Revista Musical Catalana. Núm. 72 Octubre 1990
Editorial: La gran veu al servei del “Show business” musical / FIGURES I TEMPS. Lluís Ma Millet, una vida lliurada a l'Orfeó. Pere Artís / Ballet: Nits de dansa al Festival Castell de Peralada. Montse Gª Otzet / Música en directe a les escoles de Barcelona. Teresa Martínez. / Una conversa d'estiu amb Montserrat Cervera. Lluís Millet / La temporada de primavera al Palau de la Música de València. Francisco Bueno / Mozart presideix la programació de l’OCB / Peralada 90: el Festival de luxe. Xavier Pujol / Mikrokosmos: Inflació. P.A. / Festival de Música de Barcelona. Claus per explicar-ne el definitiu enterrament. Jaume Comellas / TEMA. L'ENSENYAMENT MUSICAL EN EL NOU CONTEXT EDUCATIU. Llei d'Ensenyaments Artístics. Aproximació a un projecte del Departament d'Ensenyament. R.R.M.C. / Anàlisi de les noves propostes legislatives. Josep M. Vilar / Sobre l’esborrany d'avantprojecte de la Llei d'Ensenyaments Artístics. Carles Riera / Batxillerat: modalitat de música, una via a considerar. Rosa Maria Girbau i Núria Losada / MÓN SONOR. Don Giovanni sota el signe del treball d'un gran equip. Josep Casanovas / Retrat: José van Dam, una gran veu al servei d'un gran actor. José Guerrero Martín / Scherzando. Cesc / Arxius Musicals de Catalunya (XXVI). Vilanova i la Geltrú. Biblioteca-Museu Balaguer. Maria Ester-Sala i Josep M. Vilar / Ara, abans d'ahir, demà / Concerts, recitals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
r- '· s- n- al o- ont nt ·al ro :lu !). !soo- .n- ~s- ir: à). 10 - ;U. ;ti- :10. Je· ru. ::>hÍ Tits :aJ- eU. nn. EDITORIAL LA GRAN VEU AL SERVEI DEL «SHOW BUSINESS" MUSICAL 2a ÈPOCA ANY VII - NÚM. 72- OCI'UBRE 1990 Director: Jaume Cornellas Sots-director: Lluís Millct Cap de Redacció: Pere Artís Maquetatge: Teresa Martínez Fotografi a: Pau Barccló Publicitat: Art-Co/2000. S. L. Trafalgar. 4, llè. B i C Tel. 412 40 96 08010 Barcelona Fotocomposició, compaginació i impressió: lgol , S.A. Distribució: L'Arc dc Berà, S. A. Dipòsit Legal: B-34.432/83 Consell Editorial: Fèlix Millet (President) Montserrat Albet Roger Alier Josep Casanovas Maria Ester-Sala Gregori Estrada Enric Gispcrt Joan Guinjoan Carles Guinovart Antoni Marí Oriol Martorell Xavier Montsalvatge Santi Riera Col·laborcn en aquest número: Pe re Artís, Francisco Bueno, Cesc, Jaume Comellas, Ma ria Ester-Sala. Maria Girbau . José Guerrero Martín, Núria Losada. Teresa Martínez. Lluís Millet, Montse oa Otzct, Xavier Pujol, Carles Riera i Josep M . Vilar. REVISTA MUSICAL CATA LANA Sant Francesc dc Paula , 2 Tel. 301 ll 04 08003 Ba rcelona ' La suspensió del recital que havia d'oferir el tenor italià Luciano Pavarotti a l'Estadi Olímpic de Monjuïc, situa una realitat cada dia més viva i protagònica de la vida musical. Una realitat, per altra part , no exempta de contradicció i dc polèmica. Ens referim als mac roconcerts lírics. que es programen en espais oberts i amb capacitats d'audiència gegantines. Són manilcstacions multitudinàries centrades sempre en l'instrument veu i servides per artistes el prestigi i fama dels quals els ha col·locat e n un lloc dc privilegi pel que fa a ressò popular. Són membres d'un ofïci que si des de sempre han gaudit del privilegi dc la mitificació popular. la projecció directa i física dc la seva activitat s'ha mogut normalment en àmbits restringits. Entre d'altres raons, pe rquè la naturalesa intrínseca dc tal activitm imposava una autenticitat de mitjans fin s ara considerats intocables. Ens referim, per exemple. a l'exigència dc so directe, sense recursos tecnològics sempre pertorbadors. Arguments e n principi justi fïcables des de la pe rspectiva social o sociològica han abonat el trencament d'uns principis cspccífïcs i, així. aquests artistes, sota la protecció argumental que així es trenquen barre res elitistes i el seu art es pot projecta r arreu i a tothom, s'estan embarcant, cada dia amb una superior convicció, en iniciatives d'aquest tipus. iniciatives que per la seva índole exigeixen plantejaments empresaria ls dc naturalesa molt diferent a l'habitual en el món dc la lírica i que, de fet, han estat obertament manll evat.~ del món del pop. 1 aquests plantejaments empresarials imposen, pe r la seva part, la seva llei, fe t que es tradueix en el caràcter d'autèntic show o festa dc tals esdeveniments, matisant així la seva més genuïna virtualitat artística . Els cantants han de moure's segons exigències empresarials molt concretes, la promoció els obliga a atendre uns compromisos ineludibles i tot acaba amb un embolcall espectacular, gens mancat d'eleme nts espuris a la naturalesa an ística de l'esdevenime nl. No pretenem ser una veu c rítica més a les bastants. i en alguns casos molt autoritzades, que s'han manifestat. No pretenem tampoc menysteni r ni deixar de valorar aquella dimensió de trencament de motlles elitistes a què ens hem referit abans. Ben altrament , fem defensa d'aquesta dimensió i de tot el que s'incl ini sempre a divulgar el màxim possible tota exccl·lència musical i a acabar amb cercles de gaudi privilegiat. En tot cas. sembla oportú no perdre de vista que no es tracta tant dc «què» es fa com de «COm >> es fa ; aquesta disquisició tan elemental i que acaba sorgint quasi sempre de forma inevitable. Perquè, en definitiva, d'aquest ••com», més que del «què», depèn l'acompli ment dels objectius justificadors d'aquesta i de tota mena d' iniciatives divulgadores de la música. Me ntre aquest «COm» no sigui tractat idòniament, el contrapès del volum espectacular dc negoci que generen aquestes mani festacions seguirà pesant com una gruixuda llosa damunt la seva imatge. (419) 3 SUMARI EDI1DRIAL FIGURES I TEMPS ................. . 3 Lluís Ma Millct, una vida lliurada a l'Orfeó (Pere Artís) ... ... ...... . 5 La gran veu al servei del •Show business» musical oa Otzet) . 13 Música en directe a Ics escoles de Barcelona (Teresa Martínez) . . . . . . . . 16 .......... 17 La temporada de primavera al Palau de la Música de València (Francisco Bucno) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 18 Mozart presideix la programació de l'OCB . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 20 Pemlada 90: el Festival de luxe (Xavier Pujol) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 24 Mikrokosmos: Inflació (P. A.) .................................. . 25 Ballet: Nits de dansa al Festival Castell de Peralada (Montse Una conversa d'estiu amb Montserrat Cervera (Lluís Millet) fo pr ve Festival de Música dc Barcelona. Claus per explicar-ne el definitiu enterrament (Jaume Comellas) .................................. . m pr TEMA llc L'ENSENYAMENT MUSICAL EN EL NOU CONTEXT EDUCATIU ra qu Llei d'Ensenyaments Artístics. Aproximació a un projecte del Departament d'Ensenyament (R.R.M.C.) .............. .................. . 28 Anàlisi de les noves propostes legislatives (Josep M. Vilar) ... .. . . ... . 29 nil la la es fa Sobre resborrany d'avantprojecte dc la Llei d'Ensenyaments Artístics (Carles Riera) ...... .. .. ...... ............ ... . ... . ............ . 33 Batxillerat: modalitat de música, una via a considerar (Rosa Maria Girbau i Núria Losada) ................ . ............ . 35 ra ga ni• ca pa MÓN SONOR Don Giovanni sota el signe del treball d'un gran equip (Josep Casanovas) ........................ . ......... . .......... . 37 Retrat: José van Dam, una gran veu al servei d'un gran actor (José Guerrero Martín) ........................................ . 38 Schcrzando (Cesc) ................................. .... . ...... . 43 sa de de sa lc1 ot gi Arxius Musicals de Catalunya (XXVI). Vilanova i la Geltrú. BibliotecaMuseu Balaguer (Maria Ester-Sala i Josep M. Vilar) . ............... . 44 ... . ........................... . ....... . 45 Ara, abans d'ahir, demà 48 Concerts, recitals Preu de la subscripció anual 2.750 pessetes Subscripció anual Europa 3.800 pessetes Subscripció anual Amèrica 33 dòlars Preu d'aquest número solt 350 pessetes ta1 pa nc tir qu l'( 7.a Si I pr pe tir er 4 (420) FIGURES I TEMPS Lluís M~ Millet, una vida lliurada a l'Orfeó 3 5 ) . Tal com vàrem anunciar al passat número, oferim una glossa de la figura de Lluís M.a Millet, el traspàs del qual es produí just quan era a punt de tancar-se l'edició de l'esmentat número. A través d'aquest escrit s'ofereix una visió inèdita de qui va ser director de l'Orfeó Català durant trenta anys s 7 ) 5 7 3 s 7 8 3 4 s 8 -Vostè creu en Déu, mestre Millet? -Sí! Fondamem! Totalment! Ho digué ràpidament, amb prou feines formulada la pregunta, malgrat la fatiga provocada per prop de tres hores dc conversa, densa en la rememoració i tensa en molts dels continguts. Ara. fa ben poc, el dia 19 de juliol, després d'una llarga malaltia, Lluís M~ Millet i Millet, Director de l'Orfeó Català durant 30 anys, ha mort. No som pas pocs els qui pensem que haurà assolit aquella Plenitud en què manifestava creure, intu'ída per la seva ànima d'artista, dc músic. Perquè, la seva, fou una vida bolcada en la música. Ell mateix n'explicava els trets essencials en una memorable tertúlia d'ara fa un any. *** Agost de 1989. A l'eixida dc la casa pairal dels Millet, al Masnou, la tarda s'al largassa plàcidament, amb un tornassol lumínic canviant, la campana dc l'església veïna contrapuntant amb rodones batallades el pas del temps... La casa guarda el record dels avantpassats mariners, i d'aquell avi que feia la ruta de les Amèriques: mapes, brúixoles i quaderns de bitàcola són el testimoni d'un passat evocador. que ho és més encara pel silenci d'un habitatge i d'un carrer que fan oblidar, com si no existís, la remor i el brogit de la vila. Però l'evocació d'aquell passat llunyà és també contrastada, als passadissos i a les parets, per la d'un pretèrit més proper: pianos, fotografies dels parcs i dc l'Orfeó, distincions honorífiques, llibres, partitures, quadres i dibuixos al·lusius al fundador de l'Orteó Català, etc. I, també, per la d'un present protagonitzat fins fa ben poc per Lluís M!' Mi llet, simbolitzat per una selecció gràfica dels principals esdeveniments artístics viscuts i per alguns dels guardons amb què fou distingit. La conversa flueix tot naturalment. Discretament, des d'un segon terme, la senyo- Lluís M. 0 Mil/et amb el seu pare, sota w1 garrofer al Masnou ra Isabel Loras, esposa del mestre, In recondueix, precisa dades o corregeix referències temporals. - Jilig néixer en Ull pis del carrer Comerç, el dia 21 de juny de 1906 1 em van posar el nom de Lluís per ser el del sant del dia (Sam Lluís Gom;aga): no pas per repetir el del pmró del meu pare (Sam Lluís, rei de França). La mare es deia Dolors Mi llet. Filla tam- bé del Masnou, i descendent d'aquell gascó que hi portà el cognom, però sense parentiu , ja. amb Ja família de qui seria el seu marit, a divuit anys contragué matrimoni amb Lluís Millet i Pagès. que en tenia trenta-tres. ,un any després de la naixença de Lluís M?, morí la seva mare. Una fidel serventa, Albina Amigó, cuidà dc l'infant i del pare. Albina Amigó era (421) 5 FIGURES I TEMPS ja a la casa i havia tingut cura dc la mare dumnt Ja malaltia; Ja seva inOuència fou decisiva en l'entorn fami liar. - L'Aibintl em va veure 11éixe1: .. ¡,Quina mena de vida hi devia ser menada, en aquell nucli? Molt fntima ... Elm eu pare 110 em deiXlJI'anuJi i jo ana1•a amb ell a Wl arreu ... Era molt afectuós amb mi i jo li professava 1111 gran respecte. - En créixer i fer-se noi, continuà aquesta compenetració o discutien per alguna cosa? - No, 110 discwíem. Però al pare li hauria sabut greu que jo hagués pres 11110 olml carrera que no hagués estat/a de músic. Dc molt menut, Lluís M :' Millet s' inicià en el conreu de Ja música. · Jo agafam parriwres del pare i les mirtJI'll i remirava. Els meus mestres. foren molts. !ilig començar amb el pare i amb els mestres de I'Otfeó , Joan Sall·at i Josep M!' Comella. Estudiava a casa i m'e.:mminal'a com a alumne lliure al Conservatori. A parlir del quar/ curs de so(/èig i del sef?0/1 de piano, hi vaig ser nwlriculat com a alumne oficial (tor i que esludiava pi'ÍI'adamelll). Qui fou e l seu professor dc piano? - El mestre Canals, el pare de lo M.11 Remei Canals. Tenia una frase feta que feia anar a tort i a drer: «Sí, porquc vcnís. anumses... " Riu de Ja facècia. Encara ara, quan Ja malaltia li ha afeblit el cos. manté intacta a¡ b, q. E n p Llufs M!' Mil/et amb el seu pare, el president Cabot i cantaires de f'01jeó Català en la travessia del Canal de fa Mànega, el 1914 6 (422) n I fi e I de Prat de la Riba. En linc molt bon record, del meu pas pels Jesuïtes. En acabar el batxillerat, Lluís M~ Millet inicià la carrera dc Filosofia i Lletres, estudis que cursà simultàniament amb e ls de música. A la Universitat, fou condeixeble, entre altres, de qui tou gran llatinista, Josep Vergés, i dc l'historiador Enric Bagué. -Estudis dc Filosofia i de Música. Li va passar pel cap alguna vegada, de no ser músic? -Potser sí... Però al pare li hauria sabut molt de greu. Un dia, durant una caminada als Pinetons, un bosc de pins que L/u(s M. 0 amb el seu pare i membres de I'Otfeó a la casa del Masnou la transparència de la mirada i Ja capacitat de reacció franca davant d'acudits de bona llei. La iniciació musical anà en paral·lel a la formació cultural genèrica i, posteriorment, al batxillerat. - El primer col·legi on vaig anar va ser el Cof.legi Sam Jordi, un dels pocs que llal'Ors hi havia (si no l'únic) en català. El batxillercu, el yaig fer als Jesulies del carrer de Casp. Es curiós ... En aquest col·legi - tot i que era considerat com a espanyolista- hi anaren una pila de fills de prohoms catalanistes, entre els quals el fill ~ el L hi hm•ia sobre Teià, em l'O dir: .. Noi, què vols fer? Perquè t'has dc decidir: o una cosa o una altra. O et dediques al llatí o Ja música. De manera que tria!». Lluís M~ Millct trià la música. -Fins on arribà, dc la carrera dc Lletres? -Fins a la meitat, aproximadament. De ple ja a Ja formació musical, la completà amb el mestre Vicenç M~ de Gibert (contrapunt i fuga) i amb el seu pare (harmonia). L'ambient musical envoltà des de la infantesa Lluís M~ Mi!Jet. Fins i tot l'ambient físic. perquè, des del mes d'octubre de 1907, l'Orfeó s'instal·là definitivament al Palau, llavors e n construcció, unes dependències del qual -a la part superior de la salaforen ofertes al director dc l'entitat. La infantesa i l'adolescència dc Lluís M~ Millet (de fet, tota la seva vida) foren agom· bolades per l'activitat musical del Palau, essent impossible de destriar on començava i on acabava la llar paterna i la llar col· lectiva de l'entitat. i de fixar, per tant, una data significativa. com ara el primer concert a què assistí d'infant. - Deuria ser a l'Orfeó, al Palau ... Aquella vivència musical quotidiana portaria aviat a provatures creatives. - A carwrze anys vaig escriure una sardana: Solitud. - Fou interpretada? - Sf. Molt! Fins i tot fou enregistrada en disc. - Aquesta és la primera obra que va escriure? - No. La primera que em van interpretar. La primera que vaig escriure fou una cançó per a cant i piano sobre u11 poema de Joan M~ Guasch. Deuria 1enir, per tant, tretze anys. L'any 1912, Lluís M~ Millet va amb l'Or· feó a Madrid. Les cròniques testimonien Ja transcendència musical i cívica de l'esdevc· niment, la rebuda cordiaJ de Ja capital, les reticències d'alguns sectors del catalanis· me... Del viatge, el mestre Millet (llavors infant de 6 anys) en té present la tornada. - Em recordo de la rebuda colossal que el poble de Barcelona va fer a l'Orfeó. L'on· tiana de l'estació era plena; i de l'estació de França a l'Orfeó (Lluís M:• Mi llet sem· prc féu sin ònims Palau i Orfeó) tothom va anar en comitiva ... 1 en arribar al Palau , el meu pare va sortir al balcó... L'any 1914 ingressa a la Secció Infantil dc l'entitat i partidpa en els concerts a Pa· rís i a Londres. - La meva primera actuació amb /'Or· feó fou al Teatre dels Camps Elisis de Pa· rfs. 1 recordo que em vaig passar el concert - jo tenia llavors, amb prou feines, 1-1/Ít t. b e n q g p p q r e (, t l e s e e l FIGURES I TEMPS anys- mirant-me les sabates de xarol. Com brillaven! Recordo també els crits (suposo que dels catalans que hi havia) reclamant Els Segadors. - Quina fou la primera obra que va cantar de noi? -<<El cant de la senyera». e, Els èxits de París i Londres ho foren no només de crítica musical. També les grans personalitats del moment (Claude Debussy, Maurice Ravel , Wanda Landowska, Richard Strauss, Vincent d'l.ndy, Margucrite Long, Gabriele D'Annunzio, etc.) testimoniaren la vàlua excepcional de l'Orfeó. - L'èxit de París va ser una cosa franca i espontània ... Londres ja fou un pèl diferent. l 4 fl, J, ~s e o- s- va eta a •rr- L'ambaixada artística es completà amb el concurs de Joan Manén, Maria Barrientos i la Cobla Peralada (alguns d'ells, com Joan Manén, no solament en funció de col·laboració sincera, sinó també d'un cert reclam publicitari, atès el prestigi del violinista català). En preguntar a Lluís M? Millet el perquè de la presència dc Manén, fa una giragonsa dialèctica, acollida humorísticament per tots: - Això és una cosa íntima i no puc respondre la pregunta ... - Vostè va estar a la Secció Infantil fins que la veu li ho va permetre. Quj era el director de la Secció Infantil, el mestre Comella? - El director era el meu pare! Els mestres feien el que deia el meu pare! El referent patern, omnipresent... - Quan va canviar la veu ... - Vaig estar dos o tres anys sense cantOl: I, a 17 o 18, vaig ingressar al Cor, a la corda de barítons. .se- 10 10 lt, trIa ·e- A quinze anys, Lluís M~ Millet viu una experiència artística que el marcarà per sempre més: la primera audició a Espanya de la Passió segons sant Mateu de Bach, donada per l'Orfeó i el seu pare, amb Emili Vend~e11 com a Evangelista. - Es la versió més gran que s 'lwgi fet mai a Barcelona. A Barcelona i, fins i tot, diria que a Europa. lil ser ww cosa que feitl ... n- El gest, volent signilicar una esgarrifança d'emoció, no pot ser més expressiu. En aquelles audicions, hi tingué un paper decisiu Albert Schweitzer qui, de feia anys, havia travat una amistat entranyable amb Lluís Millet, i havia ja col·laborat en diverses ocasions amb l'Orfeó (Missa en si menor i Magnificat de Bach). No deixa de ser significativa, quant a obertura de compàs del vell Millet, en aquella època, aquesta fonda amistat amb aquell organista, teòleg i pastor protestant, més encara si hom l'emmarca en el conservadorisme ideològico-religiós predominant en la Catalunya del seu temps. -Com s'explica que una persona tan catòlica com el seu parc intimés amb Schwcitzcr, de confessió protestant? :Jit - Per la comunió d'ideals i el profund es IS- orS .a. ue n- ·ió n- va 11, tiJ 'a- lr- ~­ 11 Foto de la Schola Orpheonica feta amb motiu de la presfl de possessió de Lluís M. Mill et com a director de la formació respecte 1mt1u. Una vegada, el pare \'a advertir Sclnveitzer que anés en compte en el contingut i en la .fòrmulació expositiva d'una «Vida de Jesús» que llavors preparava; Schweitzer li respongué: «Ai , pobre amic! Que jo vagi en compte! ¿Com podria ser que una idea sortida del meu cap contradigués Ja mateixa idea de Lluís Millet?» Des de 1911 , arran de la versió dc la Missa en si menor dc Bach, Schweitzcr, en les estades a Barcelona, visqué al pis dc Lluís Mi llet. -Sí! Vivia aquí... a l'Orfeó Català, al local de l'Orfeó que ara van enderrocar, sí... Ho digué d'una tirada, amb veu fosca. La necessitat imperiosa. atesa la deficient estructura detectada al Palau el 1982, d'abandonar ràpidament el vell estatge familiar, colpí íntimament Lluís M~ Millet ... -Entre Sclnveitzer i el meu pare hi hagué una compenetració total. Ell li deia «germà català». Schweitzer era un home d'una gran amplitud de mires. Una vegada contava que una dona, de religió catòlica, el va anar a trobar i li va dir que es volia fer prO/estant després d'haver-li sentit un sermó. Schweitzer li re:.pongué: «Fins ara, quina religió teníeu?»; «Catòlica», respongué la dona; «l on aneu a pregar?»; • A una església catòlica». Schweirzer féu: «Doncs, continueu essent catòlica». Els records de Schweitzer aflueixen dc forma ininterrompuda. Fins i tot els referents a la vida quotidiana. -Feia treure la taula al terrat, i allà escrivia. I.:Aibina el vigilava que no posés els peus segons on. I, si ho feia, l'escridassava: «Fora d'aquí! ... La Passió de} meu pare i de Schweitzer; quina cosa més gran! lil ser un fet inesborrable! Molts anys més tard , en 1936, Schweit- zer escrivia a Lluís Millet: "És el diumenge de P..tssió. Sóc a Estrasburg, en la tranquil·litat de la meva petita cambra de treball. Dintre dc poc haig d'anar a estudiar l'orgue per a un concert. Mentrestant, us escric aquestes paraules per dir-vos que jo penso sempre particularment en vós en aquests dics en els quals fa anys que nosaltres vàrem dar junts la Passió de Bach. Quants records! ... » L'altra gran fita artística dc l'entitat, per aquesta època, fou l'anada a Roma, l'any 1925. - Jo encara no havia complerr 19 anys... A més dels dos magnes concerts a l'Augusteo, Lluís M~ Millct recorda amb emoció especial l'audiència dc Pius XI. -Ens va fer una rebuda esplèndida, col·lectivament i persona/meni. lil jèr col·locari'Otfeó en una sala e.1pecial, va passar i l'a saludar un a un cada cantaire, dirigint-los la paraula. Va beneir la senyera i l'CI abraçar el meu pare... Les conseqüències dels èxits dc Roma -mal vistos per la Dictadura de Primo de Rivera- no es tèren esperar. Prenent peu d'uns incidents esdevinguts en el partit de futbol d'homenatge a l'Orfeó organitzat pel F.C. Barcelona (la Marxa reial essent xiulada estrepitosament, en contrast amb les aclamacions a l'Himne anglès, ambdós interpretats per la banda de música d'una esquadra anglesa ancorada al port), i amb l'excusa d'un pretext inversemblant -el redactat d'un full de propaganda de la «Revista Musical Catalana,. i de captació de nous socis-. !"Orfeó fou clausurat. -El meu pare, durant l 'època de la clausura (els mesos d'estiu de 1925) estava molt preocupa!. - Vostè tenia 19 anys. E l seu pare, li co(423) 7 FIGURES I TEMPS mcnrava el fet dc la clausura? Li demanava consell? - Ja em prou gmn per demanar-me consell. - L'Orfeó, continuava assajant? - Sí, sempre lti ltagué el nexe a trm•és de la Ct1pe/la de Sam Felip Neri, fiau/ada pe/meu pare. A més, cada dia algtí ana1•a alloca/, amb I excusa de recollir algun documell/ ... - Però, no estava precintat? - Sí. Però treien el precillfe quan els COIII'enia. Som als anys vint. L'octubre de 1921, el patrici Rafael P..atxot proposà a Llufs Millet que l'Orfeó acccpt~s la direcció dc I'Obm del Cançoner Popular dc Catalunya, la constitució formal del qual tingué lloc al Palau el 6 dc gener de 1922. Aquest mateix any s'iniciaren les «missions dc recerca... treball dc camp efectuat generalment per un músic i un literat. que recollien dc boca del poble el llegat del cançoner tradicional. L'Obra del Cançoner fou una obra ingent. en la qual !"Orfeó i els seus homes esmerçaren il·lusions a desdir. El 1927, Lluís M ~ Millet participà, juntament amb el mestre Joan Tomàs, en una «missió dc recerca• per l'Empordà. -Al meu pare, li agradava que jo estigués en collftlcte amb la cançó popular. D'ací aquella experiènc:iame1•a amb l'Obro del Cançonu - Anaven a peu, pels pobles, recollint cançons ... -No! E11 automòiJiff Abans, sí, anaven a peu. Quan jo m'hi 1•aig incorporar vaig dir: «Ep! Això no pot anar... !» - Li va servir, l'experiència? Com a músic, la considera important? - Importantíssima! Importantíssima! -Vostè transcrivia les cançons dels pagesos, dels ancians ... - Ca11ta\'e/l les Cal/ÇO/IS i IIOSaltres fes transcrii'Íem; w1 la melodia i l'altre la lletra. Després, ens canvià1•em els papers. -En van recollir moltes? -Més d'un centenar. En poc més d'un mes... Ho fèiem amb ww i/· fusió tremerukJ. -Recorda alguna anècdota? -Un dia, havíem treballat tant que, a la nit, no ens agualllà1•em drets i ens vencia la son. El senyor de la casa on érem allotjats ens va portar a una terrassa per 1•eure el cel estrellat. I, drets, a la barana, quedàrem adonnits. A l'època d 'edat militar, Lluís M? Millet féu el servei a la Caserna d'Artilleria de Muntanya. Un no s'imagina e l mestre Millet amb una escopeta a les mans. - En fer la instrucció al Camp de la Bóta, jo sempre era f'@ im a l'hora de fer punteria. Tant és així que, en veure'm tan poc destre, un tinell/ em va escridassar: «Què fa? Mare de Déu ... !