beethoven. Centre Cultura l de la Caixa de Pen sions, dies 15, 27 i 29 d 'abril, resp ectivament. a necessitat, per part dels intèrprets de música de tecla, de tenir un instrument capaç de combinar els crescendo i els diminuendo va portar als constructors de clavecins i clavicordis a crear un nou instrumcnt: el pianoforte, avantpassat del que actualment coneixem com a piano. Cap al 1709, Bartolomeo Cristofori va fabricar, a Florència, un instrument que va batejar amb el nom de "gravicembalo col piano e fonc", és a dir, clave amb sons suaus i fons. En aquest nou instrument. es van substituir les pues que pinçaven les cordes del clavecí per martellets. El llarg nom amb què es va batejar aquest instrument va anar, a poc a poc, L Emma Kirkby, soprano i Anthony Rooley, llaüt. Obres d e J . D anyel, Le RoyiRonsard, Coffin, R. Jones, H. La wes, P. Attaignan t, C. Mo nteverdi... Centre C ultural de la Caixa de Pensions, 13 d 'abril. mma Kirkby és una especialista en música antiga. E L'espontaneïtat i la puresa de la seva veu són, segons opinió de la crítica cspecialillada. la resposta adient a la qüestió de quina és la tècnica vocal ade46 (202) quada a les obres de música antiga. Kirkby fa deu anys que és cantant professional, i el seu repertori, molt extens, va des de les semiimprovisades "frottole" del Quatre-cents italià, fins a les melodies angleses dc John Dowland i dels seus contemporanis. Emma Kirkby, acompanyada pel prestigiòs llaütista Anthony Rooley. inaugurarà l'onzena edició del Festival de Música Antiga, que aquest any consta d'onze concerts. perdent paraules. De p:va ser clavicèmbal, q1l!l únicament piano-foneie guns paisos només pian llocs en què l'instrumeru. dem s'anomena pianofCf: l'antic se li diu fortepia~ Catalunya i a la resta dl nya, els noms de pianofc<' ca fortepiano sempre fan'* cia a l'instrument de l't¡l· Són diversos els concerll, XI Festival de Música A~~.¡¡ de que tene~ com a protago· En aquest Instrument. Mtl.: Tan, nascut a Singapur,¡t~ anglès d'adopció, n'oferiri, el 15 d'abril. Un altre cw. a càrrec de l'Amsterdamf dues tepiano Trio, un grup dt presen cent creació (fundat el · possibl per Glen Wilson), que est. ca a la interpretació del r IC\a repertori de trios per a • Un violoncel i pianoforte. Els. integrants són la violinS! landesa Lucy van Daeld lonceHista també hol.; Wouter Moller i el pre9pianista nord-americà G Wilson, qui, a més, ofen~ concert en solitari, amb S tes, de Beethoven, el29d't" U Diatessaron. Obres de M. Marais, L. A. Dornel, P . D . Philidor i F. Couperin. Centre Cultural de Ja Caixa de P ensions, 20 d 'abril. ?ta el títol "Les gràces S mcomparables de la Musique rrançaic;e", el grup català dc cambra Diatessaron, dedicat a l'estudi i la interpretació de la música dels segles XV li i XVIII, oferirà un concert representatiu de les obres que sona\~ I i cort del rei Lluís Xli 21 . . .J ' es. un" França. D1atessaron pocs grups de cambrn e>w.. de Catalunya. Creat ci i9n, seus membres van formil!