• - Passat el període d' instrucció, on el 8 (424) van destinar? -A fer de mestre de religió ols reclutes. Fins i tot I'Oig ser padrí d'un que no era batejat. - Quant temps servien, en aquella època? - Nou mesos. Però jo 1•aig servir menys, i al cap de dos mesos ja ens van dar I 'alta. Només havíem d'anar a ensenyar Doctrina cada dia, al migdia. I després, no hi va haver deixebles .. . Però nosaltres anàvem cada dia a ensenyar Doctrina ... Obríem les .finestres de la caserna i miràvem/es noies que passaven. Gradualment, la vinculació dc Lluís M :' carrer de la Tapineria, al Casal Lleidatà. El vaig dirigir l//IS tres o quatre anys. LA primera cançó que hi vaig preparar fou Adéu, germà meu, de Dowland. Cantaire disciplinat, redactor de la «Revista Musical Catalana», director de la Schola Orpheonica, Lluís M? Millet es fa conèixer públicament com a compositor coral. Al Concert de Sant Esteve de 1928 Ii fou estrenat EL rústec villancet, sobre un poema de Josep Carner, una obra esdevinguda clàssica en Ja literatura coral catalana moderna. - Sí. li1tenir una acollida molt bona. El meu pare me'n va fer dirigir la repetició. I el mestre Salvat, que estc1va enmig dels cantaires, va dir: «Ja tenim directori» lnrnpretació del Requiem de Mozart al Palau el 1946 MiUet a l'Orfeó es fa ostensible amb altres formes que la de simple cantaire. - En aquesta època, vostè ja es comença a vincular més intensament a l'Orfeó ... Salta ràpid com una centella: -Sempre hi he estat vinculat! Tota la vida! -L'any 1929 comença a escriure a la «Revista Musical Catalana,.; hi fa comentaris de discos. -Sí. Hi comemava tota mena de discos, fins i tot de jazz. I, per cert, no tenien mala nota, els discos de jazz. Més endavant, en fou secretari de redacció (1930-1936), en l'equip que formaven Frederic Lliurat i Joan Salvat. -Hi havia una élite de gent que seguia assíduamem la «Revistem. Em l'1ínic portaveu seriós que hi havia a Barcelona. Un altre pas, i e l 1930 fou nomenat mestre auxiliar de l'Orfeó. -No me'n recordo, de l'any. I, en aquesta època, també, dirigí la Schola Orpheonica. -Era w1 orfeó modest. Assajàvem al Lluís M~ Millet tenia aleshores vint-i-dos anys. Aquella estrena era l'inici d'una carrera de compositor, que deixaria més d'un centenar d'obres (corals, composicions per a piano i orgue, sardanes, obres per a veu i piano, etc.). Amb els anys, Lluís M ~ Millet esmerçà la seva completíssima formació - al servei d'una profunda musicalitaten la c reació de veritables poemes corals (Agar, Chora, La relíquia, Joan Garí, L'any Mil), obres o riginals (Poema nadalenc, La nil al ras, La sardana de l'abril, Bruc i galzeran, In paradisum, Romance de Navidad, Salve Montserratina , etc.), harmonitzacions (Son soneta vine ara, Vou veri-rou, etc.) i amb lieder d'una íntima volada lírica, adés amb arcaismes modernistes, adés amb trets marcadament noucentistes. El canvi polític derivat de la proclamació de Ja República introdueix també una mutació en els esquemes culturals. Lentament, minva l'apreci i la valoració col·lectiva de la tasca dels orfeons, detectable en e ls documents programàtics dc la Gcrma- FIGURES I TEMPS ;¡ !I J a :t s Concert del Cinquantenari del Palau: la Passió segons sant Mateu s n r u s y ~ ~- '' .- a .- n .- nor dels Orfeons de Catalunya. -Realment, fou aixi, mestre Millet? -No! -No? - L'ideal de l'Oifeó no canvià. - Doncs, què canvià? Perquè sembla cert, documentalment, que la gent se'n començà a desentendre, dels orfeons ... - No ho sé. Els nostres èxits seguien igual. -El seu pare, no tingué un cert rival en el mestre Balcells, director de l'Orfeó Gracienc? -No ho crec... - L'Orfeó Català, de dretes; l'Orfeó Gracienc, d'esquerres. Era certa, aquesta imatge? -Sf. Però s'ha d'entendre d'una manera molt especial. .. L'Oifeó Català era considerat de dretes i el Gracienc d'esquerres. Però tots dos feien bona música; i, en això, no es diferenciaven. - Per què l'Orfeó Català, en cantar Els Segadors, sempre ho féu amb la lletra del romanç tradicional, i mai no va cantar la versió amb lletra d'Emili Guanyavcnts? -No ho sé... Progressivament, a mesura que ens acostem a èpoques més properes, Lluís M~ Millet comença d'inquietar-sc. La seva respiració és, fins i tot, més fatigosa i alterada. Enceto un nou capítol de la seva trajectòria. - Mentrestant, vostè coneix una senyoreta que es diu lsabel Loras... - La l'aig conèixer a l'Orfeó. Cama va a la corda de sopranos primeres. Era bona camaire, sí! - Quan temps van festejar? Pren Ja paraula l'esposa del mestre: «Ui! amb intervals... Érem molt joves, quan van1 començar..... -El seu pare, hi venia bé? -Sí. L'estimm•a molt. -Vostè es va declarar, a la séva promesa? La proverbial timidesa del mestre Millet es transllueix ara en un mutisme creixent a mesura que avancem en el tema. Isabel Loras, serenament, pren el relleu dialèctic: -«I tant, que es va declarar! Com volies que jo sabés que...? No, no, no era com ara. Es va declarar!,. -A les otomanes de !"Orfeó, és clar... -«No. no..... Lluís M? Millet somriu an1b complicitat. -On se ¡j va declarar, mestre? Torna Isabel Loras: -«En aquella època jo anava a donar lliçó a la Gran Via, prop dc la plaça Universitat. I moltes vegades el veia, en Lluis M:1 Però ni somiar-ho, que mai em digués res! Jo tenia catorze anys... Llavors feien el metro Transversal i, a partir del carrer d'/\ribau, en direcció a plaça d'Espanya, estava tot ple de tanques, rases i andròmines de construcció. I ens vam trobar allà al mig... i allí se'm va declarar.. ·" Una estranya lluïssor encercla els u Us de Lluís M~ Millet i Isabel Loras. La relació pren un pàlpit emotiu sinceríssim, entendridor. -«Es va esperar... Em va preguntar com estava ... Em va dir que feia temps que em volia veure. J llavors em va dir que m'estimava ..... -Vostè era tfmid, mestre t..:fillet? Em mira fixament , però no em respon. Novament, pren la paraula la seva esposa. -«Sí. Tirant a tímid. Tímid i tancat. Llufs M!' Mi!let amb el tenor Emst Haejliger, imèrpret de lo Passió Quan ens vam casar, la conversa, a casa, la portàvem l'avi i jo». - Vostès es van casar l'any 1935... -El vint-i-vuit de desembre. - El Dia dels Innocents! Per què, aquest dia? - Perquè l'O,feó havia de donar, dos dies abans, el Concert de Sant Esteve; i el meu pare 110 va voler que faltéssim al concert: essem cantaires, havíem de donar exemple. - Vostè ja és casat Com mantenia la famflia? - Donava lliço11s paniculars. -Cobrava, de la Schola Orpheonica? -Sí.Una quantilal irrisòria: ci11quanta pessetes al mes. - I de la «Revista Musical Catalana»? -Als darrers temps, sí. El mestre Solvat va dir: «Ens ho hem de repartir». Poc, però sf: cobrava. Al cap de mig any de matrimoni, va esclatar la guerra civil. - Vostè va ser mobilitzat? -Sí. Vaig estar al CRIM (Cai.xa de Reclutes, Instrucció i Mobilització). Allà feia d'arxil•er de la plana major de reclutament. En l'inici de la contesa, Lluís M~ Millet, salvà, probablement, la vida del seu pare, en impedir -amb un acte de forçaque sortís a enfrontar-se amb els qui havien incendiat l'església del Masnou. -El pare va sortir al terrat de casa i, en veure l'església en flames, l'a aixecar el pu11y i l'CI maleir els incendiaris. Estava disposat a sortir i a enfromar-s'hi. U ho vaig impedir tancm1t la casa amb pany i clau. -Van passar privacions materials? - Sí. Però llllÒI'em defensam-llos amb el lot oficial que ens passm•en. - On vivia. a !"època de la guerra? (425) 9 FIGURES I TEMPS -A l'estiu, al Masnou; a l'hil•em, a Barcelona. En acabar la guerra, tot emmudí. Lluís Millet hagué dc veure anunciada la seva darrera actuació amb el Cor com la del «Orfeón que dirigc el maestro Millet,. (no pas l'Orfeó Català). L'entitat no pogué celebrar el Cinquantenari de la fundació, en commemoració de la qual fou preparat, promogut per Joan Llongueras, un àlbum d'homenatge, constituït per endreces i dedicatòries dc representants de tots els estaments cívics i culturals, dc diversa generació i filiació estètica. Era olèrt al fundador de l'Orfeó, el mateix dia de la seva mort, el 7 de desembre de 1941. Elogi de la figura de Francesc Pujol Llavors fou nomenat director Francesc Pujol i subdirector Lluís M~ Millet. El mestre s'estén en consideracions sobre la importància i transcendència de la figura de Pujol , el qual accedí a la titularitat de l'entitat en plena etapa repressiva de qualsevol signe d'identitat catalana . De forma sobtada, a conseqüència d'una angina de pit, Francesc Pujol morí el dia de Nadal dc 1945, sense haver pogut dirigir públicament l'Orfeó en executòria del seu càrrec. Aleshores (1946) Lluís M~ Millet assumí la direcció artística de l'Orfeó. Fins ara, la conversa amb el mestre ha estat deseixida i amb molts moments de franca distensió (dins de l'austeritat dialèctica habitual en ell). Però a partir d'aquest moment es fa més difícil, i costa d'arrencarli les paraules. No és solament, n'estic segur, el cansament produït per la rememoració retrospectiva, sinó la incomoditat de comentar esdeveniments sentits massa propers, alguns dels quals amb zones de penombra i d'altres jutjats amb una clara disconformitat . «Sé que en aquests darrers dies algú ha estès la papereta de defunció de la nostra estimada entitat. Em plau dir a totes aquestes ànimes fredes i pessimistes que, sí Déu vol, els demostrarem el seu error; perquè posseïm joventut, fe ardent i sincera, entusiasme desbordant i ganes de treballar, i perquè no és just dubtar ni un instant d'aquests admirables cantaires que, per espai de tants anys, ens han donat l'exemple del seu sacrifici i de la seva abnegació per amor a l'ideal». Amb aquestes paraules començava Lluís M~ Millet el seu mandat, compartit amb la presidència de Joaquim Renart. - Hi va haver unanimitat en el seu nomenament? Un cop més, és Isabel Loras qui respon: -«Diguem que sí». L'ambigüitat de la resposta denota la tensió que degué existir. 10 (426) talunya, l'Orfeó pretenent la continuació de l'Obra i el senyor Patxot, exiliat a Suïssa, reclamant la devolució de tot el material existent. (En relació a tot aquest tema, el lector és remès al treball historiogràfic pulicat al núm. 15 de la «Revista Musical Catalana», corresponent al mes de gener de 1986). - Se'n pot parlar, de tot això? - No, 110 se'n pot parlat~ perquè està prohibit judicialment. L'O!feó està condemnat a «acallamiento perpetuo». -On són les obres del Cançoner? -No ho sé. Ho ignoro. - 1 el «Dietari•>? ~~~ tt~ ~""' ~ t~ -Ho ignoro. Us puc assegurar que jo no el tinc. 1""'1-~"" ~ ~~Ww ~ ~~. -Qui tenia raó: l'Orfeó o el senyor Patxot? .;~/ .ú. -t'~ '~ , tu~ ~ No respon. Està incòmode. 1--L~ .t:·¿~~ ,.a.. ~._.u.~;,.,..... L'afer Cançoner fou un dels factors addicionals a la situació J,;.. A~.nt. ~~....t-t- ~ interna de rentitat, amb reticències recíproques entre la Presi'ja:t ~ rJ ..¿~ dència i la Direcció, i que cule.~ ~ ...(:¡ ""'- ; i\ ~ ~../"minà amb la dimissió voluntària del president Joaquim Renart en ~ ..,~ ~ ~ <-!J ·~-t- <A 1951. La presidència de Renart, r~ 1.<4 • "' ñ~ • qualificada com a «molt important» per Lluís M~ Millet, fou succeïda per la de Fèlix Millel i Marístany, cosí germà del mestre. -Com jutja aquesta personalitat? -Va fer un gran bé a l'Orfeó, a pesar de les nostres petites dissidències. f ltANCt$ '()Ui.(NC - La seva mort, el 1967, el va afectar? Dedicatòria de Francis Poulenc al director - Molt. Moltíssim! de l'Orfeó Cara/à - Quan vostè va agafar l'Orfeó, tenia quaranta anys. Quin propòsit tenia? Renovar-lo? Continuar com fins llavors havia estat? Fer el mateix que el seu pare? - L'Orfeó ja tenia la seva pawa a seguir; una pauta que era possible ampliar i adequar als nous temps. I aquesta pawa, jo no la mig voler tallar, i vaig dir: "Els mateixos mestres de l'Orfeó són els nostres mestres. I nosaltres seguírem el camí de l'Orfeó». Seguir el camí de I'01fe6 no vol dir fer coses diferents, sinó seguir una línia. J 't' vf,.6 r L'etapa directorial de Lluís Mfl Mil/et s'inicià amb el Requiem de Mozart. A partir d'aleshores, una constam projecció per tot Catalunya i pels principals centres peninsulars i europeus deixà testimoniatge d'una convicció estèrica solídíssima, d'una creença ferma en la validesa del cançoner tradicional, i de l'afany de fer conèixer i de divulgar les pàgines més característiques del repertori simfòníco-coral; d'aquest darrer, i sense propòsit exhaustiu, cal citar: Elies de Mendelssohn, Missa en si menor, Cantates, Passió segons sant Mateu i Oratori de Nadal de Bach, Novena Simfonia i Missa Solemnis de Beethoven, Stabat Mater de Poulenc, Oratori de Nadal de Schütz, Requiem de Fauré, Requiem de Verdi , Cant Espiritual de Montsalvatge, El Pessebre de Casals, Verge Maria de Blancafort, etc. El 1947 Lluís M~ Millet fou nomenat professor de solfeig de l'Escola de Música. També per aquesta època esclatà un dels afers més tensos al si de l'entitat: el referent a l'Obra del Cançoner Popular de Ca- Represa a Madrid del contacte peninsular Després de fèlix Millet i Maristany, en rou president el senyor Joan A. Maragall i Noble, qui, amb una prudència doblada d'elegància. posà les bases del relleu futur en la direcció del Cor, tot mantenint sempre una actitud deferent amb Lluís M~ Millet. Fa una Uarga estona que el mestre dóna mostres de cansament. Progressivament inquiet, es remou incessantment; Ja respiració és progressivament entretallada. P.àssem per alt, doncs, moltes coses internes de l'Orfeó i retornem, succintament, als aspectes estrictament artístics. -L'any 1950 vostè dirigí uns concerts a Madrid ... -Sí. Repreniem el contacte peninsulat; després dels llargs anys de silenci. Els èxits foren apoteòsics. Un c1itic, José Mfl Fronco, qualificà l'Orfeó com «el mejor orfeón del mundo». Sí, "l11l ser UllS concens imponants. El 1951, i com a rescabalament d'aque- FIGURES I TEMPS /~T"<... ~~ L ~ ~d; '· f"\."\. rv'-e~ }.-I..(..,--.._ ..:._...., L Escri1 de Josep M.a de Sagarra en el qual felicira Lluís M!' Millet per Jrm·er posat miÍsica als seus poemes lles Noces d'Or silencioses, l'entitat celebra solemnement el seixantè aniversari. En són centre musical unes audicions de la Missa en si menor dc Bach, donades també l'any següent, amb gran èxit, a París. El 1958, arran del Cinquantenari del Palau, Lluís M!1 Mi llet dóna la Passió segons sant Mateu de Bach, amb Gaietà Renom com a Evangelista. -Tenia una partitura de la Passió amb 110tes del meu pare, que em ¡•an servir molt per a fer la meva versió. Recordo encara tots els matisos de la meva Passió ... -No va ser un calc? - No va ser wr calc! -Vostè, que fa ver aquella Passió, diguem-ne romàntica (grans masses corals i orquestrals, etc.), com jutja la tendència acrual a fer versions amb un molt reduït nombre d'efectius? -Les jwjo tan legfrimes com qualsevol alrra .. . ; però jo crec que no és el camf a seguir: En preguntar-li dc quina obra se sentia més satisfet, entre Ics que havia digirit, corrobora: - De la Passió de Bac/1. També en l'escaiença d'aquella efemèrides del Palau , Lluís M ~ Mi llet fa conèixer una obra d'envergadura: el Stabat Ma ter de Poulcnc. -És una de les obres més diflcils que mai hagi j'f!t l'01jeó. Poulenc va quedar comentfssim de la nostra versió. En ocasió del Centenari Maragall , l'Orfeó programà uns concerts d'homenatge, en un dels quals, i arran de la revocació del permís inicialment donat per a la interpretació de El cant de la senyera, s'esdevingueren els aldarulls coneguts històricament com «els fets del Palau• . -Jo vaig continuar dirigin t, quan van esclatar els cants ... I crec que vaig fer wr gran bé a I'01jèó. En paral·lel a aquests esdeveniments singulars, l'Orfeó, de mà dc Llu ís M:1 Mi llet, fa acte de presència constant arreu de Catalunya. I, sempre, una constant del mestre fou la inclusió de cançons tradicionals. En aquest àmbit, és de destacar que l'any 1959 estrenava la col·lcció dc Set cançons populars catalanes de Toldrà, perpetuades en una modèlica gravació. I que el 1960 donà al Palau un concert monogràfic, «Homenatge a la cançó popular», materialitzat uns anys després en un enregistrament sonor. -Vostè hi creu, hi ha cregut, en el valor de la cançó tradicional? -Sí. Hi crec fermament! Crec que si, musicalment, Catalunya es vol salvar, Ira d'aprendre molr de la cançó populm: Com en les altres ocasions en què han sortit temes viscuts apassionadament. ha fet aquesta afirmació sense tirubcigs, amb rotunditat expressiva. El 1962 tenen lloc dos esdeveniments cabdals: la Missa Solemnis dc Beethoven. i El Pessebre de Casals. En parlar de la Missa, novament una espurna indefi nible brilla en els seus ulls. - La Missa ... Quina obra! l la fuga del «Glòria»... Ens la sabíem de cor, els assistcnL<; a la tertúlia, vives encara a la memòria aquelles nits d'assaig, esgotadores, que deixaren una empremta indeleble. Tot baixet, baixet, l'entonà, i ens trobàrem seguint-lo; amb esforç volenterós i amb mà encara imperativa anava donant l'entrada a cadascuna dc Ics veus. L'estrena europea de El Pessebre, a Assís. ens portà a parlar de Casal . -Un gmn músic, wr gmn músic! Algú apuntà algunes reserves. Llufs M? Millet el tallà en sec: - No hi vol dir res. airò! - El seu pare, s'hi avenia, amb Casals? - Prou... La rialla fou unànime, en comprovar l'habilitat amb què obvià una preguntà incòmoda. - En Casals com a compositor... - Té coses molt boniques. A El Pessebre, malgrat el que diguin els sc1vis, hi ha coses molt boniques. «Malgrat el que diguin els savis». Lluís M:1 Millet mai no abdicà de Ics seves íntimes conviccions estètiques, i no es deixà influir per la crítica. - Hi ~t:r haver clitics que em mn comprendre de seguida. I altres que, segons d'on gi/Ul'e/1 els vell/s, no em comprenien. De manem que hi va h01·er clitics de tots col01:r. - Pot dir algun nom? - No. No ¡•ull aixecar cap llebre... A partir dels anys seixanta, amb la constitució del Secretariat dels Orfeons de Catalunya, el panorama coral experimenta una mutació. amb l'inici de predomini i influència de nous directors i noves entitats. Comença un cert aïllament, per part de l'Orfeó i el seu director, de l'activitat coral col-lectiva. Abans, però, el 1967, hi ha l'esclat de la commemoració del Centenari Millet; l'audició multitudinària al Poble Espanyol , sota la direcció de Lluís M:1 Millet, era el tornaveu massiu del concert monogràfic donat per l'Orfeó , amb l'emoció dc la represa pública de El cant de la senyera. Lluís M:1 Millet encaixà difícilment en aquell nou context. La mateixa heterogeneïtat de les entitats afiliades al nou organisme col·lectiu dificultava l'aplicació d'uns criteris homogenis, musicalment parlant. I, bé que sense cap manifestació explícita on recolzarla, un té la impressió que, en Lluís M ~ Millet, la condició prèvia d'exigència musical pesava més que qualsevol altrn intencionalitat (cívica, de sensibilització col-lectiva, etc.), per voluntarista i estrènua que fos. La mas importantc editorial dc publicacioncs cspañola de obms musical es dc estudio y de concierto \)\\OP.IAL Dê lot . ~ ç,'?-<:,'?