~ d'Ars Musicae, de Bartt!Oin¡ 1. •~ ~~~=' nat . segons "" .. • grup s'ampI1a sitats del programa que CIO reixen. En aquesta ocas-A reunit reconeguts instrumer!de vent per poder ofenr d; grama triat E -----. MÓN SONOR TRIA DE CONCERTS Orquestra Ciutat de Barcelona. Raphael Oleg. Witold Rowicki. Obres de Rossini, Txaikovski, Brahms i Kilar. Palau de la Música, dies 23 i 24 d'abril. itold Rowicki fi W rog, URSS, 1914) es un compositor i director d'or- agat~­ 1; l e p.~ ¡~ David Rossell. F questa polonès que, els darrers anys, ha dirigit en diferents ocasions l'Orquestra Ciutat de Barcelona. Rowicki es va formar al Conservatori de Cracòvia. i va debutar com a director d'orquestra a 18 anys. La 11 Guerra Mundial va interrompre la seva carrera, i aleshores va decidir dedicar-se a la composició. El 1945 va fundar, a Katowice. l'Orquestra Sim- fònica de la Ràdio. Cinc anys més tard, va ser nomenat director artístic de l'Orquestra Filharmònica Nacional de Yarsòvia. La seva carrera internacional l'ha portat a dirigir les principals orquestres del món. Per la seva banda, Raphael Olcg és un jove violinista, nascut u Paris ara fa 28 anys. Posseeix destacats premis. entre els quals es troben el Grand Prix Marguerite Long-Jacques Thibaud ( 1977) i el primer premi del Concurs Internacional Cari Flesch\ de Londres ( 1980). Ja va actuar amb l'Orquestra Ciutat de Barcelona el mes de novembre de 1983. Amb obres de D. Aguado, ~er" Handel, Grieg, Klanjans, 0 ~ Barrios. Organitza: Escola rd'f:¡- Luthier, Palau de la Músi- Orquestra Solistes de Catalunya. Angel Jesús García. Gerhard Schneider . . ca Catalana, 20 d'abril. ~ na vegada més, l'Escola I ifJl, u Luthier situa. en el pòrticd'un curs, un concert a cura de qui n'ha de ser professor. En aquest cas es tracta del guitarrista britànico-menorquí David Russell, un artista i un palagog -més conegut casa ~ nostra per la segona de les ~ dues facetes- que ara se'ns dt presentarà amb plenitud de el; possibilitats, pel que fa a la es~.< promoció, per manifestar la dd !=o ~na gran categoria d'intèrpret. a~ Un músic important. una conEli · apció de la interpretació guila!TÍStica moderna i profunda Obres de Mozart. Cicle "Mozartiana ". Palau de la Música, dia 26 d'abril. I segon dels concerts del 1988, del cicle "MonrE tiana", estrena director convi- a S:· d'¿- Orquestra de Cambra del Teatre Lliure. Josep Pons. "Compositors italians del stgle XX" amb obres de Dallapiccola, Malipiero, Maderna, Donatoni Nono I •B • ' Xli 1 eno.. Teatre Lliure, dies un.,11 2J, .24 1 28 d'abril i 1 de es1Br. mlllg. 1911. i, en definitiva, una oportunitat excepcional per a gaudir de la música de guitarra en un pla qualitatiu privilegiat. Esegle I panorama musical del XX, a Itàlia. ha de- ~ostrat posseir una gran vita- h~t. com Ja havia estat !radiCIO als segles passats, no ex~mpta però d'eternes polèllllQI!e.> sobre la seva contemdf :r~neitat. El quart programa 1Orquestra de Cambra del Teatre Lliure dc Barcelona ofereix una selecció d'obres d'alguns dels compositors més rcprcsentatitus de la música italiana del segle XX. De Luigi Dallapiccola, músic molt influït pel dodecatonisme de Webern, s'interpretarà la seva Piccola música noc/urna; del venecià Gian Francesca Malipiero, Qua1re velles cançons; de Bruno Maderna. una SerenalO; dc Franco Donatoni, E!u·as richtign: de Luigi Nono, Poli/(mica monedia-rilmica; i. per ·últim. de Luciano Berio. Concer1i1w. dat. Des d'aquest any. s'ha decidit convidar directors d'orquestra especialit7ats en Mozart, per collaborar en aquest cicle musical, que oferirà, fins aJ 1992, la integral de l'obra orquestral del compositor sallburguès. El primer dels directors comidats serà l'alemany Gerhard Schneider. director general musical de l'Òpera del Schleswig-Holstein i de l'Orquestra Simfònica de Flensburg. El programa inclou la Simfonia número 18, l'Adagi i fuga, K.546, el Divertime/11 K.251 i el Concert per a violí número i, en si bemoll, del qual serà _solista el violinista cacereny Angel Jesús Garcia. Aquest violinista va estudiar al Conservatori Municipal de Barcelona i va perfeccionar-se a París. Des de fa disset anys viu a Alemanya (RFA), on és primer concertino de l'Orquestra de l'Estat de Baviera (Munic}, i també de I'Orque~tra dels Festivals de Bayreuth. Julian Bream. Obres a determinar. Palau de la Música, dia 27 d'abril. I britànic Julian Bream és un dels guitarristes E més prestigiosos de l'actualitm i, sens dubte, l'intèrpret dc IIHlit dc més fama. Seguidor del mestre Andrés Segovia, Bream s'ha distingit molt especialment per la ~eva revisió d'autor~ i partitures per a llalit. Notables compositor-. contemporanis. com Brinen. Walton. Hen1e. Tippct o Arnold. han escrit obres r.er a ell. A casa seva, a Wiltshire, ha obert un taller on s'han construït moltes guitarres, llaüts i clavicèmbals. Als anys seixanta, Julian Rream va crear una agrupació anomenada Braken Consort, actualment reformada i que porta el nom de Julian Bream Consort. Al llarg dc molts anys, va fer recitals amb sir Peter Pears: i actualment és molt conegut. internacionalment. el duo que sovint forma amb el guitarrista John Williams. (203) 47 PARA CUANDO ESCUCHE E MISMO CONCIERTO EN U COMPACT DISC SONY ---- -- MÓNSONOR coNCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS 8\RCELONÈS ABRIL Barcelona Palau 19 h. Banda dc l'Escola Galesburg (EUA). Dir.: Douglas Stoller. 2. di»abte ~----~----~~----~~~~~------~~~ Barcelona Caja de Madrid 19.30 h. Miquel Bofill, ~axofon. Michcl Wagemans. piano. Handel. Singc5. dimartS lée, Jolivet. Maurice, Français, Bozza. Ryo !'\oda. Milhaud. {Música intima). - Barcelona Palau 21 h. Dimitri Bru.hkirm, piano {lbercàmera). ==~--~~--~--~----~~~-------~~Barcelona Saló de Cent 20 h. Georghc Motatu, \Ïolonccl. Bach. Reger, A. Besses. W. Berger. Mendelssohn. Barcelona Capella de 17 h. "Marathó Noves Veus" (Òpera dc Cambra de Catalunya) la Universitat Barcelona Joventuts Musicals 20.30 h. Audrcy Lunc, soprano. Mac Mc Clurc. piano. Gershwin. (JJ.MM. de Barcelona de Barcelona). Barcelona Palau 19 h. Orquestra Ciutat de lhrcclona. Josephinc Fitzpatrick, Yiola. Molly J udson, corn anglès. Cayetano Castaño. oboè. Douglas Prossc:r, trompeta. Dir.: Fran1·Paul Decker. Hummel. Persichctti. Leclair. Tomasi, Gcrshwin. Alba Bohigas, nauta. Lluís Roselló, piano. Mozart, Marais, Bartók. Schubert, Milà. (JJ.MM. de Catalunya). '--------------~~------~~~--------~--~~ Orquestra Ciutat dc Barcelona. (Segona audició). Banda Municipal dc Barcelona. Dir.: Joan Foriscot. Villa, G6mc1, Toldrà, Usandi1aga, Ravel. ,--------~~----~~~------~----~~~~--~~~ Josep Pulido, piano. Beatriu Gerona. soprano. Ignasi X. Adicgo. piano. Bach. Debussy. Shostakovitx, Puccini, Giordano, Wagner, Montsalvatgc, Chapí. Verdi. Strauss. (JJ.MM. de Catalunya). Montserrat Comadira. mezzo-soprano. Montserrat Gascón, nauta. Jordi lbañe1, gUitarra. Handel, Rousscl, Briuen. Josep Fmter Martíne1, clarinet. Xavier Dolç, piano. Weber, Saint-· Saens. Debussy, Guinjoan, Bernstein. (Música intima). Sílvia Ga&et, soprano. Manuel Cabero, piano. Toldrà, Montsalvatge, Mompou. (Òpera dc Cambra de Catalunya). P. Robert dc la Riba, orgue. Ch. Rinck, Clérembault, Beethoven, Mo1art. 13. dimecres Concert dels guanyadors de la ~Marathó Noves Veus". (Òpera de Cambra dc Catalunya). Orello de G. Verdi. Dir.: Antoni Ros-Marbà. Emma Kirkby, soprano. Anthony Rooley, llaüt. (Xl Festival de Música Antiga). Mailrisc Gabriel Fauré, dc Marsella. Orquestra Ciutat de Barcelona. Coral Càrmina. Solistes vocals. Dir.: F'ran1-Paul Dcckcr. 1ïe.f1and, D'Albert. 1), divendres Isabel Aragón, soprano. Manuel Garcia Morante, piano. Gerhard, Homs. (Òpera dc Cambra dc Catalunya). Marta Pujol i Mercè Pujol, piano a quatre mans. Fauré, Satie, Ravel. Debussy. (JJ.MM. de Barcelona). Orquestra Ciutat de Barcelona. (segona audició). Melvyn Tan. pianofortc. Beethoven, Schubert. (Xl Festival dc Música Antiga). ï. diumenge Banda Municapal dc Barcelona. Jordi Vilapriñó, piano. Dir.: Albert Argudo. Garreta, Gricg. Brotons, Stravinsky. Orello dc G. Verdi. Dir.: Antoni Ros-Marbà. IS. dilluns Àngels Miró, soprano. Rosa M• lsàs, meuo-soprano. Jordi Giró. piano. Wagner. (Òpera dc Cambra de Catalunya}. M• Joao Pires 1 Hüscyin Scrmet. piano. Mozart, Schubert. (Ibercàmera}. Quintet de Vent Harmonia. Barthe. Haydn, Debussy. Lluís Avcndaño, piano. Bach, Schubert, Debussy. Bartók, Ginastera. (Música intima). Orello de G. Verdi. Dir.: Antoni Ros-Marbà. ~------------------------------------------- David Russell. guitarra. Aguado, Hilndel, Grieg. Kleynjans, Barrios. (Lulhicr). Diatcsseron. Marais, Dornel, Philidor, Cooperin. (Xl Festival de Música Antiga). Magdalena Martinet, nauta. Joan Rubinat, piano. Fauré, Debussy, Dutilleux, Montsalvatgc. Mompou, Brotons. Orello de G. Verdi. Dir.: Antoni Ros-Marbà. Orquc~tra t'catre Lliure. Dir.: J osep Pons. Dallapicola, Malipicro. Maderna. Donatona, Nono. Serio. --------------------------~--------------~~ --------------------(205) 49 MÓN SONOR CONCER TS • RECITALS • CONCERTS • RECIL M• Jesús Prieto, soprano. Scarlatti, Pergolesi, Mozart, Granados, Rodrigo. (JJ.MM. dc Barcelona). Orquestra Ciutat de Barcelona. Raphael Oleg. violí. Dir· ·· Rowicki. Rossini, Txaikovski, Brahms. Kiler. 