- "P""'~ BO II.EAlJ os /t;, ~vv~ Provcnza, 287 · Tdifono liS 08037 - BARCELONA nJ ~ En su propio interés pi da sicmprc (427) 11 FIGURES I TEMPS - Els altres ¡·olien entendres amb l'Orfeó ... Jo seguia la 11/el'a consciència i el camí que creia que havia de segui1: -Sota la seva direcció, l'Orfeó aconseguí unt tret distintiu: una afinació impecable, lloada i admirada per tothom. Com s'aconseguia. això? -Amb el director fent-se 1m tip de cantar. .. Ningú no negà mai la dedicació absorbent dc Lluís M~ Millct a l'Orfeó, fins i tot quan començà dc minvar la seva energia vital. Iniciada la dècada dels setanta amb la commemoració dels seus vint-i-cinc anys de direcció (amb unes audicions del Requiem dc Mozart i del Cant Espiritual de Montsalvatgc), a mesura que avança en el temps es produeixen canvis importants en l'estructura interna dc l'entitat, a la qual s'incorpora com a subdircctor, el 1974, el fill del mestre, Lluís Miller i Loras. Progressivament, Lluís M~ Millet minva la seva activitat artística. fins a renunciar a la titularitat de l'Orfeó. El 2 de març de 1977, una Assemblea Extraordinària ratifica la seva cessació voluntària i el nomenament de Director Honorari, i confereix la titularitat artística al seu fill. Es cloïa un capítol en Ja història personal del mestre i en Ja col·lcctiva de l'entitat. Duram trenta-un anys, Lluís M~ Millet havia esmerçat els seus afanys en l'obra de la seva vida: l'Orfeó. Tres-cents setanta-cinc concerts, innombrables estrenes i primeres audicions, diversos enregistraments discogràfics (algun d'ells, notabilfssim, com l'antològic «Disc Nicolau»), actuacions arreu dels Països Catalans, presència a nuclis musicals peninsulars destacats (Madrid, Pamplona, Sant Sebastià i Toledo) i europeus (Assís. Florència, Ginebra, París i Roma), una dedicació reiterada al gènere simfònico-coral, etc., eren el testimoniatge d'un lliurament sens límits. Enrera quedava, també, Ja faceta d'articulista. conferenciant o prologuista. Aquest és un dels aspectes menys coneguts de Lluís M~ Millet i que, al seu dia. en una revisió aprofundida dc la seva vida, pot donar grans sorpreses. Enrera quedava , encara, relativitzada en el seu punt just, la bel·ligerant actitud polèmica que, en determinants moments (des de les pàgines de •Serra d'On•, de la «Revista dels Orfeons de Catalunya», de «Guia Musical» i del • Diari dc Barcelona»), l'enfrontà d ialècticament a noms com Sebastià Benet, Ma rtí Olaya, Oriol Martorell, Manuel Valls o Jordi Roch. E l 1982 fou distingit amb la C reu de Sant Jordi dc la Generalitat de Catalunya, «per haver sabut continuar, corn a director i com a creador, la tradició del cant coral a Catalunya en el si d'una de les institucions més genu'ínes i més representatives de la vida musical catalanaJ>. Era la culminació d'una L2 (428) Llufs M!1 Mil/et amb Joan Llongueras i Fèlix Millet i Maristany llarga sèrie de distincions i guardons, entre els quals cal citar: Col·laborador Honorari de 11nstituto Español de Musicologia, Fill adoptiu del Masnou, Director Honorari dels orfeons Donostiarra i Vigatà, Membre del Consejo Asesor de la Música, Membre corresponent de l'Acadcrnia de Bellas Artes de San Fernando, Medalla de Plata de la Província de Barcelona, etc. Aquestes distincions (explícita reconeixença del seu prestigi) es contrapuntaren al llarg del temps amb les que representaven Ja sol·licitud del seu concurs com a jurat de certàmens diversos: Concurs Maria Canals, Concurs Internacional d'Arezzo, Premi Ciutat de Barcelona, etc. A mesura que la seva salut s'aflebeix, minvada per la malaltia de Parkinson, es perllonguen les estades a la casa pairal del Masnou, sota Ja cura sol·lícita de la seva esposa. voltat dels records personals i dels dels seus antecessors. Aquesta fonda vinculació esdevé gairebé total a partir de finals de 1982, en què, de forma peremptòria, Lluís M~ Millet ha d'abandonar l'estatge on sempre ha viscut, al Palau, en ser detectades (arran de l'inici de les obres de remodelació) unes gravíssimes deficiències estructurals que posaven en periJJ , literalment, la seguretat de l'habitacle i Ja de la mateixa sala de concerts. Des d'aleshores, el Masnou és el lloc de residència habitual, alternada -fins que la salut li ho permeté- amb estades en un pis del carrer de Trafalgar de Barcelona. I ací, un cop més, la petja paterna: en ser habilitat el nou estatge, hom trobà proves documentals que aJií, transitòriament, hi havia residit el fundador de l'Orfeó. Al Masnou, Lluís M~ Millet llegeix, escolta música, repassa velles partitures estimades, desgrana records amb qui el visita, segueix de lluny (cada cop més) l'activitat de l'Orfeó ... Així, uns quants anys. fins l'episodi (una fractura del femur) que desencadenà la crisi que el portà a la mort. *** La tarda havia declinat. A penes s'hi veia, a l'eixida del Masnou. Lluís M? Millet, se'l veia fatigat, però, alhora, content, com si l'expansió cordial de prop de tres hores de conversa l'hagués alleugerit d'alguna cosa. Ens volgué acomiadar des de la porta, malgrat la visible dificultat per caminar; però -geni i figura- s'hi entestà i ho féu. Abans, però, li vaig fer dues preguntes. - Es penedeix d'alguna cosa, de les que ha fet amb l'Orfeó? - Tots ens hem de penedir d'alguna cosa. Però, en/ínies generals, quant a la pregunta que em feu, si hagués de tornar a començar, ho faria igual. Era la manifestació col·loquial d'allò que havia exposat més literàriament en els seus mots de comiat com a director: «Tinc l'absoluta tranquiJ.litat d'haver complert amb l'Orfeó i, si hagués de tomar a començar, no m'apartaria del camí a seguir, malgrat que hagués pogut intuir que, enmig de dies de glòria i de satisfacció plena, podrien venir-ne d'altres de fonda pena i àdhuc de martiri». A la impensada, sense premeditació, potser perquè la conversa ens havia menat sovint per viaranys insòlits, potser per l'aura creada en molts moments, li vaig etzibar: -Vostè creu en Déu, mestre Millet? - Sí. Fondament! Totalment! Ho digué ràpidament. I, en d ir-ho, e ls seus ulls blaus em miraven fixament, amb una transparència total , amb una serenitat indescriptible. Hi hagué un silenci absolut. .. Des d'un angle de l'estança, Isabel Loras ens esguardava plàcidament. .. Pere Artís ----------------------------- -------------------FIGURES I TEMPS BALLET Nits de dansa al Festival Castell de Peralada Per iniciativa dc Carme Mateu de Suqué, l'any 1986 fou creada l'Associació Cultural Castell de Peralada, amb la finalitat de continuar l'obra artística que, al llarg dels segles, han dut a terme els comtes de Peralada. Al llarg de cinc segles, el castell va ser un important centre cultural, fins que, a finals del segle XIX, degut a l'extinció de la famflia dels comtes de Peralada, el castell va entrar en un període de decadència, fins que fou rescatat per Miquel Mateu. pare de Carme, qui l'adquirí el 1923 i hi inicià una imponant tasca de restauració. Com cada any, l'Associació Cultural ha organitzat l'estiu passat el Festival Internacional de Música Castell de Peralada, integrat per deu representacions musicals. entre òperes, recitals i concerts, i dues produccions internacionals de dansa. En aquesta edició, la presència d'artistes catalans dc l'àmbit musical ha estat encapçalada per les rellevants personalitats de Montserrat Caballé i Josep Carreras, mentre que en l'àmbit dansístic s'hi continua patint l'absència de figures dc la dansa catalana, pel motiu que Catalunya encara no ha rebut l'oportunitat de generar un ballet nacional o uns ballarins amb una trajectòria artística adient a la línia que, any rere any, manté i desenvolupa el Festival de Peralada. Per aquest motiu, i deixant de banda els grups catalans de dansa contemporània que, irònicament, han estat reclamats a festivals internacionals d'altres països, el comitè organitzador, sota la direcció general de Luis López dc Lamadrid i amb el criteri del director anístic Carles Caballé, contractà la que hauria de resultar ser el boom estiuenc de dansa: la producció Romeo i Julieta, de Prokofiev, sota la direcció musical de Rostropovitx, amb coreografia de Vladimir Vassiliev i interpretació a càrrec del Ballet del Teatre Stanislavski , de Moscou. L'altra representació de dansa integrada al Festival 1nternacional arribà en forma de Gala d'Estrelles del Ballet, la qual permeté la presència dc remarcables ballarins internacionals que oferien un ventall de peces coreogràfiques de diferents esti ls i èpoques. Aquest tipus d'espectacle, que podríem classificar quasi com d'una •competició circenca,., sol agradar al públic poc habitual Romea i Jul ieta, sota la batuta de Rostropovitx a assistir, la resta dc l'any, a representacions d'aquest art; un públic que és, en gran part, el que omple el recinte del Castell de Peralada , mentre gaudeix bocabadat i comprova en viu la real espectacularitat tècnica de les estrelles. Una innovada versió de Romeo i Julieta Tots els qui assistírem a la representació de Romeo i Juli eta estàvem impacients perquè la batuta de Rostropovitx fes el senyal amb e l qual l'orquestra iniciaria la partitura de Prokofiev. L'estrena mundial d'aquesta nova versió de Romeo i Julieta tingué lloc a Mèrida, quatre dies abans dc la seva escenificació a Peralada; i la presentació a Extremadura va causar tanta expectació que els mitjans de comunicació de l'Estat espanyol no n'escatimaren els elogis. D'aquí la raó per la qualla impaciència de molts dc nosaltres tenia motiu de ser, tenint en compte, a més, que el muntatge de l'obra ens arribava avalat per un cabal d'adulacions, sense oblidar que duia la gara ntia de dos monstres artístics: Rostropovitx i Vassiliev. El projecte de crear una especial versió de Romeo i Julieta va néixer, amb caràcter dc primera col·laboració mundial d'aquests dos grans artistes. en una concepció totalment nova, on l'orquestra estigués situada al mig de l'escena per, d'aquesta manera , entrar a formar part integral de l'espectacle. Si bé. en un inici , Rostropovitx no entrà dc ple en la peculiar situació de l'orquestra, el músic no trigà gaire a combregar amb aquesta descabellada però «magnífica idea». L'obra de Prokofiev ha estat muntada coreogràlicament en múltiples versions, però aquesta ha estat l'única on l'orquestra es presenta corn a complement escènic, tèt que propicià que els musics es presentessin vestits amb indumentària rena ixentista. Mentre s'inicià l'«Andante assai» de la introducció, em v ingue ren a la memòria imatges obtingudes en viu , a través del vídeo o de fotografies, de moltes altres versions de Romeo i Julieta que han merescut passar a la història. Una de les primeres evocacions va dirigida a una de les Julietes més meravellosas: Galina Ulanova, qui, junt a Yuri Zhdanov en el paper de Romeo, va deixar constància de la heroïna shakespeariana a través d'una producció cinematogràfica rodada el 1954. Un any més tard. Birgit Cullberg, coreògrafa sueca, aportaria la seva peculiar versió de la tragèdia. L'any 1955, Frederick Ashton, coreògraf del Royal Ballet de Londres, en realitzà una magnífica versió per al Reial Ballet de Dinamarca. Un altre anglès, John Cranko, posà també en escena el drama dc Verona i oferf el paper de JuJieta a una jovenfssima Caria Fracci, mentre que en la producció del ballet que destinà al Ballet de Stuttgart, el paper protagon ista femení el reencarnà una de les millo res ballarines dels nostres temps: Marcia Haydéc. Lifar, Neumeir, Van Dantzig, Grigorovitx, són homes que també quedaren atrapats pel romanticisme de la història dels dos amants, i tots ells escolliren la música de Prokofiev per a l'escenificació coreogràfica de l'obra. Però. si hi ha una versió que ha guanyat (429) 13 FIGURES I TEMPS en qualitat i popularitat, és la que Kenneth MacMíllan féu el 1965, la qual s'ha pogut veure arreu del món, mitjançant la filmació cinematogràfica. MacMillan hi féu una superba coreografia, i tingué l'encert d'oferir els papers principab a una de les millors parelles dc ballarins: RudolfNureiev i Margat Fontcin, que compartiren els papers estel· lars amb David Blair en l'entranyable paper dc l'amic Mcrcutio i Desmond Doylc en el del tirà Tibaldo. L'«Andunte», que sorgia dels instruments dc la Jove Orquestra Germana-Soviètica, cm tornà a la realitat dc Peralada mentre ja érem víctimes dc Iu primera decepció de la nit: Maximiliano Guerra, el ballarí argentí que havia dc ser el Romco, fou substituït, sense cap explicació. per un insípid ballarí rus. Yladimir Kirillov. A partir d'aquest moment, l'expectació, que ens dominava des d'un inici, es convertí en una progressiva decepció. En primer lloc, cal deixar a part la crítica adversa a Rostropovítx, qui conduí l'orquestra magistralment; però no es pot no criticar el so que rebia el públic, de vegades molt deficient per la mala acústica de l'espaí o per algun mal acoblament dels aparells tècnics. Dc tota manera, el premi a la mediocritat sc l'emportà el coreògraf Vladimír Yassilícv, qui, un dia, com a ballarí. fou l'entranyable Romea de Maurice Béjart. Vassílíev ha aprofitat els dos desnivells dc l'espai per a situar en primer pla les escenes fortes i intrèpides de l'obra, mentre que al nivell més llunyà s'hi desenvolupaven alguns fragments romàntics. Fins aquí no hi ha res a dir: però sí que hi ha molt a dir en la pinzellada de modernitat que Vassilicv ha volgut donar a lacoreografia. ¿Per què aquesta gratuïtat de peus en «Ocx,., dc posicions dansístiques que, per a nosaltres, els occidentals, podien resultar innovadores allà cap als anys seixanta? I és una llàstima, perquè els russos, quan volen, són els reis de les grans i sòbries produccions clàssiques, sempre que no surtin de l'estil d'origen de l'obra i comprenguin que, en la modernitat. hi ha més de concepte que no pas d'estètica. Tot això, sumat a un estrident i també mal «modernitzat,. vestuari de Sergeí Barhín, a un excessiu amanerament dc Viacheslav Sarkisov en el paper de Mercutío i a uns intèrprets que eren lluny del reconegut nivell dc l'escola russa, fou la part nefasta; mentre que la part bona (per sort n'hi havia) requeia en la ballarina Tatiana Chernobrovkina, qui interpretà una Julieta molt convincent, radiant de joventut i qualitats tècniques, i en el ballarí Vadim Bondar, qui encarnà el paper de Tibaldo, tot conjugant una bona presència escènica amb els dots dc gran ballarí. En les programacions estiuenques, i especialment en els festivals internacionals que tenen lloc a l'aire lliure, no hi pot mancar una •Gala d'Estrelles del Ballet,., en la qual importants figures de la dansa, que es troben en època de vacances dc llurs habituals companyies, aprofiten l'estiu per a treure's un sobresou, mentre que, en escena, «COmpeteixen artísticament• per obtenir el millor resplendor. El resplendor de les es/relles de la dansa Mentre el resplendor de Ics estrelles de la dansa encara no havia començat a brillar, en el cel de l'Empordà ja pampellugaven unes resplendors que provenien dels llan1ps d'una tempesta. Aquesta obligà en concierto, de Julio López, amb la ballarina Graziella Sanchez, una peça en la qual aconseguiren, a través del moviment, una perfucta simbiosi amb la música del tango. Sí bé Serge Compardon i Florence Fauré han format recentment companyia pròpia, els seus cossos desprenen l'estil dc Mauricc Béjart, amb qui treballaren un bon nombre d'anys interpretant els papers més importants de les últimes obres del coreògraf marsellès. En aquesta ocasió, escenificaren Prélude a l'après-midi d'un faune, en una versió de Béjart inspirada en l'original de Nijinski, d'on el coreògraf, amb el seu estil tan peculiar, ha extret la sensuaHtat que envol- Dominique Kalfowzi i Denys Ganio a suspendre la segona part de l'espectacle. Julio Bocca, el ballarí argentí que actuà l'any passat en el mateix escenari (i, mesos més tard, en el Liceu), era sens dubte el plat fort de la vetllada perquè, si bé el ballarí és un superdotat quant a condicions tècniques, és també una de les •estrelles" més vendibles de la dansa, per l'experta promoció que l'envolta. Bocca compartí la representació de LA Nir de r#Jlpurgis amb una correcta Eugènia Padílla i junt a un bon ballarí de qui, incomprensiblemem, el programa ometia el nom. Cal dir que, sí bé el ballarí argentí no acabà de convèncer en les actuacions de l'any passat, en aquesta ocasió féu una interpretació més que notable del fragment de FallSt de Gounod, perquè sabé dosificar el seu desbordament tècnic per entrar de ple en una interpretació adient a les connotaciones orgíaques de l'obra. El moment de delirí arribà quan Bocca aparegué sol a l'escena, per a interpretar els fragmen ts individuals de la coreografia de Vaganova. La seguretat i precisió en els <<tours en l'air»; la longitud d'unes «jetées» al voltant de l'escenari que ens feren la impressió que aquest li quedava petit; i els salts, acabats amb unes espectaculars <<cambrées», són prova de les extraordinàries qualitats del jove intèrpret, a les quals cal afegir la de ser un segur i precís partenaire per a Ja ballarina, en els passos a dos. La segona aparició en escena de Bocca tingué lloc en la interpretació de Piazzo/a ta el faune i la nimfa nijinskians, una sensualitat que tant escandalitzà, el 1912, el públic del Théatre du Chatelet de París, sobretot en l'escena on el faune fa l'amor amb un vel de la nimfa, fragment del qual Béjart en fa una subtil referència, en canviar el vel per una sabatilla de punta. «Meditation» de Thais, amb coreografia de Roland Petit, permeté l'aparició en escena d'una de les grans senyores de Ja dansa: Dominíque Kalfouni, la presència de la qual destacà de la resta de les altres participacions femenines. Aquesta ballarina, que actualment pertany al Ballet Nacional de Marsella, va comptar com a partenaire amb un altre ballarí també de la companyia francesa, Danys Ganío, qui, malgrat ser considerat internacionalment com un bon intèrpret, aquesta nit demostrà no trobarse en un bon moment. Contràriament, Kalfouní expandí les seves quaHtat<; dc gran ballarina i meravellà el públic amb el subtil moviment dels braços, mentre desplaçava el cos amb voluptuositat. Malauradan1ent, la pluja no ens deixà gaudir de la resta del programa, que anunciava les peces: Diana i Acteó; Adagietto; LA Prisonnière; Heliogabale i, com a traca final, el gran pas a dos de Don Quixot. Una veritable llàstima. Pero bé hi haurà més nits d'estiu, a Peralada! Montse Gfl Otzet Fotos: Josep Alvar I I rquestra de e mbra teatre lliure temporada 90-91 direcció josep pons octubre I novembre música iberoamericana actual obres de silvestre revueltas, alberto ginastera, juan orrego-salas, heitor villa-lobos, ri cardo lorenz dijous dia 25 octubre (9 nit), 1'1 novembre {10 nit) diumenge dies 21 i 28 d'octubre {10 nit) desembre a I 'entorn de la revolució russa obres de nicolas roslavetz, alexander mosolov, sergei prokovief, igor stravinsky, alexander zivotov dijous dies 13 i 30 (9 nit) diumenge dies 16 i 23 (10 nit) gener I febrer els anys 50 i l'escola de darmstad obres de pierre boulez, luciano berio, karlbeinz stockhausen, hans werner henze dijous dies 31 de gener i 7 de febrer (9 nit) diumenge dies 3 i 10 de febrer (10 nit) març luis de pablo: tarde de poetas amb l'ensemble vocal de france concert extraordinari diumenge dia .3 de març (10 nit) dilluns dia 4 de març (9 nit) abril història del soldat stravinsky I ramuz direcció escénica fabià puigserver funció diària del 2 a 1'11 d'abril maig/juny george benjamin programa a determinar direcció george benjamin concert extraordinari diumenge dia 5 de maig (10 nit) dilluns dia 6 de maig (9 nit) falla, hindemith, homs dijous dies 23 i 30 de maig (9 nit) diumenge dies 26 i 2 de juny (10 nit) abonament temporada 90-91 (6.000 Ptes.) (set concerts) fins 1'1 de novembre localitat 1.300 ptes. estudiants, carnet jove i jubilats 1.000 Ptes. preu especial grups (consultar oficines teatre). Informació i reserves per telèfon 218 92 51 FIGURES I TEMPS Música en directe a les escoles de Barcelona Des de fa dos cursos acadèmks, diferents escoles públiques dc Barcelona han pogut gaudir de l'execució del Programa d'Introducció a la Música, creat i dirigit per Marçal Gols. Aquest Programa consta de tres cursos i està destinat als alumnes de 6è, 7è i 8è d'EGB. Cadascuns dels cicles d'aquest Programa forma per ell mateix una unitat. El Programa (audicions en directe a la pròpia aula) començà a desenvolupar-se a les escoles públiques del Districte IX de Barcelona, el de Sant Andreu, ja fa dos cursos. Així, en el curs passat, les escoles de Sant Andreu continuaren el segon curs del Programa i començm·en el primer curs els alumnes de 6è. En al c urs acadèmic que acabà el passat juny, el Programa començà el primer curs a escoles públiques de Nou Barris, Ciutat Vella, Les Corts i Sarrià-Sant Gervasi, els quals, comptant amb el de Sant Andreu, ja fan 5 districtes. Aquest any acadèmic, s'hi afegeixen escoles de dos districtes més de la Ciutat Comtal (Sant Martí i Sants-Monjuïc). Aquest Programa persegueix les següents finalitats: posar en contacte als nois i noies de 10 a 14 anys (segona etapa d'EGB) amb els elements que intervenen en Ja creació i execució de l'obra musical; donar-Los la possibilitat de conèixer directament els sons, les formes i la versatilitat dels instruments musicals; fer-los escoltar en directe els instruments de les diverses famílies i els diferents conjunts que s'hi poden formar a partir de la seva diferenciació tímbrica; iniciar els alumnes en les diferents formes musicals a partir de la frase; i introduir-los en l'evolució de la música al llarg de la història. Germà Vidal , regidor del Districte de Sant Andreu i assessor de temes musicals a l'Ajuntament de Barcelona, explica que: <<111m voler iniciar aquesta experiència a les escoles públiques de Sant Andreu, oferint el Programa a totes elles. La recepció fou boníssíma, tant al començament com al final de l'experiència. A partir d'aquí, vam considerar d'estendre l'experiència a altres districtes de la ciutat>>. Per la seva banda, Marçal Gols comenta l'aspecte més important d'aquest Programa de la seva creació: <<És saber que les audicions es fan a la mateixa escola. Els nois i noies no s'han de desplaçar a cap auditori i, així, no es trenca la idea. I quina és la idea? Fer d'aquest Programa una cosa integrada a l'escola com una part més de a cultura general que s'imparteix». 