20,30 h. Barcelona Joventuts Musicals de Barcelona 21 h. Barcelona Palau 19 h. 19 h. Barcelona Barcelona 21 h. 22 h. Barcelona Barcelona Liceu Palau 11 h. 17 h. 22 h. Barcelona Barcelona Barcelona Palau Palau 25, dilluns 21 h. 21 h. Barcelona Barcelona 26. dimarts 19.30 h. Barcelona Caja de Madrid 20,30 h. 21 h. Barcelona Barcelona Pom peia 21 h. 21 h. Barcelona Barcelona 20 h. Barcelona Saló de Cent 21 h. Barcelona Palau 21 h. Barcelona Teatre Lliure 20,30 h. Barcelona 21 h. Barcelona Anna Roqué, piano. Bach, Beethoven, Brahms, Albéniz. rian, Villa-Lobos, Boliart. (JJ.MM. de Barcelona). Olen Wilson, fortepiano. Beethoven. (Xl Festival de Música 21 h. Barcelona Joventuts Musicals de Barcelona Centre Cultural Caixa de Pensions Institut Francès 19 h. Barcelona Palau 22 h. Santa Coloma Església Major Orquestra Ciutat de Barcelona. Fermí Reixach, recitador. Oir: vador Mas. Brotons, Toldrà, Coral Sícoris de Lleida. Dir.: A. Pujol. ALT EMPORDÀ ABRIL 8, divendres 22 h. Figueres Museu de l'Empordà A. Ruiz Mellado, piano. Andrés Ficta. Lluís Fleta, violí. de Figueres). 23, dissabte 22 h. Figueres Museu de l'Empordà Quintet de Vent de l'Acadèmia Franz Liszt. (JJ.MM. de 27, dimecres 22 h. Figueres Museu de l'Empordà Frederic Blanco, llaüt. Montserrat Auladell, soprano. M' Milà, piano. (JJ.MM. de Figueres). SEGRI À ABRIL 16, dissabte 20 h. Lleida Sala Nausica BAIX P ENED ÈS ABRIL 10. diumenge 12 h. Sant Salvador del Vendrell Auditori Pau Casals Andreu Guasch, piano. (Associació Musical Pau Casals). 17. diumenge 12 h. Sant Salvador del Vendrell Auditori Pau Casals Orfeó Manresà. (Associació Musical Pau Casals). 30. dissabte 22,30 h. Sant Salvador del Vendrell Auditori Pau Ca~als Ars Trio. (Associació Musical Pau Casals). SEGARRA ABR IL 17. dilluns 20 h. Cervera Auditori Municipal Montserrat Martorell. contralt. Joan Casals. piano. Música lar catalana. 24, dilluns 20 h. Cervera Auditori Municipal Orquestra Pro-Arte. Josep M.• Alpiste, violí. Dir.: Lluís Milld 7art. Tartini, Mendelssohn. 22, divendres 23, dissabte 24, diumenge 27, dimecres 28. dijous 29. divendres 30. dissabte 50 (206) Palau Conservatori Municipal Teatre Lliure Liceu Conservatori Municipal Palau Palau Centre Cultural Caixa de Pensions Orquestra Ciutat de Barcelona. (2• audició). Maria Garzón. piano. Mozart, Beethoven. Chopin, Falla. (JJ\l · de Catalunya). 01ello de G. Verdi. Dir.: Antoni Ros-Marbà. Coral Sant Jordi. Dir.: Oriol Martorell. "Concert de Sant Orquestra Ciutat de Barcelona (3• audició). Prova final del Concurs Maria Canals. Orquestra Teatre Lliure. Dir.: Josep Pons. Dallapicola, Maderna, Donatoni, Nono, Berio. Ou>/lo dc G. Verdi.. Dir.: Antoni Ros-Marbà. Frederic Blanco, llaüt. Esteban Rodríguez, flauta. Alberto bel, piano. Bellard, Fcrrabosco, Kasperger, Schumann, (JJ.MM. de Catalunya). Anna Mora. violoncel. Joan Garrobé, guitarra. Vivaldi, Valensin, Beethoven, Falla. (Música íntima). P. Robert de la Riba, orgue. Mendelssohn, Lisn. Orquestra Solistes de Catalunya Angel Jesús Garcia, violi. Gerhard Schneider. Mozart. (Mozartiana). Julian Bream, guitarra. (lbercàmera). The Amsterdam Fortepiano Trio. Haydn, Mozart. (Xl Música Antiga). Joseph Toporcer, violí. Assumpta Coma, piano. Beetho\'en. lió, Ravel, Shostakovitx. Northern Sinfonia Orchestra. Jean-Bernard Pommier, rector. Schubert, Chopin, Mendelssohn. Orquestra Teatre Lliure. Dir.: Josep Pons. Malipicro, natoni, Nono, Berio. Carme Alonso, guitarra Albert Cbamorro, tenor. --llowOt--