16 (432) Aixf, les audicions tenen lloc dins eJs horaris lectius, sense que això vulgui dir variar les programacions o causar un trasbals als mestres; però. en canvi, procura als nois i noies un acostament al fet musical que, d'altra manera, no tindrien. Les aud icions no es fan mai a la mateixa hora ni al mateix dia, per no haver de sacrificar sempre la mateixa assignatura. Cada curs (6è, 7è o 8è) té un total de 6 audicions durant l'any. Cada sessió o audic.ió compta amb la presència d'instrumentistes i d'un narrador que condueix la sessió i hi representa l'element de continuïtat. Les sessions tenen una durada prevista de 50 minuts i són impartides per estudiants de música avançats, que procedeixen de diverses escoles de música i conservatoris. Marçal Gols explica, a aquest aspecte, que: «Aquestes sessions no les poden impartir instrumentistes professionals, per diverses raons. Perquè tenen molta feina i aquest Programa implica una dedicació relativament constant; i perquè els pressupostos, lògicament, es dispararien. Malgrat tot, en moltes ocasions hem pogur comptar amb la participació de professionals». Els tres nivells d'aquest Programa (que són progressius) contenen les següents matèries: els instruments musicals, les formes musicals i èpoques i estils. Germà Vidal diu que la finalitat d'aquest Programa rau, entre altres aspectes, en: «Crear la inquietud del nen envers la música. I voldria que quedés molt clar que amb aquestes sessions no es pretén substituir l'assignatura de música del progrwna escola1: La funció d'aquests cursos és complementarla, oferint als alumnes l'opció que puguin _ veure en directe, a la seva pròpia aula, els instrumentistes i els instruments, ensenyant- los en directe com són, de què estan fets, com sonen i comfuncionen». Marçal Gols afegeix a aquesta explicació que: «En realitat, el nen, a l'escola, no ré un contacte directe amb la música; i amb aquests cursos té la possibilitat d'accedirhi. Se li fa entendre la música, creant alhora una base de cultura musical. Així, surten generacions espontànies d'aficionats a la música, i es forma al mateix temps un públic que, en un fUtur, quan senti música, sabrà de què va i la podrà entendre». En acabar cada curs, els alumnes han d'omplir un qüestionari molt senzill , de 25 preguntes, amb Ja finalitat de fer-los pendre decisions sobre allò que han après amb les audicio ns, i amb la finalitat de poder establir unes estadístiques que permetin esbrinar a quines escoles ha tingut més recepció el Programa. Tan1bé, després de cada audició, se'ls demana una redacció d'allò que han vist, i en fan treballs i murals. Tot això vol dir estimular l'alumne vers el fet musical. Germà Vidal defensa aquest Progran1a, entre altres raons, perquè: «Aquest mètode va a l'escola. L'alumne no s'ha de desplaçar a un local, ni pagar despeses de transport ni de lloguer de local. És un Programa que va directe a l'escola, a una aula d'uns 30 alumnes i no a un local on poden caber 500 persones». Les dades concretes sobre el curs acadèmic passat són: escoles, 79 (Nou Barris 34, Sarrià-Sant Gervasi 6, Les Corts 6, Ciutat Vella 15, Sant Andreu 43); alumnes, 4 .728 (Nou Barris 1.201, Sarrià-Sant Gervasi 292, Les Corts 260, Ciutat Vella 375, Sant Andre u 2 .600) . Teresa Martínez FIGURES I TEMPS Una conversa d'estiu amb Montserrat Cervera Nascuda a Santiago de Cuba de pares catalans (el seu pare fou el mestre Ernest Cervera, d'entranyable record), la violinista Montserrat Cervera s'integrà, des de fa molts anys, a la vida musical italiana ; cal dir, però, que ella és positivament coneguda en els nostres mitjans violinístics, i que es formà bàsicament a Barcelona , amb Joan Massià. Darrerament ha passat per la nostra ciutat, on ha fet un enregistrament per a «Catalunya Música», juntament amb el seu fill de vint-i-dos anys, també violinista, Marco Fiorini. Quan ja havia cridat l'atenció com a concertista a Barcelona , Montserrat Cervera visqué noves experiències, en cursos de perfeccionament, a Roma, amb Remy Principe, i a l'Acadèmia Chigiana dc Siena, amb <... un gran artista i una Georges Enesco: < gran personalitat que, quan vaig treballar amb ell, el 1951, ja no tocava: estava assegut al piano, però les seves observacions eren precioses i d'un illferès v.1raordinari». Principe, un pedagog remarcable que tingué per primera deixebla la g ran violinista Gioconda da Vito i que e ncara tocava als «Virtuosi» de Renato Fasano, aplegà e ls seus millors deixebles (entre ells també hi havia el bilbaí Félix Ayo) per a formar el conjunt «I Musici». - Ni ell mateix no s'hauria pogur imaginar allò que aquest grup arribaria a ser! Era e/52 o 53. Fou una cosafulguralll, so- bretot des del moment que Toscanini en va quedar entusiasmm en una audició a la RAI, en la qual actuàrem com a solistes Giuranna i jo mateixa e111re altres. Dúiem una activitat tremenda. En els primers dos anys, Principe ens féu treballar al Conser1-"GIOri de Roma, amb una exigència formidable. El/n 'era el cap, a 70 anys. - Després va venir el «Quartet Carminelli»: 10 anys, dues gires per Amèrica, moJta discografia ... - Jilig tocar dos anys a «I Musici», però la feina de quartet de corda em més interessant i, el repertori, més complet; fins que va morir Bonucci i , aleshores, encam JO anys amb el «Quartet Brahms», una formació clàssica de quartet amb piano, amb Ull repertori més restri11git, però qualitarivament interessam, i amb molta activirat a /ràfia , Europa i Amèrica. -També veiem un programa recent del «Quintet Boccherini» a l'Acadèmia de Santa Cecília de Roma. -El <<Quintet» va ser ww herència de la Carminelli i és tínic al món, com a formació estable amb dos violoncels. Hem fet collèixer un gran nombre de Quintets inèdits i molt valuosos de Boccherini; també hem redescobert força repertori desconegut del divuit, sense oblidar el Sclwben, ja clàssic, i algunes obres modernes. A Barceloma vam tocar, una vegada, el Quintet de Hindemith ... Montserrat Cervera conjumina la música de cambra, l'ensenyament i l'activitat de solista; llegim que va estrenar un concert de violf de Ferran Sors, del qual no havíem vist cap referènc ia en els treballs sobre aquest compositor català. - He tocat sovint amb Giuliano Balestm, w1 guitarrista deireble d'en Pujol, molt estudiós i inquiet, que va descobrir aquest concert. Ell organitza el «Concurs Sors», a Roma; i, per a celebmr els 25 anys del certamen. em va proposar toctll"-lo amb l'Orquestra de Cambm de Sa11ta Cecflia. L'obra, de proporcions divuitesques, té el seu encant; i és curiós veure com tmcta el vio/f un guita rrista de l'època. El tema pedagògic, sobretot amb els instruments de corda, és candent al nostre pafs. Recordo una resposta molt ràpida de Montserrat Cervera. en demanar-li un consell per a un jove violinista del país: «Que vagi a estudiar a l'estmnger» , va dir. - Bé, ca/matisar-ho: aquí, a Itàlia o a qualsevol lloc! Imagina't, ami, que em vaig formar amb Massià, qui, com tu saps, tenia una escola i ensenyavo ulla tècnica absolutamellt. moderna, també e111 va ser útil sortir a fora. Sempre cal 11eure altres coses. Ara bé, la formació bàsica, amb un bon pedagog, dema11a una continui'lat didàctica. I després dels estudis, cal perfeccionar-se amb altres mestres. Des de fa molts anys, Montserrat Cervera professa una càtedra dc vio lí a Frosino ne, prop de Roma, en un Conservatori estatal de molt prestigi. - Hi va a estudiar molta gent, perquè el Conservato ri de Roma és petit; jo hi he f et una classe meva i no la vull deixar per anar a un altre lloc, p erquè crec en la colltinuïtat didàctica i no vull tornar a comellçat: Per exemple, ti11c un deixeble que am es diplomarà i va començar amb mi a JO anys; no és bo que un estudiant tingui cinc mestres en tres arcys! A més, ja que jo ensenyo per passió, vull tenir un resulrat del meu treball. Per això, s1w de ser molt exigent. Cal parlar, fi nalment, dc Marco Fiorini , e l fil l de Montserrat, que ja ha començat una carrera plena de perspectives. - Va començar a estudiar amb mi i, després, va continuar al Conservatori de Santa Cecília de Roma, on es va diplomat: Ara fa els cursos de perfeccionamem amb Pal'el Vemikov, al nord d1tàlia. Fa un any que toquem j unts, formant un duo, amb el qual acabem de fer una «toumée» per I/tmèrica llatina. Hi ha força rep enori original per a dos violins; tant com per a f er UllS tres prog1"Gmes de música absolutament bona: Leclair, Viotti , Spohr, Boccherini ... I també la Sonata de Prokoflev, d'una amplitud remarcable; sona talment com una petita orquestra ... U.M. (433) 17 FIGURES I TEMPS La temporada de primavera al Palau de la Música de València Aquesta temporada dc primavera ju passada al Palau dc la Música dc València ha c~tat notable per molles qüestions. En primer lloc. hi ha hagut un canvi en la dirccci6 del primer auditori musical del País Valencià: Manuel Angel Concjero ha cMat ~ubstituït per Manuel Muño7.. En segon lloc, i com a conseqüència d'aquest csuevcnimcnt. hi hem tingut una programació molt variada i diversa: una programació «dc transició». on e l nou dirc~.:tor - conservant l'esbós dc l'anterior titularl'ha reomplerta - i creiem que cnccrtadamcnt- fins al seu termini. «Efectil'(lment, jo he aprol'(lt la programacití prh·ia amerior almeunomenamem, la qual tenia un disseny relmil'omem compler dels mesos d'abril i maig; perr) esfll\'(/ Imida pel que jà al mes de juny, si excepruemi'Orquesrm Filharmònica d'Oslo», ens dcdara Manuel Muñoz. Actuacions i .figures de 1-àlua Dintre de Ics aportacions a la programació efectuades per Manuel Muñoz, de~ta­ caríem Ics següents figures i orquestres. que han passat pel nostre auditori: els pianistes Sviatoslav Richter, Ivo Pogorclich i Krystian Zimerman; el violoncel·lista Rostropovitx. el flauti sta Jean-Picrrc Rampal. la soprano Hclen Donath , l'Orquestra Paul Kucntz i rOrquestra de l'Òpera dc l'Estat dc BcrHn. Altres esdeveniments d'interès han estat: l'acord de col·laboració amb l'Orquestra Nacional. centrat en la celebració d'un conccn cada trimestre. el primer dels quals fou la Passió segons sani Moreu, sota la direcció dc Hans Manin Schncidt; la interpretació - a càrrec de l'Orquestra Municipal dc València- dc la Simfonia núm. 8, (la dels Mil) de Mahler, i la presència dc directors tan importants com Eduardo Mata (Solistes de México) i lona Brown (Orquestra de Cambra de Noruega). Tot això. pel que fa a la sala <~.A» . la de major capacitat del Palau de la Música dc València. Però, a la sala «B», un altra sala d'inferior capacitat, també hi ha hagut novetats. 18 (434) Palau de fa Música de Valèncit~ Aquesta s'ha potenciat extraordinàriament, i ha estat dedicada a cicles tan interessants com «La música de piano de .T. Brahms», <<Debussy». «L'obra integral per a guitarra de Vícentc Ascncio» i aportacions d'obres d'autors contemporanis. El mateix director s'atreveix a rer una valoració de la temporada: •<lo crec que la qualiw1 ha sigw molr bona i, a més a més, hi lza hagw mrierar. Al ptíblic, se li han d'oferir coses que tinguen moll de ganxo a la sala «A». A la sala «B», en canvi, com que la capacirac és més reduïda, ens podem permetre una programació més específica i 110 ran co11eguda. Ara bé, i pel que fa a la sala <<A», he de dir que jo 110 vull caure sempre en Beethol'en, Brahms i Mo-:¡.¡rr. Desitjo porenciar la música comemporània i oferir w1 ''enta/1 molt més mosaístic». La resposta dels aficionats. davant de tan interessant programació. ha estat prou diversa. Així, les localitats estigueren cobertes amb Ics actuacions de Ics primeres figures: Zímcrman Pogorelich. Rostropovitx, Rampa I. ... Pel contrari , quan els artistes o les agrupacions convidades no eren potser tan conegudes pel gran públic, però oferien - en canvi- un conjunt d'obres de vàlua, hi havia moltes butaques buides: és el cas del segon acte del Trisrany i I solda, en versió de, concert, intcrpretat per l'Orquestra de l'Opera dc l'Estat de Berlín. o les obres dels fills dc Bach, o de Mozart, Rousse!, Ravel i Hartmann. a càrrec dels solis- tes dc la Filharmònica de Berlín, o la Suite 111Ín1. I, i el Concert de Brandenburg, ambdós dc J.S. Bach, i el Concert per a. piccolo i orquestra, de Yivalcli, executats pels Solistas de Méx ico, amb Eduardo Mata com a director. A propòsit d'aquest darrer concert, Manuel Muñoz ens confesa: «Fou un error del ptíblic, el fer de no acudir a ran imeressam recital». Així mateix, el P.a lau ha fet una enquesta entre els aficionatS per tal dc comprovar si els horaris s'acomoden als desigs dc la majoria: el públic aprova els horaris actuals; es a dir, celebrar els concerts a les 20,15 hores durant els dies entre setmana, i a Ics 19,30 hores els caps dc setmana. Resultats promordialmem positius Fent una valoración nostra , personal, de què ha estat aquesta temporada, hem de dir que, a més de la qualitat adés esmentada, ha anat continuament in crescendo, i ha acabat amb un finale txaikovskià : lona Brown, Rampal i Krystian Zimcrman han constituït les tres últimes figures dc la temporada; una espècie d'apoteosi final. Ara bé: és cert que el fet dc dur grans figures dóna qualitat a un recinte musical: però això no implica necessàriament que FIGURES I TEMPS l vo Pogolerich aquestes figures tinguin unes actuacions lluents. És el cas d 'Ivo Pogorelich , qui no ha estat al nivell de les seves anteriores visites al Palau. ni tampoc al nivell dels altres «divos• , que hi han realitzat meravelloses interpretacions. Segons la nostra manera de veure les coses, l'error de Pogorelich ha estat la tria de repertori: interpretava Haydn i Scarlatti per primera vegada, i creiem que no els havia madurat prou, com - per exemple- havia madurat Chopin i Liszt, compositors més interpretats per aquest pianista. D'altra banda, Zimerman interpretà el Concert núm. 3, p er a pitm o i orquesrra de Beethoven , perquè -com és ja sabut- està fent una gravació discogràfica de la integral dels concerts per a piano del compositor de Bonn. Malgrat la seva excel·lent versió, especialment del segon temps, quasi chopinià, cal dir que els concerts que ofereix actualment s'organitzen al voltant de les gravacions; és un fet prou freqüent, fms i tot, amb altres solistes. L'Orquestra Paul Kuentz, per la seva part, ens ha demostrat que ha perdut qualitat. El cor d'aquesta agrupació, en interpretar la Gran Missa en do menor (KV 4Z7) de W.A. Mozart, per la pobra qualitat oferta semblava un cor d'amateurs i no de professionals. El flauta solista d'aquesta orquestra, que interpretà el Concert en re major (KV 314) , del compositor de Salzburg, desconeixia l'estil del Classicisme, amb unes cadències més pròpies del nostre segle. En canvi, Jean-Pierre Rampal ha demostrat una vegada més que continua essent de les primeríssimes figures mundials. El bon gust estilístic acompanyà aquest Oautista en tot moment, amb unes cadències escrites per eU mateix, realment delicioses i, naturalment, en clara sintonia amb el Classicisme. Interessantíssim fou també el programa dedicat a Béla Bartók, a càrrec de la Simfònica de Budapest, amb un idiomatisme indubtable: Suite de danses, Concen núm. 3 per a piano i orquestra, i Concert per a orquestra. Que poques vegades l'hem escoltat, un Bartók tan autèntic, tan hongarès! Pel que fa a Rostropovitx, i com és usual en aquest violoncel·lista, tingué una excel·lem actuació: les Mlriacions sobre 1111 tema rococó, de Txaikovsk.i, ens sembla -a més a més- una obra mo lt adequada a Ics seves condicions humanes. Aquesta temporada també ha estat la temporada dels «nòrdics". Així, ens han visitat nombroses agrupacions d 'aquelles terres: l'Orquesrra de Cambra de Noruega, dirigida per lona Brown (la qual ha vingut en dues ocasions, acompanyant Rostropovitx, la primera, i Ja segona, acompanyant Rampal), la danesa Orquestra F ilhannònica d 'Odense i l'Orquestra Filharmònica d'Oslo. La Filharmònica d'Odense és la segona vegada que ha passat pel nostre Palau , des que fou inaugurat. Hem de dir que ara no ha estat al nivell de la primera vegada. Amb un director efectista, interpretaren una Vuitena Simfonia, de Dvorak, prou insulsa. La Filharmònica d'Oslo, per la seva part, oferí un Brahms grandiloqüent, el Concert per a violí i violoncel en la menor. (Op. 102). L'anvers de la moneda -en canvi-, el constituí l'Orquestra de Cambra de Noruega, ben conjuntada i excel·lentment dirigida per lona Browm. Per últim, i com a coda, hem de dir que la programació ha estat molt encertada pe l que fa als compositors interpretats: ha estat nucleada al voltant de Mozart, ja que el proper any es el bicentenari de la mort d'aquest compositor; però, com molt bé deia abans el director de l'auditori, no s'ha limitat a aquest compositor ni a Brahms i Beethoven. J.S. Bach i els seus fills hi han tingut una important presència, així com Mahler, Bartók, Nielsen, Txaikovsk.i, Wagner, Shostakòvitx, Blitten , Sibelius i a ltres menys coneguts, com George Arnold o Pablo Moncayo. Francisco Bueno La programació de tardor al Palau de la Música de València La programació del da r rer trimestre de l'any al Pala u presenta dues caracter ístiques fona mentals: l'augment del nombre de concerts i el manteniment i millora ment - fins i tot- de la qualita t. Així, el total de concer ts puja a 63, xifra que col-loca j a la ciutat de València en una de les ciutats europees mès importants pel que fa a la música simfònica. D'altra ba nda, a ugmenten ta mbè el nombre de concerts gra tuïts: 25, al llarg del trimestre. Un altre dada interessant és el man teniment dels actuals preus: el mès ba rat, 650 pessetes; el més ca r, 2.000. Així mateix, l'inici de la temporada s'ha avançat al mes de setembre, cosa molt comprensible si tenim en compte la nombrosa xifra de recitals. A aquest respecte, cal dir que j a començà el dia 3 del propassat mes, a mb el Requiem de Verdi, interpretat per la ONE, sota la batuta de Miguel Angel Gómez Martínez (amb una versió, per cert, s uperficial). La temporada conclou el 30 de desembre. Pel que fa a la qualita t , cal tracta r-la en dos aspectes ben dife rents: d'un costat, la presència de figures de primera línia, com els directors d'orquestra Cario-Maria Giulini, Zubin Mehta, George Prêtre i Yehudi Menuhim (aquest últim, com a director i no com a violirtista), els violinistes G idon Kremer i Félix Ayo i els pianistes Dimitri Bashkirov i Andrei Gabrilov, així com el qua rtet Alban Berg. D'altre costat, les obres a interpretar són dignes de lloança. Destaquem que hi haurà diversos cicles que, així ho c reiem, tenen un gran valor pedagògic i musical: la música pianística de Debussy, la integral de las sonates per a violí i pia no de Mozar t, i un cicle de música per a orgue. E n resum, una temporada interessantíssima. Francisco Bueno (435) 19 FIGURES I TEMPS Mozart presideix la programació de l'OCB Un concert dirigit - anàvem a escriure ..significativament.»- per Luis Antonio Gru·cía Navarro obrirà el pròxim J9 d'octubre la nova temporada oficial de l'Orquestra Ciutat dc Barcelona. A partir d'aquest dia, i fins el 19 de maig de l'any vinent, hi haurà un total dc 68 concerts, repartits entre 24 programes diferents i tres cicles especílics a efectes d'abonament. Amb molta seguretat aquesta no serà, o ho serà molt menys que altres, una temporada més. Diversos elements que anirem detallant a continuació «marcaran les diferències" respecte a campanyes anteriors i ajudaran a perftlar unes característiques definides en el si del que, amb tot, és un cicle perfectament consolidat i d'una gran transcendència en la vida musical barcelonina. Ens trobem immersos en el si d'un procés de dinamització de l'OCB, iniciat fa pocs anys, que comporta justament això. Que, any rera any, es posin en marxa noves iniciatives i que s'hi produeixin esdeveniments. És la conscquèia inevitable d'una situació especialment dinàmiva i viva, destinada amb tota seguretat a oferir uns fruits valuosos. I que de moment, en aquest procés de fer camí ja n'ha produït. Cal anar a pams. La temporada d'enguany s'articula en tres sèries de concertes a efectes d'abonament. Això és el fruit dels resultats de les iniciatives posades en marxa anteriorment, que ha representat, per un costat, l'èxit del torn de divendres al vespre i, per altra part, l'escassa acollida de la Sèrie E destinada a programes, en concens únics, d'especial relleu i envergadura, i servits aixi mateix per figures invitades de categoria extraordinària. La sèric dc concerts de divendres a la nit ha superat ja en nombre d'abonats la de diumenge el matí, cosa que en palesa la bona acollida. Això fa que a la temporada vinent, només 4 dels 24 programes no s'ofereixin el divendres a la nit, ultra dissabte tarda i diumenge matí. La dada serveix per a confirmar també la bona marxa dels intenlc; d'ampliar l'espectre d'espectadors de I'OCB, trencant amb la inèrcia de l'ocupació quasi vitalícia dc l'aforament del Palau per un nucli permanent i fix d'abonats. En un altre ordre de coses, la interpretació de tres concerts per programa rendibilirza millor l'esforç de producció i, en de20 (436) Orquestra Ciutat de Barcelona ftnitiva, situa la dinàmica dels cicles de J'OCB a l'òrbita d'allò que és habitual en la majoria de les formacions de programació de temporada estable. Sobre el fracàs de la Sèrie E, les raons són complexes. Creiem que, en bona mesura, es troben al marge de consideracions estrictament artístiques. Potser es tracta d'un tipus d'oferta ja atesa per cicles com els d'Ibercamera recolzada per un substrat de «nomS» de superior brillantor en termes genèrics. Encara que el factor preu també hi sigui prou diferenciador. Visió general al conjunt de l'oferta artística Una visió general al conjunt de l'oferta artística de la temporada mostra símptomes d'una certa fluixesa. I això val d'una for- ma explícita pel que fa artistes convidats capítol en què s'observa l'al·ludida fluixesa. Presències com la del pianista basc Joaquín Achúcarro, d'Angel Jesús García, Narciso Yepes. Robert Cohen, Ida mindel , Amanua! Ax i Janos Starker, pel que fa a instrumentistes solistes i de les veus de Felicity Lott, Sigfried Jerusalem , John Broecheler i Edith Mathis, no amaguen una perceptible tendència a la baixa en el conjunt de la parcel· la solística. Com tampoc no modifiquen substancialment Ja tendència general les aportacions dels nostres cors, Orfeó Català i Coral Càrmina, o dc I'Orfeón Donostiarra, que clourà la temporada. Pel que fa a batutes, el titular Franz Paul Decker, amb 14 programes, ocupa un protagonisme absolut, al costat d'una sèrie de directors entre els quals emergeixen l'esmentat García Navarro i Salvador Mas enmig d'un aplec de noms massa poc cone- FIGURES I TEMPS ·r<>.., ·~rot#~ guts a casa nostra. Junt a ells s'incrustarà el compositor barceloní Lleonard Balada, en un programa quasi monogràfic dedicat a obra d'ell, amb el qual es manté, parcialment, la iniciativa iniciada fa poc temps d'oferir un programa dedicat a un compositor del país, dirigit per ell mateix, i un altre a un de fora. Enguany hi faltarà aquest darrer. Pel que fa a repertori, una vegada més en els últims anys (els que corresponen a l'època Deckcr) , s'hi acusa la tendència a l'ampliació del ventall dc programació. Aixf, una trentena d'obres llueixen un asterisc - primera audició per l'orquestrao dos -estrena absoluta-. El guarisme resulta important, ja que es tracta de pràcticament la meitat dc la programació. Això vol dir, en termes més operatius, que la temporada dc l'OCB és poc acomodatícia i que, sense que necessàriament la relació hagi de ser de causa-efecte, contindrà molts elements d'un considerable interès. Al marge de la referència que es farà aJ bloc Mozart-Mahler, cal fer atenció a una sèrie d'obres d'un molt acusat interès. En una relació cronològica, cal parlar de les primeres audicions per l'OCB: del Concer- tino 1+13 de Montsalvatge, la Simfonia mímero 1 de Sibelius. el Capriccio per a piano i orquestra de Stravinsky, el Pelléas er Mélisande de Schonberg, la Simfonia mímeiV 6 de Shostakovitx, la Simfonia mímero 7 de Mahler, la Simfonia mímero 7 de Bruckner, el Dido and Aeneas dc Purccll, el Concerr per a violoncel dc Hindemith i el Concert per a oboè i orquestro de Mati nu (un tardà homenatge a aquest compositor, que s'oferirà els dies 3, 4 i 5 de maig). També cal fer esment del Concert pera set instruments de vent del suís Frank Martin. Junt a aquests títols, hi ha un estol d'obres molt més consolidades en el gran repertori universal, com són el Concert per a piano númem 3 de Rachmaninov, el mímero 1 de Chopin, el número 2 de Brahms; simfonies com Ja ntímero 4 dc Brahms, la mímero 5 de Beethoven, iles mímeros 7 i 9 de Dvorak. El Stabat Mater dc Pcrgolcsi, el Concertino Capriccio per a mpa i orquestra de MontsaJvatge, La Jtilse de Ravel, el Concert per a violí i orquestra de Bruch i les «Danses simfòniques" dc l#sr Side Story completen aquesta atractiva parcel·la del gran repertori. Deu compositors catalans seran prcscn- Narciso Yepes tats a la programació dc la pròxima temporada. Es tracta de Xavier Montsalvatge, Mozart contra Mahler Mozart serà el compositor «estrella» de la pròxima temporada de I'OCB. La raó és prou clara. La commemoració del bicentenari del traspàs del compositor salzburguès. Tanmateix, Mahler li farà ombra de forma acusada, en el context de Ja més que perceptible proclivitat demostrada pel titular de I'OCB envers aquest com- positor. Això li atorgarà, un cicle més, unes dosis de presència més que notables, les quals gairebé contrapesen (sinó és que no fan realment) el protagonisme de Mozart. Aquesta afirmació queda confrrmada pel fet que només s'oferirà un programa monogràfic dedicat a Mozart versus dos a Mahler. Com a obra de Mozart absolutament «gran.. , en el Mahler Mozart sentit també quantitatiu de l'exrressió, només s'hi oferirà la Gran Missa en do meno1; K. 417A (La <<Gran»). Com es pot veure, l'epítet de «gran» no és gens injustificat. La interpretació tindrà lloc els dies 25, 26 i 27 de gener, en l'esmentat concert monogràfic que completarà la primera audició, per J'OCB, de la Serenata mim . .9, K. 320, («Postil/6»). La interpretació comptarà amb la presència de l'Orfeó Català -el concert forma part de la commemoració del centenari de l'entitat- i la direcció anirà a cura de Salvador Mas. Queden per determinar els solistes. La resta de la programació mozartiana la completen tres Concerts per a piaIlO i orquestra (números 21, 23 i 24), l'arxiconeguda obertura de Les noces de Fígaro, la Serenata núm. 6, K239 («Serenata Nottuma>>) i, finalment la Simfollia mim. 29 K 186a, que conformen així un clob relativament important i no massa imaginatiu. Mahler hi estarà representat per les Simfonies núm. 7, i núm. 3 - programa complet-, el bellíssim Cant de la terra i, finalment, la Simfonia ntím. 2 («Resurrecció») amb I'Orfeón Donostiarra com a s uport coral. Aquesta obra clourà definitivament el cicle. (437) 21 FIGURES I TEMPS Lleonard Balada, Àngel Cerdà. Francesc Taverna Bcch, Albert Sardà, Xavier Bengucrel, Rafael Ferrer, Jord i Cervelló i Joan Gu injoan; Això mostra la ja coneguda sensibilitat dc I'OCB per a la tasca dels nostres compositors. En total, s'oferiran quatre estrenes d'obres d'aquests autors - Cerdà, Taverna Bcch, Benet Casablancas i Jordi Cervelló- i sis primeres audicions. La nova temporada dc I'OCB. una vegada més, ha de conslituir el nucli central de la vida musical barcelonina i, en definitiva, catalana. És el cicle que atrau un ma- jor nombre d'espectadors, i en el si del qual s'ofereixen considerables dosis d'interès i autenticitat musical. Tot això en un marc de preus d'una àmplia basc d'asscquibilitat. R.R.M.C. Adéu OCB: benvinguda Orquestra Nacional Ja hem dit que, molt probablement. la vinent no serà una temporada més. Un dels elements que hi contribuiran serà que, amb tota probabilitat, aquesta serà l'última amb què, la que va néixer com Orquestra Municipal dc Barcelona. respondrà al nom d'Orquestra Ciutat de Barcelona. Tot sembla indicar que la 1991-92, l'OCS serà l'Orquestra Nacional de Cata lunya. Les negociacions mantingudes des dc fa força temps entre l'Ajuntament dc Barcelona, a través de l'Institut Municipal dc Música, i el Departament de Cultura de la Generalitat estan a punt d'arribar a bon port. Les conseqüències de la que ha de ser una nova situació són, ara, difícilment precisables. En tot cas, cal contemplar un futur falaguer, en el qual la nostra formació ha dc comptar amb recursos que li permetin concretar les ambicioses expectatives dissenyades en els últims anys per l'actual equip rector de la formació simfònica municipal barcelonina. Sembla clar que la política confluencial (més que no conflictual) endegada per les instàncies polítiques predominants del país pot haver tingut un paper important en els fets que comentem. El precedent dc l'acord que el govern català assumeixi decisives responsabilitats en el finançament i gestió del futur auditori -ensems futura seu de l'Orquestra- sens dubte haurà aplanat molt el camí vers l'objectiu. Ara, la història haurà dc decidir. El de Franz Paul Decker, altre adéu 1111 També, aquesta temporada, serà la de l'adéu com a titular de I'OCB de qui durant els quatre últims anys n'ha estat el responsable. Potser no és encara moment de fer un judici de la tasca realitzada per aquest músic alemany al davant de la nostra orquestra. Una tasca no gens còmoda. per descomptat. A ell ha pertocat d'assumir el pas d'una estructura de funcionament bàsicament fun22 (438) Franz Paul Decker cionarial a una altra dominada per una dinàmica més formalment professional. Ha hagut, doncs, d'assumir un trencament d'inèrcies establertes i ha hagut de posar les bases d'unes noves vies de funcionament intern. Aquest és un tipus de treball, poc o no gens agraït, que algú havia de fer, que molt difícilment podia ser fet per un músic del país, i que Decker acomplert amb autoritat. Insistim a dir que reservem el judici definitiu a la seva tasca per a un altre moment. Mentrestant, cal albirar el futur. Un futur encara no concretat pel que fa a la pre- visió del successor. El ball de noms s'ha encetat des de fa un cert temps. El nom de l'esmentat Garcia Navarro ha estat un dels que s'ha repetit amb més insistència, però no amb caire definitiu . No es pot rebutjar, per altra part, fórmules especials dc funcionament de la direcció de l'orquestra. Les noves expectatives generades per la també nova etapa que ha de viure l'orquestra segurament també hi tindran quelcom o molt a veure i a dir, en aquest tema. R.R.M.C. Festa de la Música Catalana La REVISTA MUSICAL CATALANA convoca la Celebració de la FESTA DE LA MÚSICA CATALANA, que tindrà lloc el pròxim dia 22 de novembre al Palau de la Música. L'acte central de la mateixa serà un sopar que aplegarà els protagonistes de la vida musical del país: intèrprets i afeccionats. En el curs del mateix es lliuraran els Premis «Manuel Valls» d'Assaig Musical i «Eduard Toldrà» de Composició Musical. També s'atorgaran altres guardons destinats a prenuar l'activitat de la temporada 1989-90. Alguns d'aquests guardons seran decidits per jurats i un d'ells per votació entre els afeccionats. Es tracta del Pretni a la Millor Interpretació de la Temporada 1989-90 corresponent a un artista, o bé conjunt de la naturalesa que sigui, estranger. Els lectors de la REVISTA MUSICA CATALANA hauran d'adreçar la butlleta adjunta a aquesta plana a la seu de la Revista. Entre tots els votants se sortejaran dos tiquets d'assistència al sopar de celebració de la Festa de la Música Catalana. Festa de la Música Catalana Festa de la Música Catalana 22 de novembre de 1990 22 de novembre de 1990 BUTLLETA DE VOTACIÓ «MILLOR INTÈRPRET ESTRANGER TEMPORADA 1989-90» FESTA DE LA MÚSICA CATALANA 22 de novembre del 1989 Nom ..... . ... . ....... . ....... . ..................... . ........ . ........ ................. . . . ........... ..... . . Adreça .... .... ......................... · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · Artista o conjunt votat ..... ....... .................. ...... ....... . . · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · · Adreceu-la a REVISTA MUSICAL CATALANA. CI. Sant Francesc de Paula, 2. 08003 BARCELONA FIGURES I TEMPS Peralada 90: el Festival de luxe Finalitzada la quarta edició - dotze sessions, que van tenir lloc entre el setze dc juliol i el deu d'agost, amb una marcada i lògica tendència a concentmr-sc en els dies dc cap dc setmana- el Feslival Internacional de Música Castell de Peralada ha assolit una plena consolidació en el context dels festiv-diS musicals d'estiu a Catalunya, una consolidació, majoria d'edat, amb unes carm;tcrfstiques pròpies que l'individualitzen i el fan diferent de tots els a ltres festivals musict~ l s d'estiu. El Fcstiv-.tl Internacional de Música Castell dc Peralada és, a hores d'ara, a Catalunya, i per dir-ho dipidamcnt, el festival musical d'estiu de - i del- luxe. Va néixer fa quatre anys amb aquesta intenció potser no clamment especificada en pardules per part dels o rganitzadors, però evidcntíssima atenent a programes, intèrprets i preus- i cal reconèixer que ho ha aconseguit. Luxe no sempre vol dir qualitat, però, en aquest país nostre, tant els rics com els pobres (els rics i els pobres interessats en el tema, òbviament) fu molts anys que anem a concert i. tot i que de vegades encara ens donen gat per llebre, eaJ pensar que un festival muntat només sobre el luxe i l'ensarronada no hauria arribat a la quarta edició. A Peralada gairebé sempre hi ha luxe i, tot sovint, tnmbé hi ha qualitat. Malgrat tenir el casino al costat, l'aposta musical de Peralada és tímida, en el sentit que es juga fort amb uns intèrprets tot sovint dc primera fua i que, per tant, són in- Si t'agrada la música, escolta Akelarre en clau de Sol: un espai de Catalunya Ràdio que dirigeix i presenta Montserrat Puig. De2a 4 la matinada del diumenge al dilluns FM 102.8 24 (440) Samson et Dalila, de Saim Saiins versió segura, i s'aposta relativament poc en programes que puguin sortir del gran repertori arxiconegut. Peralada és un festival d'intèrprets. no de programes. En aquest sentit, pensem que, aquest estiu, per allí, hi van passar divos i dives de la categoria de: Pllícido Domingo. amb un recital de lieder i àries, on va quedar clar que, pel que fa a l'òpera, ja ho sap tot, però que, pel fa al lieder, encam pot aprendre alguna cosa més; Mstislav Rostropòvitx , en funcions d'òptim director d'orquestra; Elena Obraztsova, allò sí que va ser una lliçó de poder, estil i recursos: l'amabilíssim Carlo Bergonzi en no gens patètic, per lúcid i assumit, final de carrera; i, finalment, els dos grans habituals del festival, Montserrat Caballé i Josep Carrcras, en bona forma vocal i ganes de divertir-sc ella, i demostrant ell que podia haver-se-les amb un paper dur -Samsó. Al costat d'aquest reguitzell de celebritats, i per confirmar el desequilibri esmentat entre programes i intèrprets, trobem que els únics progran1es que cridaven l'atenció per la novetat o la raresa El baix Paata Burclwlazde i el director Xt1vier Giiell, amb L'Orquestra Nacional de Sòfia FIGURES I TEMPS MIKROKOSMOS Inflació Caracterització de Joan Pons a Viva la Maroma eren: la nova producció del ballet Romea i Julieta de Prokofiev -el dirigia Rostropòvitx- que es va saldar amb un balanç artístic regular, l'encertada nova producció de Viva la Mamma de Donizetti, amb un Joan Pons transvestit dc «manuna» inoblidable i una Montserrat Caballé divertidíssima i l'espectacle estrella del festival i de l'estiu, Samson et Da/i/a. La milionària, megalòmana i esbombadíssima nova producció de Samson et Da/i/a de SaintSaens, amb Josep Carrcras fent de forçut , la qual, en general , va decebre en els aspectes escènics, va mig convèncer en els musicals i va permetre sentir Carrcras en un paper nou i diffcil, del qual se'n va sortir força bé, tot i que continuem pensant que aquest tipus de papers «di forza>> no són els més adequats a Ics característiques vocals del tenor. De la llista d'intèrprets és desprèn un altre tret que caracteritza el Festival de Peralada; l'absolut - i en comparació amb les edicions anteriors, creixent- predomini vocal. Peralada s'ha convertit en un Festival de veus. En la darrera edició, de les dot- ze sessions, vuit van tenir cantants com a protagonistes, dues van ser de ballet i només dues van estar dedicades exclusivament a la música instrumental: la del flautista Claudi Arimany i la de l'Orquestra de Cambra de l'Empordà. L'explicació sembla ben senzilla: el director artístic del festival és Carles Caballé i el món que coneix i domina a la perfecció, i en el qual trafica, fa i desfà, manega i remena les cireres, és el món de la veu. En principi no sembla que hi hagi d 'haver cap inconvenient pel fet que el Festival de Peralada vulgui ser un festival dc veus, però un perill sotja les properes edicions: que de Ja consolidació és passi a la monotonia. És ben segur que mai no ens cansarem d'anar a Peralada a sentir la Montserrat Caballé i en Josep Carreras; però amb això no n'hi ha prou. El Festival ha dc voler ser alguna cosa més que el campament d'estiu de l'escuderia Caballé. I la diversificació, tant pel que fa a programes com a intèrprets. és urgent i necessària. Xavier Pujol Noúcies recollides durant !"estiu, i comprovades amb rassistència a alguns dels Festivals de Música propers al .:ïicu recer penedesenc. reporten que enguany ha minvat l'assistència generalitzada a aquells cicles. Probablement. estem arribant allà on era previsible que ho féssim: a haver de resituar la funció estricta d'aquelles manifestacions. Una redefinició, no solament necessària, sinó també inajornable. Perquè cal convenir que hem viscut durant uns anys un fet extraordinari: viles i comarques sense una tradició musical activa, amb mancances infrastructurals greus. de cop i volta, amb les primeres calors dc l'estiu, endegaven el seu particular Festival de Música. Déu me'n reguard. de blasmar cap d'aquestes accions. Tot fa feix , a l'hora dc sembrar llavors. Molt més. encara, quan algunes d'aquestes accions. justament les de més solatge, sovint tenen al darrera una història de sacrificis i donacions personals exemplar. Però ... però és que no tots els Festivals han estat fruit de la il-lusió d'un grup entusiasta i vocacionalment emprenedor. I massa han estat emparats i/o promoguts per organismes paraoficials de promoció turística (d'una forma explícita o encoberta). Diuen els economistes, i ho experimenta el ciutadà corrent, que la intlació mai no és bona. Tampoc no ho és Ja musical; amb més motiu quan sovint hom ha programat concerts i recitals d'estiu a desdir, sense relació amb les expectatives d'un cos social concret. La mutació, amb tendència a Ja baixa, sembla que ha estat particularment visible en els Festivals ubicats en zones d'un marcat signe turístic. I ara hom descobreix que la minva d'afluència turística té el correlatiu (gairebé amb caràcter de causa/efecte) en la minva d'assistència als actes de molts Festivals. Potser ha arribat l'hora de plantejar - i de respondre, és clar- algunes preguntes concretes: A qui serveixen, tants Festivals d'estiu? Per què són fets? Quines conseqüències artístiques aporten a lacomunitat que els acull? És aquesta, l'acció prioritària que convé, o haurien de ser atesos primordialment altres aspectes bàsics del fet musical? No crec que siguin preguntes banals; ans al contrari . Tots hi sortiríem guanyant si sabéssim què volem. Perquè llavors tindríem manera d'aplicar un com en un quan adient. P.A. (441) 25 GRAN TEATRE DEL LICEU 1 9 9 o - 1 9 91 Temporada Orquestra Slmft)lllca I Cor del Gran Tc:urc del Liceu Oircc1or mu;h:al tic l'orque;;tr:l: Uwc: Mund Dlrttlor dc:i t't>r Rom:mo GandoJO \, - t~ .. .,..... fi. 9. IU )C'IC"''nbf(' Lyoo Opér.a Ballet La \ c n t:aJ oa t\ Proku(IC"\ ~"")bnn~-;, f)r~UC"'I t.& \nb(Mk"";t t1d t.nn Yr.un: lkl 1«-ru ,~ ·~. !1 . l:\.l'-<lbnl Recital PUar Loreogar 11 CampanclJo \._-¡ únnu.- <> Ounurto Obro <k r~. ~- Gtuc-l., H:aldrf. GD~Ud."" Proti Tc-ltf\l I lnl"tl NA"Ktftd L;a 7..:tm.Jcob. ~Lk.Sra.t V!lbtort. AJr~:r,n. 0.-.r:a. ScrrJ. Rull. IR, l'i. JU, l i ll., !:\ st&Crnhn: Bayerlsche SlaJIL~opcr Mil nch cn Don Giovanni W A Mor.u-t ""'~l~h. \thtdrt ~~ -"0 1 U) 17, UJ gme.- Pa glia cd 0 r (IUCSITa Sloúòoica i Cor dc:l Gr.u1 Teatre: dc:! Ucc:u lhft~IIW Rmncn u-.abl,_.adl f"C'T llkJNkl Jj Adkr·~ lb)UNbr "'-&%~~._~ \tund'k'n t.ml!'l: ~1tU ,.,., líl.k-.-~txlb \J.If"ltp)\t ~"U. 11fth. K utk-.ai!\.I¡UICl)rbc--lb /"r'(KI inlrn l.int:'c) f'!i~ U b:mdl. \ b.JrtJ (.~'DoN-u (dln-l.:\ I!'-). 01f1pV«il'ilt (~ 21 l ' I .!~)~S Gun7.ilc7J\th.u-md ldra l';). Jtuu.. \.U... !Akh A l 'W't' \1und ~núm (j tln-thm"M 'Wihl... "I Cabem, '-Otll'l '-~«*'"'u juh•twlft. \1Jnlknn. Alm. flnJirr-Tun.l,libnwn.. ,.. J" ,....~ _ 'l(bml¡¡ ~ 19,..!1 i!~ \t.) Ktm\btc' Conccr1 de Cors d'Òpera f)l f\'(lfw Ho rmno G:.•l(klln ('ltlr~ Ltc G Vadl 1 altre\ 'Mlli\11.., Vt'tnrtlt' Moorc. Ang;llll. r..blthl fn t.~lll~\r;lr.tUO •rnh d Fe-11:\'1! de l';ard\Jf<lllfupt..W ( ullW•I 'A _,; \ , ~tJ .. I21ht. .. Gb-cUC' tA- AdJml Q, Licht~ Pl nl\'1'1h,>w;~. Hdnprtthc, o;pr¡~. \\'t.~, Amb d l"uodn; <k 'EAT d"'"' !CJ, I , l "' I HI f,rubcro\-a. '-'r b M(•f"l. Oet..r.a, "'"d. l ".al.l!.,t\i, RUlL.~ :\1 , 6 f 9 ...~. --- C:< ..lt"/, h1JI'\C.M Onthc.kru hblcht, TD\;,~uca Obro ck R· 'J li Obn;$ lk H.on.Jd \ ,,.,. "--huhcft. ~ \'On:Suo11-(,..,-LU. . Pu.llc:nc. Jb\"'d I Alb l\ li. .... lO. 21. '!(,; I '- 15 fdlftor Orquestra Simfònica i Cor dc:l Gr:111 Teatre del Liceu llcrt'tt~,.. l'ac.-:Mun.:s I \tn\ft\'\$¡) 'Slmfona deis 1\.dm.-. 8. ~.,m(ll. l:l nqdl \k:' ~"J ~ "fl':Jo K,o.--;iu- Ald.t'IC"rl·'Cubc:U..f'J'orntn:l).l PffJ.I 1 t'OI(M C".A.llllUn.ak 4.b 8aiotou )Unon (d~ 'l, H, P i .lO) I HoUc-quc (die<~ 11 , J 1, !2 ' l6), A~l (dks q 11, H, .w. ,z¿ 1 .Hl) f COnc~ (dics U i 17), f'uud Jr) (tito 9. 11, 13 i H) I ) Ulnes (dk-3 17. 20, 22 I 26). M.uun flc."ft'lidtu, ~t'fru. kbra I .\ \ tn2t\ ,,.,.,.._ Enn c """ Or~r.t '-"fnr.a dd Gan T~ d.:t Lac-u 1'21'2 \ '-tut;n 1 "Ga dl:'" \;1\oai!Pu~a' ,\t>ft; I'W•I llt.&n Teatre.-: dC'I tJ(t'U UoriJ, fJ;QUC"1'".t\ hllud. l,...d.ldo, Bcbn. Ftc\in, Poll.~.t eh.i At'1100 i ftfqunt141 dc b ~ Reat dc <.;.n;.Junp Con¡unr f-»1 , .!tlirhtc-Y- lii'UifÇ 10 JIUO)' Conccn Bcmd Wcild Concen AJcssandr.a M.arc - Oolor.a Zajick flvw'lur l "'C Mand t"'"•" A.nn=lndo Cxto Obro dr 0(-bl'IC'S. orrC"'b:k:h. \'Cf(ll 1 ;~lu:o \im(MKOI dd C'of"..n Tc.mt: dd l.ac-c\J Orq~.JC:M~ ll ---- Concen Dietrich Fischer-Dicskau lkrn-tr~r ~ 20. ~' l.df"•dl. robrr~ pa R G.-~., ,..,)(/ llo)-:d <)f-rr.~ H"-"l!C' Ú>'-cnt GaJOM. lAllf'IO.)t\ )u!.fp ('..urcr~ Leo NUtXi !0, dd G~ Tauc: dd I.A-cw 2:: .,_.. 21 .ab . .!lt m:llt ~ j , 6. 8 D-1 ri Barbicre di Siviglia l~ . ~(,, Ofc' "-hf1nt: Mu!lttm lM, w; tunv • !. -t 6 ,uJilt.l Olc ZaubcrOòte ~- o~ f tl:l l k~t per COI~"flU '-lllt'IIX'rr.IJ C2haflt ~~~·~b floaiJDt \ ~-"'~ ~·~·-.(,\ Td (9\1~1.: ... u, ~. . I trornC"' -11'1"1~1'\jliMtQI rd r"JUIIQIU ... ... 'ilft Mlollnd.T..tndrll ~,..,.a, flC'I' A ~lr ""'"' 't. doto "'"'-"ui O!l<t> c.rdilr 1 61. .. ......_... C2sdlu. K•on ~dJrll; lO .n. 1h .:li 1 ""'' ' C:utct l.l:ch;nl:r. ~!u7.J., 1\k~llnr.- Ar.hu_ \kJIJ. tbescnm..n. \l"nnct o _. ....~ ....... dinA 0ttN.1-f.am~.'Fr¡geno Koln ' "'"' 2-t ~(, 1 ZH), J(.jnJkl¡ Ptcrocu (dks J ") I "" t () Op<t l:brtoli (Wo 20, .ll, (db 20, U, l4 , .!(1 I .ttf.) I Mlc:h:art~ ~ioorc (dit":.'\~ . 6 I A). 0 Gon7.ib (dic-\ l:U, .ll, 2... , lOt 28) I !obucum (!.11&'1 .\, (.¡ 1 ffJ PabtdU (ch0 lU, U , Z<4 I l(•) ~- (~ lA, ~. h t HJ Xlr.a (din lfJ. !l , l• .!4 i !R) I F'116Cn (<iQ j , ~I J'l) Maria Egiziaca t-~ rJ~HJ! )C"". In l.tf'tlJite, ¡J/mm ~ St. h u~1 -.·A )I•J,l'.Ml Paglucci K~ E Fbc:hc:t·t>tcskau Olwo de G >hhkT On¡ut:."Ul ~~a Jun) Recital Francisco Arai7.a ?. lO tn2t\ ... ttw:mr l'lo.,,,,.....,., L.K"ll ¡.zno Oitt'fttN' l1•e Mund R U"'l!ll<f \1undld e Aro Jln Jd I t'".llrtJ U ri..o Nl;clo.J~ [,:¡ 7..-mttb, ~hdftU C.tu~. Me-le-r, l ijl!J\ "<kkfo'4\b:IC"fkkr (diC.'! l-i I I ~). ht ~. ~hunk.. Sllm1nm. l't)('"'<.h.in. R~g. MMhetnt-k~:. l tt'flc.lriM, AlxnJj l'riz. eon.s.. \ ' ús f \#~!~b. liv!:. lt ~ l mc:s d0f!C"1'3 A ~·rbhln l'ntmc: dr l'ext:l.Sé R *" • rJ~ Don Qokhoue iu/rp¡_... lkWKU, ~lC", V"ab """'*•tl ~ \ttpf,'JI\IIU Oie Walküre Otwo: Orquestra Simfònica del Gr.an Tc:alrc: dell.iceu """'"<I<ddIl.'«'>!!"<' Gon Tauc dd Lu:u I l . H. 1- doanbtt- roolh ,:\I OWfL L ju~· Una cosa Concert Final XXVIII Concurs Internacional dc Cant Fl'20cesc Vlñas C".tiUJ~ . Recital Klri Te Kaoawa .,..,. .:\. 1.• Gr.ut Ta etc- dd Lkru 18 nm"Onbre E."C"\ç, lloJ~run. .!1 rn.1tR zz. .!'S, r· no'~ TMlO\IoJ 'intn\\ V>ttct. F~buel. D"o'"'l. 1~t'11.~.1m, lfc-llhN.~ lA."liX'l·GJ.bntlo. Tomi". Uuch m:aiJ Tosca l""t'Jcr (i Pucdnl (; \'adi Q, MA~ Jo:cond..\00. J1ltmO \IJruo IUu. f1"»'> G;~r'-.IOtf~'Gb'Gr........_. fl ··- ""U'I"'*' Recital Marilyn Horne Un ballo in mascher.a l'hil/ ll.r.t.hm\ l.kbcslle:dc:n..':LI11:t JllmJbl~ Rkd~ N N I SU"".t\"IO.'ik ) l.ctl No..-eo;, I obro. lk F .M'hubcn _\oil\lt''- tl' Glména., N N lO no~ cm~ (i l.loni.zcotU 1· IY. I-dl J Recital Lclla CuberU Robcrto Devereux &~n}'njt:/dd MónXoiJ\"oiJJrt, \'•~tu /"tt)ll CòNtt Tntre dd ~ ~ c.mc~o~n o.m.tf.,. R "n~ • fcb<'<r Ballet CuJlbcrg I ~ ú. ''. Capricclo \tundf{l.k'ucl-l'rt.t.andc: Pupp, V.df~ Xhtlnc-, ~'nnrr 6uthoc:f (dic.\ :\I ., t IJ)IVruc~hk:a (dio 2, ~i IU), R)dl, tAlCJW. Kmt'IW, HQI~. Mil\lh, Kóltntnlk. ADob bl., Concert Cor del Gran Teatre del Liceu k:hm ~. •o~ Uid<(.... ~ tt1 t.llllbhn..iñ :atftb d fatJt'21 de T;anJor~ Cukur-M 'A .t-J \ I •"'-IUbiT "'- ~. ~ ICt. I.! \t f":"'nCJ ~- \.Jr.kh, ·~t). neus ~~h. "-hn\k_ ~ (Jf\1 I ( 1:\f UC La llil)t'fMhc- ~'q'ln \ hlrw.:hn\ ld, lCJ, ~)11l.lW.ÚkJ R CONSORCI DEL CRAN TEATRE DEL U CE ., ;uliol Concert AJfrc:do Kraus / lJrt"floJ' (J i.&n 1-l;.~¡-llu 'í¡.ul4J!gno Gln(1M\'II I .ltin d'1>ptn OrqOC"tr.l 'tmiPI'\It.:;l ,.-..._ tJd (,,.,, 1 c:atrc c.ld l.K'r:u Or,_~ lStl dl~ l'tllll'7' d\~t.k--:1 .. 1\h \ 'c...W ri d l:. «k l;t f'aartd&, l'k 4llun. " ~~t- •k Iol 11 h ~ t ll'lln tk LI li.Mclr•. t di ksbUJ. d'li .I f\ \U h I \k ~ f(, b (lft!i :t rtnll.l cf. f.;¡ h.lflo •• FIGURES I TEMPS FESTIVAL DE MÚSICA DE BARCELONA Claus per explicar-ne el definitiu enterrament En aquest món progressivamnt més complex de la comunicació, els viaranys per arribar a la llum sovint resulten complicats i, sobretot. de trajectòria imprevisible. Misteris insondables esclaten en un no res, i temes en principi i sobre al terreny d'elemental trajectòria esdevenen fites comunicatives inassolibles durant llarg temps. En aquest context, cal situar el fet que, a la fi, s'hagi fet llum sobre un dels misteris més insòlits que ha viscut la música barcelonina en els últims anys: la desaparició del Festival Internacional de Música dc Barcelona. Els fets van tenir lloc a l'acte de presentació als mitjans de comunicació del ll Festival dc 'P.trdor. Arrenquen del moment en què un informador planteja el fet elemental que, mentre el Festival de Thrdor, en absorbir el Memorial Xavier Ragàs de Teatre. ha potenciat de forma molt visible l'oferta teatral barcelonina en els inicis de la temporada, pel que fa a Ja música i en la seva coneguda i ja torça propagada absorció del l'al·ludit Festival de Música, havia perjudicat notablement l'oferta barcelonina de música clàssica, aixi mateix, d'inicis de temporada. Fet elementalíssim i incontrovertible a la llum de la programació. Dos concerts, estrictament catalogablcs com allò que habitualment s'entén com a música clàssica, i dos més que amb bona voluntat s'hi podrien incloure, contra els vint i escaig que oferia el Festival a cada edició. La pregunta és contestada, en primer lloc, pel màxim responsable polític del Festival, qui d'antuvi manifesta de forma cara la molèstia que li suposa la tasca de respondre i addueix que la qüestió es repeteix cada any. Cosa absolutament indemostrable. Perquè una cosa és que es pregunti el perquè s'ha defenestrat el Festival, i una altra que es pregunti el perquè d'un greuge comparatiu tan acusat amb l'activitat teatral. Tot seguit procedeixen explicacions sobre e l primer argument -aspecte arxiconegut- insistint en l'afany d'absorció del Festival, l'afirmació que el mateix havia perdut sentit absorbit per altres iniciatives privades -es va citar Ibercamcrai assenyalà que es recollia l'esperit del mateix Festival d'oferir aspectes innovadors del concertisme, etcètera. I com a mostra recordà l'oferta: un concert de cors d'òpera Jaume Aragall amb solistes, a cura de l'equip artístic estable del Liceu amb Aragall, VcrnetteMoore i Stefano Palatchi ; la versió del Requiem de Mozart a cura de la Capella Reial; el concert de Philip Glass, un músic de difícil adscripció formal; i el concert de Ja Banda Simfònica Unió Musical de Llíria, amb la partitura del ballet Be/monte de Carles Santos. La llum es començava a fer ja a partir d'aquesta resposta tan «il·luminadora». Una afirmació tan profundament assenyada com que el Festival havia perdut raó de ser, havia obert Ics portes. I abonar la teoria de la recuperació de l'esperit innovador del Festival en un concert tan arxi tòpic com el de cors d'òpera o en l'actuació dc la Banda Simfonica Unió Musical de Llíria, per molt que interpreti obra de Santos, resulta sens dubte quelcom que explica molt. I defensar el greuge comparatiu en quatre manifestacions contra vint i escaig és demostrar un sentit de la coherència si n:tés no problemàtic. Però com que la cosa estava encetada, calia arribar al final del procés «clariticador». I, així, el responsable dc la programació musical va voler dir-hi la seva. lla seva va ser atacar personalment, amb una gracieta pròpia dc la casa (a l'edició anterior del mateix acte havia tocat rebre a un altre col·lega). Naturalment, no va poder afegir res dc particular a allò que ja havia esmentat el seu superior jeràrquic. Arribats en aquest punt, la cosa ja quedava prou clara. La defenestració del Festival s'ha produït pel fet simple que el mateix ha anat a parar a mans absolutament inadequades per a entendrc'n el sentit, la funció i la història. Persones, a més, l'historial dc Ics quals en e l camp concret de l'esmentada música clàssica és absolutament desconegut. Potser no hi caldria afegir res més. Però, tanmateix, la cosa no va acabar aquí. Quan el tema Festival restava ja mort, una pregunta adicional el va tornar a la palestra, encara que fos per vida indirecta. Algú va demanar ampliació sobre el contingut del concert dc l'al·ludit Philip Glass. La resposta del responsable de la parcel·la musical -l'elevada prepotència dc la qual només és comparable amb l'envergadura dels seus fracassos com a gestor musical- va ser que ignorava amb quin conjunt actuaria i què hi interpretaria. Però va assegurar, això sí, que el concert seria bo. O sigui que un dels elements justificadors de la programació clàssica del Festival de Tardor s'ignora com i dc quina manera actuarà i què oferirà. D'aquesta manera quedava aclarit tot. EI Festival de Música] (al lò que representava i el seu paper en l'ambie nt musical barceloní) havia estat víctima d' una de les pitjors sorts que li podien caure. Anar a mans de botxins, i no a mans simplement competents i responsables. La llum s'havia fet definitivament. Ara cal cercar una altra Uum. La que aclareixi per quins mecanismes s'ha arribat a aquesta situació. Potser algun dia, una altra circumstància inesperada il·lumini aquesta nova i definitiva loscor que pesa sobre el que fou (i que segurament no Lornarà a ser mai més) Festival de Música de Barcelona, mort de mort no gens natural. a punt de complir just els seus primers 25 anys d'edat. Jaume Comellas (443) 27 TEMA Davant un nou marc educatiu Llei d'Ensenyaments artístics Aproxilnació a un projecte del Departament d'Ensenyament Joan Dcscals és e l Director General d'Orde nació i Innovació Educativa dc la Con<;cllcria d'Ensenyament dc la Generalitat. Amb e ll conversem una llarga estona, per tal d'aprofundir en els continguts dc la que ha dc ser la futura Llei d'Ensenyaments Artístics. basant-nos en l'esborrany d'aquesta Lle i, ja confegit, el qual ara és objecte d'estudi per d iferents instàncies inte ressades. D'antuvi, el senyor Dcscals remarca el caràcter d"csborrany, no de text dclinitiu, que ara s'estudia i, al mateix temps. anuncia la voluntat que aquest text adquireixi categoria dc llei dins de l'actual legislatura, aproximadament abans d"un any i mig. - La LOGSE -indi ca el senyo r Dcscals- estableix wts àmbits molt generals, als quals hem hagw de sotmetre'ns. f, a partir d'aquests àmbits, nosaltres estudiem la realitat de Catalunya per a inserir-hi la nostra normativa. Amb tota segurewr, si no haguéssim hagut de sotmetre'ns a la LOGSE, /anostra llei hauria estar diferent. Per al senyor Descals, la Llei d'EnsenyamentS Artístics - o la futura Llei- intenta legislar sobre la formació artística. l intenta que aquesta formació formi part d'un projecte global de desenvo lupament de la persona , al mateix temps que s'obrin Ics portes als especialment dotats per a l'activitat artística per a seguir-ne l'apre nentatge i esdevenir-ne expens. Aquests conceptes, el senyor Descals els sintetitza en tres apartats: a) Promoure la formació artística. b) Canalitzar i o rientar l'interès dc la societat per a la formació artística. e) Incrementar la sensibilitat artística col·lectiva. lòt això, en un camp d'activitats artístiques que es refereixen a la música, e l cant, el món de la plàstica i les arts escèn iques. Per això, la futura llei contempla la c reació, per part de la Generalitat, d'un Conservatori Superior de Música i Cant, una Escola d'Art Dramàtic i una Escola Superior de les Arts. I e l senyor Descals, en un procés de progressiva concreció de conceptes, puntualitza: 28 (444) -Es tracta de posar un àmbit a allò que ja eristeix, si més 110 e11 part, a la societat catalana, i establir diferems graus i cicles; o, cosa que l'e a ser In mateixa, articular les carreres artístiques. f e11tremig d'aquests dos objectes, el propòsit de la Llei és crear 1111s itineraris per a la sensibilit:ació artística, com Ull p/antejame11t importam per a I 'educació. Balxillerat musical Sens dubte una de les grans novetats que comporta la nova llei és la possible instituc ionalització del Batxi llerat musical. L'experiència, ja apuntada a part, en aquestes mateixes pàgines, de l'fnstitut de Badalona, ha servit de basc per a aprofundir en e l temps. - Hi ha l'erperiència de Badalona i, wmbé, la de l'Escola Virrèlia enl(lquest sellfit -adverteix el senyor Descals-. Ara -continua-. la nova llei ho planteja d'una manera molt determinada. I, de fer, l'experiència de Badalona forma part d'una sèrie d'iniciaril·es experimentals que, en conjunt, daren de fa uns cinc anys, i que tenen presents altres aspectes educatius, els resultats de les quals analitzarem ara. Ho faran experts no vinculats a la Conselleria d'Ensenyamem. f , de fer, en el cas concret del Batxillerat musical, ja podem avançar que els resultats han eswr bons: s'ha demostrat que la inclusió de l'ensenyament musical en el si del procés educatiu general no pertorba gens el grau de maduresa escolar. El senyor Descals precisa més encara . - Quan parlem de Batxillerat artísticno és només Batxillerat musical- no pretenem formar ni músics, ni actors, ni pintors. Pretenem que, a més de /afonnació musical bàsica que s'atorga de manera ja habitual a les escoles, hi hagi uns itineraris per a desenvolupar els estudis musicals i artístics. Hi haurà qui escollirà l'itinerari de la música; qui, el de les arts plàstiques. Però 110 tots els qui oprin per algun d'tu¡uesrs itineraris hauran d'estudiar després necessàriament nuísica. A la RepiÍblica Federal Alemanya, només el 2 o el 3 per cent dels qui cursen el Batxillerat musical ran després al Conservatori. Però és evident que, qui vulgui dedicar-se a la música, si ha cursar el Batxillerat musical estarà molt més preparar. Continuem fent un recorregut succint per la nova Llei. La figura del CEDEM apare ix com una altra possibilitat especial. Aquesta figura és definida, a l'Article 16 de l'esborrany de Llei. com a: «Centre docent no universitari, de règim general, que presti dedicació especial als ensenyamentS de Música i Dansa" . Es tracta, per tant, d'uns centres especials, dedicats als qui ja mostrin una vocació molt específica per a Ics arts i, doncs, constitueix un pas endavant en un procés d'especialització, sense perdre de vista, però, la formació integ ral i genèrica de l'alumne. D 'aquesta manera, es constitueixen tres niveJis de successiva superior intensitat de dedicació a la formació artística. El primer nivell, constituirà l'cnscnyamcm general normal, comptant però amb una concreta dedicació a les arts; el segon nivell , el constituirà el Batxillerat artístic; i, finalment, e l tercert, aquests centres especials centrats, a efectes d'identificació, amb Ics sigles CEDEM. Mentrestant, la figura del Conservatori dc Música es manté amb l'actual estructura dc funcionament, amb moditïcacions en e ls terminis de cicles Ga comentats en l'article de Josep Maria Vilar), però obrint-se a la col·laboració amb centres d'ensenyament general pel que fa a la realització del Batxillerat musical en els nivells mitjà i superior. 1 aquesta coJ·Iaboraci6 o interre lació pot arribar també a la Universitat. A aquesta instituc ió se li atorga, de manera tàcita sinó explícita, la parcc l·la musicològ ica , i es de ixa, per tant, aJ Conservatori les matèries més específicament vinculades a l'ofici interpretatiu. i també a disciplines derivades de la composició, l'anàlisi musical, etcètera. R.R.M.C. TEMA Anàlisi de les noves propostes legislatives La legislació sobre els ensenyaments de música no s'actualitza gaire sovint. El curs 1990-91 que està començant encara es regirà per una llei aprovada el 1966; i l'anterior a aquesta era del 1942. Aquests darrers 34 anys han estat d'immobilitat en la legislació sobre docència de la música, però no en la legislació sobre l'ensenyament en general. Les darreres reformes en els ensenyaments regulats passaven per alt qualsevol referència a ls ensenyaments artístics. El passat curs 1989-90 ha estat el del debat de la LOGSE (Lcy Organica de Ordenación del Sistema Educativa). En el moment d'escriure aquests ratlles ja ha estat aprovada pel Congrés dels Diputats i el seu text s'ha tramès al Senat per a la ratificació definitiva. La LOGSE y la «Llei dels Ensenyaments Artístics» Tal i com es diu a !'«Exposició de motius» que precedeix l'articulat de la LOGSE, és la primera vegada que s'aborda una regulació extensa dels Ensenyaments Artístics en el context d'una reforma del s istema educatiu . Així, e ls ensenyaments artístics esdevenen ensenyaments regulats de règim especial. Això ha permès que, en el marc d'aquesta llei general, i sense esperarne l'aprovació definitiva, el Departament d'Ensenyament de la Generalitat (D. E. d'ara en endavant) endegués la confecció d'una «Llei dels Ensenyaments Artístics». En aquests moments, hi ha redactat un esbor- rany d'avantprojecte que s'ha tramès als directors de Conser:vatoris per a estudi i discussió. Mentre que la de Madrid és una Llei General i la de la Generalitat n'és un desplegament concret, en la majoria de llurs punts la segona concreta més que la primera, sense cap possibilitat d'entrar-hi en contradicció. La LOGSE és una tasca de concreció a les administracions autonòmiques, al mateix temps que les lliga de mans per a evitar qualsevol desviació del marc general. L'articulat de la LOGSE agrupa els ensenyaments en música i dansa, art dramàtic i un tercer apartat d'arts plàstiques i de djsseny, esquema que comparteix el D. E .. amb l'excepció que la dansa s'agrupa amb l'art dramàtic. i la música s'anomena, estranyament, «música (445) 29 TEMA 1 e s r i cant.. , com si la primera no inclogués la segona. Segons e l document del D. E., els centres on es cursaran els estudis de música s'anomenaran Conservatoris (el nom no apareix a la LOGSE). Per primera vegada, el D. E. defineix uns objectius generals d'aquests ensenyaments artístics, tant en l'ordre individual com en el col·lectiu i el professional. Ultra l'encert d'aquest plantejament -que unifica criteris amb la resta dc la reforma educativa del D. E.- és grat dc veure com, en el camp professional , els objectius són, per aquest ordre: expressarsc i crear, dotar dc tècniques adequades, i capacitar per a la docència i la investigació. Els Conservatoris continuen sense grans canvis No sols es manté l'estructura dels Conservatoris, sinó també la divisió dels estud is en tres graus i, fins i tot, els noms que reben: elemental, mitjà i superior al document de Madrid, mentre que el D.E. afegeix, com a sinònim per al segon d'ells. el de «professional" bo i oblidant que són moltes les facetes de la professionalització del músic en les quals aquesta titulació no és suficient, i que el títol veritablement «professional,. és, en molts casos, el superior. 30 (446) L'acreditació a cada final d'etapa és com fins ara: certificat de grau elemental i títols d'intèrpret per al professional sense cap altra especialització que Ja de cantant solista o d'òpera. Pel que fa al superior, no es parla de titulacions ni especialitats. Sols de passada s·hi fa referència a possibles connexions amb Ja Universitat, un tema llargament debatut i que no queda concretat en aquestes lleis. En cap dels dos documents no hi ha uns objectius diferenciats per a cada grau, fet que sembla especialment greu en el document del D.E. Les úniques novetats són en la durada de cadascun dels graus: 4 anys per a l'elemental, 3 cicles de dos cursos cadascun per al mitjà, i una durada variable per al superior. La variació sembla suficientment important com per a merèixer una argumentació i una exposició de motius (que la LOGSE no dóna). Per una banda, hom podria pensar que hagi estat motivat pel baix nivell dels intèrprets professionals del pafs. Però és evident que, voler apujar el nivell, simplement, allargant el període de docència, és una fal·làcia. D'altra banda, això es podria basar en una petició -tàcita, si més nodels mateixos Conservatoris. Em refereixo a aquest costum tan estès de desdoblar i fer repetir cursos. ..aconsellar.. de no examinarse, dupücar cursos d'«iniciació• i altres artificis que els Conservatoris han ideat per a allargar el procés d'aprenentatge, barrejant desordenadament conceptes com sen- sibilització, formació, professionalització, etc., i sense entrar en una crítica profunda del model educatiu i pedagògic, cosa que aquestes lleis tampoc no aborden. També deu respondre a una reivindicació dels Conservatoris (i és un mal artilugi per a combatre la massificació de les aules) el fet de posar proves d'accés als cicles mitjà i superior, que queden definitivament instaurades gràcies a Ja LOGSE. Així, un mateix professor haurà d'examinar dos cops el mateix alumne: un, per a aprovar-li el quart curs, i un altre, per a donar-li entrada al cinquè. Realment, és una situació sense paral·lels en la resta del sistema educatiu. Al llarg d'aquests documents, no hi ha cap referència al sistema d'avaluació ni als exàmens. Això pot fer pensar que s'aboleixen els tribunals i que s'aplicarà l'avaluació continuada, com a la resta dels ensenyaments. Els professors d'instrument tindran coses a dir-hi. Tot i que la LOGSE no hi fa referència. el text del D. E. estableix una correlació amb els ensenyaments de Règim General: el grau elemental coincideix amb l'ensenyament primari, i el mitjà, amb el secundari (dels 12 als 18 anys). Llàstima que els extrems quedin mal definits: Ja LOGSE dóna una durada variable al cicle s uperior i no fa referència als lligams amb la Universitat; i els estudis de Musicologia que, a poc a poc, es van iniciant a Ics universitats espanyoles cobreixen un percentatge e TEMA mínim dels estudiants de cicle superior de música. D'altra banda, el D.E. preveu l'eKistència d'un «període preparatori de caràcter voluntari» (no se sap si per al centre o per a l'alumne), que pot tornar a allargar el procés educatiu i retardar l'entrada en contacte de l'alumne amb l'instrument. Fins i tot, pot entrar en conflicte amb la música en l'ensenyament primari i perpetuar sense clarificar- el debat iniciat fa uns anys sobre què ha de fer l'escola i què el conservatori. La música a l'escola Les referències de la LOGSE a la música en els ensenyaments de Règim General són molt genèriques. Les concrecions corresponen als dissenys dels currículums escolars que cada comunitat autònoma està preparant per a cada etapa de l'ensenyament: 3-6 anys, 6-12, 12-16 i 16-18. Segons la LOGSE, seran els mestres especialistes els qui impartiran la música a l'ensenyament primari, mentre que el D. E. limita aquesta intervenció al cicle superior (10-12 anys). En la seva reglamentació del Batxillerat, la LOGSE obre la possibilitat a un Batxillerat d'Arts, al costat dels de Ciències, Humanitats i Tecnologia. El D.E. va més enllà i preveu l'existència de centres d'edu- <t: ..s z g..se <t: ..s .....;¡ u <t: f-4 < ..s e o -¡¡ ..s ..s o (,) c:rl .~ ,:g :J u~ -¡¡ ~ u "'::1o ...... ..s o e;¡p... ~ (,f) ~ -¡¡ <t: "'....o ~ ¡..... (1'\ 8 00 o I i ~ .~ o > -¡¡ ::1 "''ü"' "' "'..sEo .. f-4 (,f) .... (,) ::l > "'ooe:: ~u < --u cació de tots els niveUs que, per un increment en les seves plantilles dc professorat o mitjançant convenis amb Conservatoris i Escoles d'arts, ofereixin a determinats alumnes una preparació artística (musical) més intensa. Aquests són els únics aspectes amb reals novetats d'aquesta reforma. En aquest sentit, les experiències que s'han fet mitjançant convenis entre Instituts i Conservatoris són una possibilitat que la llei del D. E. sembla que no contempla. El Batxillerat musical s'impartirà en Instituts on s'hagi ampliat convenientment la plantilla de professorat. El D.E. no articularà convenis amb Conservatoris, que depenen majoritàriament de l'administració local. D'altra banda, però, sembla que s'obre una porta al canvi en aquest sentit: la Generalitat contempla per primera vegada la possibilitat de crear els seus Conservatoris. De fet, per aquesta llei ja es crea el «Conservatori Superior de Música i Cant de Catalunya». Consideracions finals guiats en aquest camp quan estiguin encaminats a «fomentar el coneixement( ... ) del patrimoni folklòric artístic i artesanal dc Catalunya». Ni l'anomenada «música moderna» ni aquelles escoles de música que tenen un alumnat, sobretot d'adults, que volen uns coneixements de música sols per al gaudi personal, no troben, doncs, una via de legalització en aquests ensenyamentS no regulats. En definitiva, aquesta Llei Orgànica i la consegüent «Llei d'Ensenyaments Artfstics», més que una veritable reforma és un seguit de canvis tímids que no làn variar Ics estructures bàsiques del sistema educatiu. i que consolida alguns dels errors actuals. Les úniques excepcions positives són algunes declaracions de ocbones intencions~. el Batxillerat musical, els CEDEM (centres que combinaran els ensenyaments dc règim general amb els de règim especial de música) i els ensenyaments no professionals, si el D.E. no n'hagués tet una interpretació tan restrictiva. De fet, però. per a saber l'abast real dc la reforma caldrà esperar a veure com es dissenyen els currículums escolars dels Conservatoris. tasca que a Catalunya és competència del D. E. Llavors serà el moment de veure quines estètiques musicals s'hi incorporen, quines especialitats s'hi contemplen, si l'alumne ha de cursar assignatures aïllades com fins ara o bé cursos sencers, quina metodologia (en el Llenguatge musical, en l'Anàlisi, en l'lnstrumcnt) es potencia des de l'Administració, qu ins esforços reals es dediquen al reciclatge del professorat i a la millora real dc l'ensenyament, etc. Mentrestant, valdrà la pena d'intentar participar en aquest debat que tot just ha començat. Resulta també interessant la possibilitat que dóna la LOGSE: cursar ensenyaments artístics no professionals. Malauradament, el D. E. només preveu ensenyaments no re- Josep M. Vilar Professor de Música de l'Institut de Batxillerat <<Lluís de Peguera», de Manresa. Butlleta de domiciliació bancària Butlleta de subscripció Senyors, els agrajré que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà CONSORCIS DEL PALAUDE LA MÚSICA CATALANA I DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, pel pagament de la meva subscripció a la REVISTA MUSICAL CATALANA. Nom i cognoms Carrer Població Província Titular Banc/Caixa Núm. compte Agència Adreça agència Població Desitjo subscriure'm a partir del número Núm. llibreta Signatura amb la quota anual semestral Telèfon Dte Professió O O O de 2.750 ptes. de 1.450 ptes. Faré efectiu l'import mitjançant taló bancari adjunt domiciliació bancària o o Per subscripcions a l'estranger, consulteu el preu. JOVEN ORQUESTA NACIONAl DE ESPAÑA JOVEN ORQUESTA NAOONAL DE ESPAÑA AUDITORIO NACIONAL DE MUSICA Pmcipe de Vetgo10, 136 28002 MADRID NOMBRE YAPEWDOS ................................ ... ~········ ··············~ .... ... .. .. INSTRUMENTO....................................... CAl.lf/PlAZA ... _........._.......... ····-~···. ...•...... ··········-·· . ... ... . .............. Ni .. CODIGO POSTAL . ····--··-··· -········-··· .• _ .... OUDAD............................ PROVINCIA .. ... ........ .. ........... • . .. .... .. PAlS ...................... _. ........ .. llli!!!t'!:!:f!'!!',\t!!. TELEFONO ( ) ...................................................................................................... . TEMA Sobre l'esborrany d'avantprojecte de la Llei d'Ensenyaments artístics Darrerament, una colla de lèts aïllats d'una extraordinària lucidesa m'han fet recuperar, en part, l'esperança de ser possible sortir de la cri!>i musical que arrosseguem des del franquisme. Detallaré, seguidament, quatre d'aquests fets, a tall d'exemple: I) L'Edmon Colomer suma a la seva formidable tasca com a director de Ja jove orquestra de l'Estat - ells encara en diuen allò de «Nacional dc España»- una convocatòria per a Ja provis ió de places de l'Orquestra del Principado de Asturias que diu, textualment: «La orquesta del siglo XXI: movimiento escénico, 111úsica de cdmara, grane/es compositores de hoy. instrumentos origina/es pam grane/es compositores de ayer, ópera ... "· Crec, sincerament, que aquesta proposta és una de les visions orquestrals més interessants, innovadores i enlluernadores que es poden trobar en el context internacional d'avui dia. Sort.! 2) Dins dc l'àmbit dels instruments originals, un altre grup de recent creació. la Capella Reial dc Catalunya, dirigida per Jordi Savall, ha aconseguit que autors del nostre país puguin ser escoltats a Europa amb versions d'antologia. Hi estem una mica més considerats des que el seu disc amb les misses de Joan Cercrols (Marto rell, 1618-Montserrat, 1680) té la coberta tapada amb segells dc grans premis europeus ben merescuts; o des de Ja seva versió de l'òpera Una cosa rara, del valencià Vicent Martín i Soler (1754-1806), a París -aviat, al Liceu!- amb gran èxit dc crítica i públic. En una línia similar, els discs en curs d'aparició d'Albert GiménezAtenelle (Mompou). l'Orquestra del Lliure (Falla), el grup Vol ad Libitum (Brncic, Nuix, Russinyol. .. ) etc.. faran conèixer compositors del segle XX, que bona falta ens fa! 3) Els responsables dc la FundaciÓ Caixa de Pensions han portal a terme un curs d'esti u molt especial, ja que han posat el dit a la nafra. Efectivament, un dels problemes més g reus que tenim és la fa lta dc grups de cambra; això f~t que el «ji·eelancing>> sigui molt baix - no hi ha prou grups, no hi ha possibles feines per a col·laboradors d'aquests grups (quartet') amb piano, o amb un altre instrument dc corda o de vent. .. ). Doncs bé, si tenim en compte que, avui, el país que «exporta» una major quantitat de grups de cambra - g ràc ies a la quantitat i qualitat de les seves «ex istències»- és Anglaterra, entendrem la idoneïtat de l'encàrrec fet a Eric Hollis: e l dc dissenyar I'Stage tnternacional dc Música de Cambra. Aquest disseny s'ha basat en els «grups en residència», institució molt habitual a Anglaterra i altres països, i molt poc coneguda aquí. Així. el Quintet dc vent Albion, el Quartet de corda Endcllion i el Trio de Barcelona, entre altres, a més de treballar aspectes individuals. han pogut aportar un bagatge d'experiències i vivències, com a grups d'èlite, impossibles d'improvisar. Els resultats, a tot nivell, han estat un èxit, com es va demostrar en l'cxccl·lent marató de cinc hores, a càrrec de tots els grups presents a I'Stagc. (En Ja mateixa línia, cal donar Ja benvinguda a Ics noves orquestres de cambra dc què disposa el pafs. Endavant les atxes!). 4) La Gui ldhall School of Mus ic and Drama, de Londres, ha reconegut e ls estudis d 'una escola especialitzada d'aquí - per cert, amb un grup «en residència»!- : l'Escola de Bare lona, dirigida pel Trio dc Barcelona (Gerard i Lluís Claret, i Albert Giméncz). Aquesta ha fet ja els pri mers exàmens a la seva seu, amb resultats brillants. L'aval que aquesta prestigiosa institució anglesa dóna a una escola d'aquí és extraordinàriament important, des de molts punts de vista. Cal canviar una legislació educativa esdevinguda inoperant Però ... , ¿què té a veure, tot això, amb l'encàrrec de Ja «Revista Musical Catalana» de fer un comentari a l'esborrany d'avantprojecte de llei d'ensenyament<; artístics de la Gene ralitat? Intentaré respondre-ho... amb quatre preguntes més: I) ¿Com han de preparar-se els joves músics per a poder entrar a formar part d'algun dels grups estatals -o europeus, perquè no?- que toquen amb instruments dc l'època? ¿Com ho han de fer els professionals que volen ampliar el camp d'acció e n (449) 33 TEMA aquesta direcció? A pràcticament tot Europa hi ha els diplomes i els estudis per a qui vol fer violí barroc, per exemple, com a primer instrument; o per a qui vol especialitzar-s'hi, a més de tocar el violí actual. Al Conservatori de Gnmollcrs, on treballo, a més del cos central d'assignutures hem creat una secció de música del segle XX i una escola de música antiga. Els responsables d'aquest darrer Departament han enregistrat per a algunes dc Ics millors companyies discogràfiques europees, però, si com a resultat dels seus ensenyaments donessin un diploma de violí barroc, seria il·lcga l. Això no existeix (cal anur u la Guildhall. o a qualsevol altre conscrva10ri europeu, per a aconseguir-nc e l reconeixement). El panorama actual només permet ducs solucions: la primera és queixar-nos dc Ja massiva presència d'estrangers en eb grups esmentats; i, la segona, és canviar d'una vegada la legislació que impossibilita. en la pràctica, qualsevol esforç dirigit a aconseguir que els nostres estudiants i músics tinguin Ics mateixes oportunitats. En el moment en què les tinguin , estic segur que no caldrà preocupar-se gaire per si els candidats s6n d'aquí o d'allà. Malauradament, l'esborrany no diu res respecte a això! Potser està previst dc tractar-ho en el futur reglament. Toquem fusta! En aquest moment. Ics activitats lloables que alguns conservatoris i escoles estan duenr a terme en aquest terreny existeixen malgrat la legislació. 2) ¿Com és que l'Escola de Barcelona ha hagut dc refiar-se de Londres, per a poder donar títols? ¿Com és que a la Gui ldhall no e ls importa que algun dels seus responsables no tingui títol -és clar, després dc sentir-los tocar!-? ¿Com és que els conservatoris tenim tanta dificultat a poder contractar el millor candidat -amb l'instrument als dits-, si aquest ha estudiat en un lloc on no poden donar títols?; (en el cas que el millor candidat estigui titulat. no hi ha problema, evidentment; però això no passa tan sovint com caldria). ¿A qui s'escollirà, per donar classes al Conservatori Superior de Música de Catalunya: el titulat o el mi llor candidat, si aquests no coincideixen? Si s'escull el titulat, tot i no ser el millor candidat. la quantitat dc gent que optar~t per aprendre en un allre lloc, encara que no hi obtingui un diploma. serà molt alta. Si combinem la primera pregunta (sobre la total incapacitat dels conservatoris -segons la legislació- per a adaptar-sc a les necessitats reals de la societat, creant nous estudis i diplomes) i la segona (sobre l'exigència del títol fin s i tot quan és obvi que no cal). obtindrem la bonica situació kafkiana en la qual estem inmersos al nostre país. I qui pugui, que se n'escapi! A l'esborrany, sembla que s'hi mantenen aquests criteris, fil per randa. 3) ¿Com s'ho ha de fer un conscrv-.uori per a contractar laboralment, per a un pe34 (450) ríode superior a tres anys, un quartet «en residència..? Amb el sistema actual, que no sembla que canviï a l'esborrany. podria ser que el segon violí guanyés el concursoposició. i que els altres tres es quedessin al carrer per no tenir títol, o perquè algun alrre candidat hagués tret una dècima més de puntuació, gràcies a Ics preguntes que els pot fer un tribunal, compost majoritàriame nt per gent a liena al conservatori. Evidentment. això és una bowade; però si no es flexibilitza l'accés als conservatoris, amb criteris europeus. perdrem bous i esquelles. Si és que encara ens en queden! 4) Tots els discs que s'han esmentat al llarg d'aquest article. s'hauran enregistrat amb equips i tècnics estrangers -si més no. de residència, en comptar amb l'excel·lent Pere Casulleres. ¿Saben que el Reial Conservatori de la Haia, per exemple, disposa dels estudis i del diploma d'enginyer de so, entre moltes altres «professions» musicals? La nova legislació. ¿.permet de fer això aquí. per tal d'estar al dia, fer convenis amb estudis del país i ajudar-los, amb l'objectiu de poder enregistrar amb les lletres DDD a tot arreu? Bé: pensem que en el reglament posterior a la llei, es creïn els estudis de violí barroc i dc tècnic dc so (tant de bo!) ¿Caldrà esperar tot el que hem hagut d'esperar fins ara, per anar-hi incorporant les noves necessitats que es vagin produint? Al meu criteri. Ics millors coses dc l'esborrany - que n'hi ha, afortunadamentsón les que ens acosten al marc europeu . flexibilitzant i donant autonomia a un e nsenyament que necessita més llibertat que no cap altre. No es poden posar dificultats al talent, a la innovació, a l'adaptació dels ensenyaments i dels diplomes a la realitat. Articles com el 30/2 o el 3311 i 2, que permeten entrar a cursar estudis a qui tingui grans qualitats. encara que no tingui tots els «requisits», o bé abreujar la durada normal dels cicles, admetem Ja superació de més d'un c urs en el mateix any acadèmic, etc., seran extraordinàriame nt positius en l'ensenyament. Igualment, i per la mateixa raó, resulten molt adients els a rticles que marquen la filosofia general del projecte (Art. l.a., per exemple) i e ls que permeten el batxillerat artístic, tot admetent la col·laboració escola-conservatori. Aquesta era una dc les grans mancances de la legislació anterior. Pe rò encara s'hi mantenen massa coses provinents de l'obstacle fonamental que té el desenvolupament de la música al nostre país: e l decret franquista de l'any 66 (encara en v igor, tot i ser probablement anticonstituc io nal i, de totes totes. dolent!). Per acabar, no puc resistir la temptació d 'una altr..t bowade, relacionada amb Ics dificultats evidents de la Generalitat per a legislar, en el marc d'una autonomia dc tercera divisió (Alemanya és un bon exemple per a aprendre-hi de música -i d'autonomies, per cert!). ¿Cal que mantinguem el cant com a quelcom aliè a la música, parlant sempre dc música i cant? A Catalunya, i a molts llocs d'Europa, el cant és una part fonamenta l dc la música. Ja sé que. a Madrid, a més de l Real Conscrvatorio Superior dc Música, tenen la Escuela Superior dc Canto... Carles Riera Director del Conservarori J. M. Ruera de Granollers TEMA Batxillerat:, modalitat • de musica, una via a considerar L'Institut d'Ensenyament Secundari Badalona-? (Centre públic creat, entre altres raons, per experimentar la Reforma del Sistema Educatiu), en aquest curs 89-90 ha acomiadat la primera promoció d'alumnes de l'Estat que han cursat e l Batxillerat de Música. Tal com més endavant exposarem amb més detall, aquesta experiència es basa en un model que integra els ensenyaments musicals i els generals; és a dir, que permet als adolescents amb interès per a la música combinar els estudis de Secundària amb els estrictament musicals. A Catalunya hi ha experiències, com l'Escolania de Montserrat o les Escoles Virtèlia entre les més conegudes, on es porten a terme tots dos tipus d'ensenyament en un mateix Centre. Però tant l'un com l'altre són Centres privats que conjuminen de la millor manera possible tots dos models existents, i les connexions que s'estableixen entre ells són o rganitzatives, però, oficialment, no tenen objectius comuns. El Batxillerat de música (que es cursa entre els 16 i els 18 anys) s'ha creat dins el marc de la «Ley dc Ordenación General del Sistema Educativo» (LOGSE) que, si bé encara no s'ha aprovat, els seus avantprojectes contemplen l'existència d'un Batxillerat en el qual es preveu el de Música. Causes i avamatges De tots és coneguda la problemàtica que es planteja als estudiants de música quan intenten seguir tots dos tipus d'estudis: - la secundària general, i -els ensenyamellls específics de música. La situació d'aquests nois i noies, fins ara, mai no s'havia tingut en compte, i es produeix per una greu manca de coordinació entre ambdós estud is, generant un excés de feina que, freqüentment, se soluciona donant prioritat als estudis més generals, però menys motivadors, la qual cosa és causa de desencís en l'alumne. Aquesta experiència pretén racionalitzar el treball d'aquests alumnes de forma que: • Per un costal, tinguin una adequada distribució horària que els permeti d'afrontar aquests dos estudis amb una coordinació lògica i assequible del temps. Això es concreta en un horari lectiu a l'Institut, els matins, deixant les tardes per a assistir als Centres de música especialitzats i per a estudiar (principalment, per a la pràctica de l'instrument). • Per altra banda, se'ls redueixi l'ho ra ri lectiu de l'Institut, pel fet que hi ha dete rminades matèries (com el Llenguatge mus ical , l'Instrument, e l Conjunt instrumental, etc.) que formen part del currículum del Batxillerat de música, però que es cursen als Conservatoris o Escoles de música. D'aquesta manera poden disposar de més temps per a la pràctica instrumental i per a altres activitats musicals indispensables. • I, en darrer lloc, obtinguin el complement a l'aprenentatge que fan al Centre especialitzat de múska (Conservatoris o Es- coles de Música) i que es trobi dins els respectius inte ressos i necessitats, amb matèries com Info rmàtica aplicada a la música, Expressió corporal, etc. La nostra experiència L'experiència feta al nostre Centre parte ix d'una proposta de Batxilleratc; amb modalitats tancades, essent el Batxillerat dc música una d'elles. Els Batxillerats estan integrats per dos tipus d'assignatures. • Les comunes (a tots els Batxillerats), que són: Llengua catalana, Llengua castellana, Llengua estrangera, Educació física i Història. (451) 35 TEMA massa rígida per. a molts alumnes, i permet de triar, entre un ampli ventall d'específiques, les matèries que s'adaptin més als seus interessos. Aixi, res no impediria a un estudiant de la branca científica de continuar e ls estudi s matemàtics i de compaginar-los amb els d'Educació de la veu o Llenguatge musical. Es tracta d'un nou model , però no pas contradictori amb el que nosaltres hem experimentat, ja que continua permetent, a l'alumne que així ho desitgi, la possibilitat de «dissenyar-Se» un Batxillerat primordialment musical. Coordinació Instituts-Conservatoris • Les específiques , que permeten definir Ics diferents opcions, les quals en el nostre cas són: Audicions musicals, Història de la cultura, Llenguatge musical, Instrument musical, Educació de la veu . Conjunt instrumental , Express ió corporal, Estètica, Acústica, Matemàtiques aplicades a la música i Informàtica aplicada a la música. Farem una petita referència a cadascuna d'aquestes matèries específiques: Audicions musicals: aquesta disciplina fa un seguiment de la història de la música a través dels temps, des de la Prehistòria fins als nostres dics. Història d e la cultura: és molt difícil, per no dir impossible, dur a terme el seguiment entenedor i lògic del fet musical , a través del temps, sense una referència constant a la situació social, política, cu)tural i artística dels períodes treballats. Es aquest , doncs, el motiu d'incloure aquesta matèria en l'experiència que s'està exposant. Llenguatge musical i Instrument musical: els alumnes cursen aquestes dues matèries als Centres especialitzats de música. Això significa que els són descomptades, de l'horari lectiu de l'Institut, les hores que bi dediquen. Educació de la veu i Conjunt instru- 36 (452) mental: aquestes disciplines es duen a terme a l'Institut, excepte quan l'alumne cursa Conjunt vocal o Música dc cambra al Conservatori o Escola de Música. Si es produeix aquesta última situació, el tractament és el mateix que en el cas de les matèries de Llenguatge musical i Educació instrumental esmentades anteriorment. Expressió corporal: pretén oferir a l'alumne una disciplina educativa dinàmica, basada en la descoberta i e l coneixement del propi cos, així com de les seves possibilitats psicomotrius. Estètica: estudia els objectes artístics (no solament els musicals) aixi com les altres manifestacions de la sensibilitat. Acústica i Matemàtiques aplicades a la música: intenta donar a l'estudiant de música aquells models físico-matemàtics que li permetin d'entendre el so i tot el seu entorn, com element primer del ter musical. Informàtica a plicada a la música: com el seu nom indica, amb aquesta matèria s'intenta dotar a l'alumne dels continguts bàsics que li permetin utilitzar les noves tecnologies (programes informàtics, sintetitzadors, seqüenciadors, etc.) com a cines que li facilitin la comunicació musical. El Batxillerat que el Departament d'Ensenyament vol començar a experimentar el proper curs 90-91 obre aquesta estructura, Posar en pràctica aquest model integrat significa, necessàriament, la coordinació amb un Centre especialitzat de música. En el nostre cas, hem establert el lligam, principalment, amb el Conservatori de Música de Badalona. Aquesta integració, no tan sols afecta el currículum cursat, sinó també l'organització horària, de manera que les assignatures que els nois i noies cursen a l'Institut les fan als matins, quedant-los les tardes per assistir als Centres de música. La coordinació de tots dos tipus de Centres ha de servir, en primer lloc, per resoldre aspectes com: • L'adequada articulació horària, esmentada anteriorment. • El seguiment del procés d 'aprenentatge dels alumnes que comparteixen ambdós Centres. • Fer front comú a les adversitats socials que tradicionalment han afectat i continuen afectant els músics. Perquè aquesta coordinació sigui viable, és imprescindible l'establiment de relacions institucionals entre el Departament d'Ensenyament i els Conservatoris i altres Centres especialitzats de música. Pe rò aquesta expe riència afecta només l'etapa Secundària postobligatòria; és a dir, entre els 16 i els 18 anys. Valorem positivament aquest intent d'integrar tots dos tipus d'estudis, principalment per la llum que per a tot el col·lectiu representa; però es evident que s'hauria d'eixamplar i que s'hauria de donar en l'Etapa Primària i en la Secundària Obligatòria (dels 6 als 16 anys), i culminar a la Universitat, amb la creació d' una Facultat de Música que unifiqués els nivells superiors de l'ensenyament musical, tal com es fa e n molts paï· sos del nostre àmbit cultural. Rosa Maria Girbau Professora de Música de l'lES Badalona-7 Núria Losada Professora del Conservatori de Música de Badalona / MON SONOR Don Giovanni, sota el signe del treball d'un gran equip El drama líric, drama «giocoso», tragèdia, més perfecte entre tota l'obra mozartiana podria ésser judicada com una fantàstica cantata si no comptés amb la tangible i genial presència de Da Ponte. Escena vertiginosa, autèntica antinòmia de les divines longituds wagnerianes, que fa de «Don Joan» una producció ideal per a ésser escoltada en la tarda d'un diumenge amb els ulls closos i reverencial recolliment. Per una banda es tracta de la més fantàstica sèrie d'àries, duets i tota mena de combinacions, fins aJs famosos sextets fmals d'acte. Es una combinació constant durant quasi tres hores, amb una sublim qualitat que no decau ni un sol instant. Per altra, la conseqüència és, una vegada més, Ja d'acostumar-nos a conèixer aquelles versions discogràfiques on tots els vuit protagonistes són uns respectius «lO» en la seva corda. Si relacionem ambdues consideracions, s'arriba fàci lment a la conclusió que es tracta d'una representació que exigeix un elenc molt anivellat, sense cap debilitat, en un sentit prioritari d'equip, i a la conseqüència que tot allò que es pot esperar i exigir normalment en qualsevol teatre d'òpera és aquest plausible ..g,. uniforme que han mostrat ara els alemanys. Ja que es tracta dc fenòmens culturals que no es poden lògicament proclamar abans d'una representació, el públic hauria d'estar ja adequadament advertit per eU mateix que un "Don Joan• com el que ara hem vist i escoltat és quelcom ja molt important i al niveU d'allò que habitualment es fa en els millors escenaris, inclòs el prestigiós de Munic. Seguim preferint que una determinada ària no ens faci enyorar versions més sublims a canvi que toL'> aquests cantants que han d'estar constantment «fènt escena» i gairebé innombrables combinacions vocals no mostrin la més lleu fissura de conjunt. I això és el que ha passat, sens dubte per fortuna, amb les representacions esmentades. Però pel damunt de tot hi hagué l'Orquestra titular del teatre alemany, sota la gran direcció de Wolfgang Sawalisch (pel que fa a la data que comentem). Així, haurem pogut escoltar una producció eminent quant a musicalitat, plena de matisos constants que sorgeixen del dens llibret de Da Ponte i de la genial intuïció dc Mozart, amb una corda i una fusta incomparables. Interpretació musical clàssica germànica, tant com Ja producció escènica que, junt a encerts com el de l'escena del ball (amb els tres conjunts a l'escenari), no deixava de mostrar una certa manca d'actualitat teatral. No era una producció de «bicentenari» però, insisteixo, aquella que ens hauria exigit un viatge a Munic per a gaudir-la. Quant als cantants, tornem a necessitar fer menció d'aquest tipus de representació en la que normalment trobarem els millors elements estables de cada companyia, indiferents als canvis diaris i amatents a les interpretacions que els han estat ordenades minuciosament al llarg de temporades. El protagonista Alan Titus, ben convincent quant a cantant, féu un «Don Joan" també germànic, cínic, violent, una mica tàustic tal com allí s'acostuma. El Leporello dc Helmut Berger-Thna, dc semblant magnitud, també va defugir les freqüents interpretacions histriòniques, amb el gran avan- tatge que -junt amb l'anterior- tenien un italià clar i perfectament comprensible. Don Octavi de Peter Seifert sembla un paper especialment mimat pel director, perfectament encaixat en el personatge més aviat mansuet i dolç. Masetto de Christian Boesch, enrasat en el nivell general. El Comcndador potser mostrava el cantant més absolut, impecable, poderós i dramàtic de tot l'elenc. Quant a les dones, la Ian1entable defecció de Julia Varady ens va fer tornar a la jove Eva Johansson de l'estrena. És una excel-lent cantant, que naturalment ens va proporcionar un personatge distint de l'habitual, més ingenu, més juvenil i amb menys presència aristocràtica. Donna Elvira de Trudeliese Schmidt era un personatge exagerat, massa esperitat, innecessàriament histriònic, que va contribuir segurament a fer la plausible línia vocal del primer acte aparegués clarament cansada cap a la ti de la representació. Finalment, una bona impressió de Ja Zerlina de Janet Perry, bonica petita veu i actuació discreta. Josep Casanovas (453) Yl MÓN SONOR RETRAT José van Dam: una gran veu al servei d'un gran actor El gran baríton José Van Dam, nascut a Brussel·Jes fa cinquanta anys, ha debutat al Gran Teatre del Liceu durant aquesta darrera temporada, representant-hi els papers de Lindorf, Coppélius, Dapertutto i Miracle a Les Contes d'Hoffmann, d'Offenbach. Des del seu contracte inicial amb l'Òpera de París, els trenta anys de carrera de José Van Dam han estat una ininterrompuda successió d'èxits basats en la qualitat, el rigor, la seriositat i el ben fer, tant en els escenaris operístics com en el cinema i en els enregistraments discogràfics - J.ilig començar a cantar a vint anys, cosa que vol dir que ara en porto trenta de carrera. Respecte al meu nom, una qüestió sobre la qual m'han pregumat força vegades, és Josef J.iln Dame, que artísticament es convertí en José J.iln Dam. A més, tinc avantpassats de sang espanyola ... , si bé penso que tots els belgues tenen una mica de sang espanyola a la família. - Vós començàreu cantant Mozart durant uns quants anys. Com ha estat l'evolució fins a cantar tins i tot òpera contemporània? - En realitat, no vaig començar amb Mozart, sinó amb pe tirs papers quan, a vint anys, vaig entrar a I'Ópera de París. Allò era normal, perquè jo hi era un debutant. Segons la meva opinió, els papers més difícils i perillosos de la carrera d'un cantant són els dramàtics, com els que he anat fent durant els darrers deu o quinze anys. Malgrat tot, vaig començar amb papers 38 (454) més aviac còmics. Per què vaig començar amb Mozart? Perquè, quan un és jove, ha d'evitar els papers llargs i dramàtics, que són difícils i molt compromeses. Per a cantar Mozarc, s'ha de ser sobretot un cantant músic, i jo hem considero, a més a més, un cantant actor. Quan ja s'ha arribat a això, ja es poden escometre tota mena de papers dramàtics. Així, doncs, Mozart pot considerar-se el principi d'aquesta Línia, segons el meu parer. - Qué en penseu de l'òpera contemporània, respecte al tractament de la veu? -L'òpera contemporània em sembla wt art perillós, no a causa del dramatisme, sinó més aviat com a conseqüència de la seva pròpia estructura i escriptura La música contemporània actual no sempre és escrita per a La veu. Sovint, els compositors d'avui tracten la veu com un instrument, amb sons que no convenen gens a u11 ins- trument tan peculiar com és la veu, la qual cal conèixer molt bé. D'aquí que, molt sovint, L'òpera contemporània no sigui bona per a la veu. D'aquí rambé, que hi hagi especialistes en aquesta òpera contemporània, perquè es tracta de sons i maneres d'emetre'ls molt precisos i determinats. No són veus del bel canto, les que s'ocupen de l'òpera contemporània. Naturalment, és una qüestió de gustos. Jo no em sento particularment atret per L'òpera actual, per una qüestió de gustos i perquè, a més, em sembla que molt sovint es tracta de papers anti vocals. - Respecte a la tècnica vocal , ¿us sembla que hi ha diferències segons el país a què es pertanyi? -No. Respecte a la tècnica sempre hi ha una base, i la base és sempre la mateixo, en el cant. És molt simple i radica fonamentalment en la respiració í en el diafrag- MÓN SONOR ma. I això serveix, tant si es tracta d'una tècnica italiana, com espanyola, alemanya o eslava. Ara, els estils són diferents! Òbviamem, hi ha un estil per a cantar Mo:art, un altre estil per a camar òpera eslava, així com hi ha un estil francès i un altre italià. Però tots aquests estils es basen en una mateixa tècnica. La cosa important és tenir en compte que la tècnica és la formació de l'instrumem del cantant, un insmunem tan peculiar com és la veu, la qual necessita una preparació més atellfa i curosa que w1 violí, un piano o qualsevol altre instrument no humà. I això ¿per què? Doncs, perquè s'ha de formar l'intèrpret que poseei.x aquest instrument, que és la veu. La dificultat radica en què, de primer. s'ha de construir o formar l'instrument; però el cantant és alhora instrwnel1f i intèrpret. Aquí hi panicipa la tècnica, que sempre és la mateixa, bàsicament. Després, la diferència es donarà en les característiques pròpies de cada veu i en les tendències o estils. - I respecte al timbre i el color? -Això depèn de cada país. Els espanyols tenen un timbre llatí, mediterrani. Això mateix passa amb els italians i, en certa manera, amb els francesos. Fins i tot els belgues tenim wt timbre més llatí que gem1ànic. I les veus eslaves i les germàniques es diferencien així mateix pels respectius timbres. Les nord-americanes són una barreja de moltes veus. Ja he dit que el timbre depèn dels parsos, i que sovint es dijèrencien amb claredat. És clar que sempre hi ha excepcions, perquè el tenor suec Jussi Bjorling tenia un timbre més llatí que eslau, i la seva tècnica li permetia cantar p erfectament papers del repertori italià . També tenim veus com la de Birgirte Nilsson, les quals jo anomeno més aviat metàl·liques, mentre que les veus italianes i espanyoles són d'or, de molt sol. Les diferències de timbre, ho repetixo, depenen dels paisos. -S'ha de parlar d'un actor que canta o d'un cantant que actua? -Això depén del paper que s'interpreti. Si es representa w1 personatge de Mozart, s'ha de ser, primer de tot, un cantant músic; perquè, naturalmelll, s'ha dactuar. En wz paper com el de Wozzeck, és clar que la veu és molt important, però allí s'ha de ser un bon actor, perquè és summame111 rellevam la manera de representar aquest paper i la manera d'imerpretar-lo vocalmente. En autors com Donizetti o Verdi, per exemple, s'ha de ser cantant-cantant, un cantant que canta, tenint en compte que en Donizetti, Rossini o Bel/ini , també cal actuar, en certs paper:~. És important, doncs, que un cantant sigui actor en cada òpera; però, segons els papers, primarà la faceta vocal o la faceta d'acto1: -Què en penseu, doncs, del cantantestàtua? - Mireu; cantar no és fàcil. És una tasca prou diftcil i no m'agrada atacar tants i tants cantams que actuen com a estàtues. Amb tot, la mm1era de camar estàtica és wz estil antiquat. Em sembla que, a l'actualitat, la gran boga de l'òpera deriva precisament del fet que una Maria Cal/as figurava entre els primers ca111a111s que, a l'escena, a més comar, hi actuaven. I hi afegeixo més: avui, L'estil Cal/as ja és amiquat, tot i que no nego que li tinc una gran admiració. Però, en veure el vídeo la Tosca, amb Maria Cal/as i 1ito Gobbi, que eren grans actors, wz s'adona d'aquest desfasament. Evidentment, avui hi ha millors actors que no eren ells dos, perquè s'l10 avançat. En l'òpera, cal avançar sempre. Qui no evoluciona... S'ha de fer la reflexió que sovint fa n persones a les quals jo aprecio molt: quan no se sap què fer a l'escena, és millor no fer res que fer moviments o gesticulacions inútils. En aquests casos es pot produir el miracle de trobar la força en la immobilitat. Per a cenyir-me a la vostra pregunta: cantar sense acn1ar és w1 estil fora de temps. - Però hi ha molts afeccionats que encara només es fixen en la veu, que van a l'òpra atrets per la fascinació de Ics veus ... -La veu és importam, és clar! Hi ha una part del públic d'òpera que va a escoltar la veu, però també n'hi ha una altra que va a veure l'espectacle i a escoltar la música. Jo crec que s'ha de satisfe r a tothom. Per això, la tasca d'un canta/li d'òpera em sembla avui més difícil que anys enrera. Fa uns anys, hom anava al teatre a escoltar les veus, i el cantant podia desenvolupar perfectame171 la seva tasca posant-se una mà al cor, i amb els p eus p osats a terra. Actualment, amb això no n'hi ha prou. La gelll demana una altra cosa: demana la veu, que el cantant cm1ti bé, i que actur... D'aquí que l'ofici de cantant s'hagi Jet més diftcil, perquè és més complet. A més, els directors d'orquestra, els «registes» que procedeixen del cinema i el teatre lzm1 contribuna la grandesa de l'òpera ... Uns i al(455) 39 MÓN SONOR tres exigei:cen del califa/li que canti cada 1•egada millor i qm•, a més li més, sigui actor. I el¡níblic e..tigeix l'eus, però també vol que I 'espectacle sigui complet. De manera que, si Ol'lti s 'hi 1•ol fa ww carrera, és necessari tenir bona l't!lt, ctmtar bé i saber acwar. Ningú no és pe1Jecte, però aquesta és la meta a la qual s 1w d'aspirar. - Quines conclusions heu tret dc la vostra experiència amb Joseph Loscy, en la pel·lícula Don Gio1•anni, tant discutida? - Com heu dit, Itt pel·límla de Losey, Don Giovanni, ha eswt molt collfrol'ertido. En la IIW\'a opinió, és lo mi/or pel·lícula d'òpem que s 'lw j(•t fins ara; o co111 o mínim, una de les 111illors. N'hi ho d'altres que també són bones, com La Truviata. de Zej: fire/li. Pen) algunes són francwnent dolenres. El film de Losey em sembla excel·lent, encaro t¡ue tingui aspectes dèbils. Tenint en compte les pel·lícult•s d'òpera .fetes en els darrers deu o quin-;.e anys. Don Giovanni és I iínica en lo qua/no s 'lw tallar ni una sola now. I aixà que Losey no és 1111 home de música o d'òpera, sinó Ull home de cinema, a qui feia 1ma cerra por la longitud del film. En tots els altres films d'òpera, que jo sàpiga, s 1wn fer ralls a la 1111ísica: Othello. Cam1en, La Traviata ... En conseqüència, ja hi ha 1111 fet a remarcar: que un home de cinema hagi respectat fins a Iii/rima nota de la partifltm. Losey no ha¡•ia ¡·isr mai Don Giovanni en escena. Tampoc no era ell qui havia de fer la pef·/(cu- la, sinó Chéreau. Finalment, en demanar a Losey que la fes, l'O escoltar l'obra en disc una infinitat de vegades, per anar imaginam-se com l'hauria de portar al cinema. Crec que, en la pel·lícu/a, hi ha nombroses escenes que han de resulwr meravelloses per a qui no hagi vist mai l'òpera en escena: per exemple, el començament del segon acte. En conclusió, en la meva opinió, el film de Losey no és fallir en el seu conjunt; encara que tenim en compte la controvèrsia, les crítiques i els defectes que pugui tenir la pel·lícula, és molt rnés l'aspecte positiu que el negatiu. Cosa que no ha passat amb la resra de pel·lfcules d'òpera que s 'han fet després. D'aquí que em sembla un film clàssic, com ho són Mozart i la seva òpera Don Giovanni. No he vist Parsi fai, però m'han elit que el .film no té res a veure amb l'òpera i la música, mentre que la pel·lfcula de Losey ja és clàssica, cosa que per a mí no pot ser res més que positiu. -Heu tingut una estreta relació amb Karajan, a qui tots alaben com a músic. Però, com era com a persona? -lilig conèixer bé, en Karajan, i em sembla que el problema és que hi havia dos Karajan: 1'/wme que lwm tractava en privat i el director d'orquesTra que estava mediatitzat i impulsar pels mirjans de comunicació: un èsser que llavors apareixia com a públic i amant del excessos. Jo, per exemple, diferencio molt bé què és la meva vida privada i la meva vida professional: la privada em pertany enterament i la professional està sotmesa a La consideració de qui ho vulgui. Karajan, com d'alrres, no va establir amb claredat aquesta diferència. lilig conèixer bé Karajan, la seva dona i els seus fills. Karajan era un bon pare, estimava els seus fills. Era un home molt cordial amb qui anava a casa seva, un home a qui agradava riure i menjar amb els seus artistes, U/UI persona senzilla. I, fins i tot, afegiré que era generós en el terreny humà. Puc mencionar un cas: un dia vaig haver d'anar a buscar al meu fill, a Munic, per la qual cosa havia de faltar a un assaig a Salzburg. T01hom em deia que el mestre s'hi oposaria, perquè aquestes coses 110 li agradaven. MÓN SONOR lizig anar a veure'/ i li \'aig explicar el cas. I em comesrà que me n'hi anés tranquil, perquè un fill era molt més important que 1111 assaig. Aquest era el costar humà de Karajan que, naturalment estava envoltat o ofegat pels altres: una presó de la qual no pogué escapm: Però quan se'l coneixia, hom s'adonava que era w1 home molt agradable. Això sí: en el terreny professional, es donava al ce111 per cellf al seu ofici, i esperava que tots els qui treballaven amb ell fessin exactamem allò mateLr. Si hom acomplia d'acord amb això, no hi havia cap problema. -Musicalment, vós el considereu tan genial com s'afirma de manera comuna? -Karajan ha estat un dels més gm ns directors d'orquestra lírics amb qui he treballat. N'hi ha d'altres, és clar, com Solti, Abbado, etc. Però, Karaja11, 110 només era un director d'orquestra: era u110 institució; erc1 l'orquestra de Berlín, l'escola que creà amb el concurs de directors, el Festival de Pasqua de Sa/zburg... "í1 fer moltes coses per a la música, i en el món de la nnísica era una gran perso11alirat. Sego11s la meva opinió, era un dels més grans directors d'òpera, i potser el més gran i complet respecte al concepte musical en general. Sovint es diu que ja no hi ha un Toscani11i, un Klemperer, un Bruno Walte1: .. NingLí 110 és perfecte. Jo no vaig conèixer aquella època, i avui es diu que en tal o en ral són els millors en Verdi o en Mozart. .. Però 110 hi ha ningú que sigui millor que els altres en rot. Avui no existeix aquest algú. Pe11so ell Karl Kleiber, qui, certame111, és genial; però, per algunes raons, w1 xic imprevisible o irregular. Amb Karajan, passava que no era e.xcel·lem en rot allò que feia, per descomptat. Hi havia coses de Verdi que interpretava d'una rnaneraftmtàsrica, com de Bruckner o de Mal!le1: Podien discwir-se els seus Mozart o Bach, i també el seu Beerhove/1 ... Però allò que 110 podia 11egar-se a Ka rajan és que, fins i tot en aquelles coses en què no era el millor, ere11 illterpretacions sempre interessants. Fes el que fes, amb Karajan no hi ha11ia qui s'a¡•orrfs, sense distinció d'auto1: Jo, per exemple, prefereLro quelcom no tan ben fet però illleressant, a quelcom ben fet però a11orrit. - Què opineu del vostre debut al Liceu, després de trenta anys de carrera? Sembla una mica rard ... - El meu debut al Liceu m'alegra, naturalment, perquè és un teatre important en la història de l'òpera. Les circumstàncies de la vida crec que són les causants que 110 ho hagi fet abans. Si w1ys enrera no fou possible, el cas és que em satisfà ha1•er-ho fer ara, encara que sigui amb trellfa anys de carrera a Les espatlles. -Pasant revista a aquests trenta anys de carrera, i respecte a les perspectives de futur de l'òpera, ¿sou més optinústa ara que aleshores, o aJ revés? - L'òpera té actualmem molt d'èxit, cosa que em causa una gran satisfacció. Ja no és un fet extraordinari. Però hi ha quelcom que pot destruir l'òpera, si no en tenim cura: els personalismes de les estrelles, dels divos i de les dives. Diu Marcel Pagnol que, en el teatre, com en l'exèrcit, es parla de «troupe», de companyia. En l'òpera - a la fi, teatre- , el treball en conjunt és la cosa important: cada paper té sentit en jimció amb els altres, no pensam en quelcom solitari i individualitzat. El perill és que, en perjudici d'aquest necessari conjunt, destaqui com a estrella el director d'escena, o el director dorquesrra o aquest o aquell cantant. Nawralmem que hi ha noms que (457) 41 MÓN SONOR són la crema dels canrams; però rots han de treballar de cara al conjunt, on cadascú. doni allò millor que pugui en benefici de l'espectacle, sense que ningú consideri que la «vedette» d'aquest. és ell o ella. Respecte amí mateix, he cantat tots els papers que he volgut. Si voleu saber què faré en el futur, puc dir que em proposo explorar més i millor el Terreny de la melodia lírica, sense que auò vulgui dir que abandoni l'òpera d'escena. -¿Considereu que l'actual boom de l'òpera és una moda efímera, o una adquisició cultural? -Em sembla una qüestió de cultura. L'existència de bons directors d'orquestra i d'escena, auí com el fet que els cantams siguin també actors, ha permès -puc equivocar-me, és clar- que L'òpera sigui actualment l'art teatral en el qual es fan 42 (458) més experiències, cosa que ha enriquit el fet escènic. Ja no es concep una obra dramàtica sense música o cantants com a suport. L'òpera em sembla avui l'art teatral més viu. Demanem que aquesta tasca intel·lectual que actualment es desenvolupa en l'òpera no es vegi mermada pels sectarismes de què parlàvem. - És, la de baríton, la corda que està més en crisi actualment? -No. Crec que actualment hi ha crisi en totes les cordes. Pensem en les veus masculines joves que hi ha arreu del món: 110 n'hi ha cap que produeixi la sensació que provocà el jove Carreras quan debutà. Recordo la seva presentació a França amb L'eljsir d'amore, a Marsella. Debia ser l'any 1968 o 1969. Jo no el vaig poder escoltar, però un amic em telefonà per dirme: <<Atenció a un jove tenor espanyol, que es diu José Carreras (a qui aleshores ningú. no coneixia), que serà u11 extraordinari cantant e11 el futur>•. I, efectivarnellt, ai..-.:í ha passat. Com passà amb Domingo, Pavarotti o Mire/la Freni en els seus respectius debws. Avui no es pot dir això mateix. Almenys, jo no conec cap tenor, baríton o bau de qui es pugui assegurar que en pocs anys esdevindrà un cantam fantàstic. Crec que la crisi és en totes les veus. - Però, per què? -Una de les raons, segons el meu parer, és que avui els joves tenen la vida massa fàcil, mentre que l'ofici de cantant d'òpera s'ha fet més difícil que abans. Actualment, un jove que va al Conservatori o a la Universitat, la primera cosa que desitja es traslladar-se en moto o en corxe. En els meus temps, anàvem a peu; i si teníem una modesta motocicleta o si podíern anar al cinema, ja era u11a gran cosa. És un cercle tancat, una qüestió d'educació. La dificultat i L'afany de superació enriqueixen i milloren l'individu. La cosa fàcil Ja perdre l'interès i desmotiva. D'altra banda, respecte a l'ensenyament, el feixisme a Itàlia i el nazisme a Alemanya van fer marxar a molts jueus i no jueus als Estats Units, cosa que ha convertit l'escola americal/a anglosaxona en molt forta. Em sembla que les escoles europees quedaren ressentides després de la guerra; és clar que hi ha bons professors, però no n'hi ha prou. Espero que auò s'esmeni. Hi ha un altre aspecte a tenir en compre: avui, els joves volen guanyar molts diners, però rreballar poc. I en el cam s'ha de treballar molt per a fer-se conèixer arreu i, auí, poder aprofitar després les oportunitats i anar escollint allò més apropiat cada ¡·egada. L'ofici de cantant és molt incert en el seu començamem i s'ha de Tenir molt valor per a llançar-se a aquesta carrera; cosa que falta a molts... -Us agrada el futbol? - Molt. I estic molt content que Bèlgica guanyés ahir. - 1 què passarà dijous? (L'entrevista fou feta tres dics abans del partit Espanya-Bèlgica, del darrer Campionat Mundial de Futbol). -Guanyarà Bèlgica. De TOta manera, Bèlgica ja està classificada, i a Espanya li fa falta algun punt per a classificar-se. Pels partits que he visT, Bèlgica juga molt bé i Espanya no és gaire forta, actualment. Espanya ré millors individualitats, però li falta l'equip, la <<Companyia», com dèiem de L'òpem. En resum, veig millor w1 empat en aquest partit; però, si hi ha un guanyador, serà Bèlgica. (Com hom ho recordarà, el partit fou guanyat per Espanya i ambdues seleccions van passar a la fase següent, en la qual les dues foren eliminades). José Guerrera Martin Fotos: Antoni Bofill ------------------------- SCHERZANDO . (459) 43 MÓN SONOR i ARXIUS MUSICALS A CATALUNYA (XXVI) Vilanova i la Geltrú. Biblioteca-Museu Balaguer La Biblioteca-Museu Balaguer fou creada, el 1882, per Víctor Balaguer, i fou inaugurada el 1884. Hi ha uns fons de música que han estat parcialment inventariats. Una mfnima pan d'aquests materials són manuscrits. La peça més coneguda d'aquesta secció és la parritura general i autògrafa de l'òpera La Fattuchiera, dc Vicens Cuyàs, del 1838. Igualment autògrafa és la partitura general dc EltUtimo abencerraje, de Felip Pedrell, amb una dedicatòria de l'autor a Víctor Balaguer. del 1868. És interessant un quadernet apaïsat. de format quartilla i relligat en pergamr, segurament datable a mitjan segle xvru. Conté un bon nombre de danses i balls per a guitarra; tot el repertori és xifrat. Hi ha alemandes, corrandes, minuets, gigues, canaris, mantuanes, sarabandes, entre altres gèneres de danses, a més d'una Marclw de Car/os 1/1 que sembla ajudar-nos a datar el recull. Al seu costat. n'hi ha amb títols com Lo ball de la mon o Marieta, què tens ru dc clara arrel popular. A la darrera pàgina figuren dos noms que podrien ser els dc successius propietaris: «Raymundo» i «Joseph Planell de Tona». En un volum que aplega correspondència dc Vfctor Balaguer hi ha una còpia manuscrita d'una cantata de Carlos Verardo, impresa a Roma el 1593. També en partitura general (manuscrita), s'hi conserva l'òpera d'Henri Thourel, Les de1LX bassompierre, escrita aNimes l'any 1870. Una carpeta aplega les composicions per a instruments de vent -ballables i marxes, sobretot- del músic barceloní Josep Jurch. De la mateixa època són Ics obres d'Eusebi Ferran. Ja del nostre segle, cal ubicar els cors per a caramelles de Joan Duran (músic de Vilanova i la Geltrú) i també, però més tardana, és la producció, exclusivament sardanística, de J. Sagarra Robert (ca. 1940-50) conservada en dues carpetes. Tot i que ja no siguin partitures, deixem constància de la IJetra manuscrita d'un «acte sacramental• de la Passió, datable del se- 44 (460) gle XVIIl, d'uns Fragmentos músicos, primer rratado del canto llano de la mateixa època, i d'un tractat anglès, sobre música, probablement del s. XIX, escrit en Braille. La part d'impresos és força volumjnosa; segurament ocupa més de cinc metres d'estanteries. Una part molt considerable d'aquest fons (si no tot) sembla ser la donació d~ntoni Ferrer i Mañosas, probablement un indiana vilanoví. D'una banda hi ha un nombre molt considerable d'òperes en reducció de veu i piano del s. XIX, especialment de Wagner, Rossini, Verdi, Hoffmann, Weber, Bizet, Gounod. Meyerbeer, Thomas, Massenet, Herold, Auber, i altres (que sovintegen a la majoria d'arxius catalans que recullen fons d'aquesta època). Però també hi ha altres obres (per veu i piano) d'autors força menys freqüents, com Mozart (Réquiem, òperes, simfonies en versió de piano), Beethoven (simfonies), Pergolesi, Mendelssohn, Paisiello. Schubert, Smetana, Glinka, Berlioz, Spohr, Brull, Liszt (La 1/e- Felip Pedre/1 genda de santa Elisabet), Dubois i 1ambé la Passió segons sant Mateu, dc J.S. Bach, tot en edicions decimonòniqucs. Al costat d'aquest repertori, hi ha així mateix molta música per a piano. des d'edicions molt primerenques de Czerny fins a quantitats importants de música de saló, tant espanyola i catalana com francesa. Hi ha números aïllats d'algunes de les publicacions periòdiques d'aquells mateixos anys com puguin ser «Le Figaro illustré,., la «Lira Sacro Hispanica,. d'Eslava, «La nustración musical», etc.• i també hi ha força sarsueles. Pel que fa a la pedagogia, són especialment abundants els mètodes de solfeig, si bé també n'hi ha d'alguns instruments. Entre els impresos de procedència francesa, en destaquem dos, escrits en occità i impresos a Avignon (1876 i a Montpe llier 1889). Una part substancial d'aquests impresos que contenen obres de compositors no hispànics es conserva en exemplars procedents de L'Havana (Edelman Comellas, magatzem de música, editorial i venda i fabricació d'instruments). Juntament amb aquests impresos, però sense inventariar, hi ha alguns manuscrits, tot ells per a piano, datables d'aproximadament el 1830, que contenen transcripcions d'àries d'òperes italianes (de Bell ini, Daniele, Paccini, Rossini, Donizetti i Boieldieu). Fora ja dels plecs que són estrictament partitures, hi ha un exemplar de Los mtísicos españoles de Pedrell (1888) i una bona part de les publicacions de música que l'Institut d'Estudis Catalans edità els anys 1930. Provinents d'un fons diferent, i així mateix catalogats, s'hi poden consultar, també, els deu volums de Apolo. Publicacions de piezas de música para orquesta por Antonio Urgellés, que conté -en particel·les- una gran quantitat de música per a orquestra: especialment balls, però també hi ha quatre simfonies. Maria Ester-Sala Josep M. Vilar d ti n d è è MÓN SONOR ARA • ABANS D'AHIR • DEMA • ARA LA GLOSSA OPERÍSTICA DEL LLffiRE VERMELL DE MONTSERRAT. A ALEMANYA El passat agost es feren dos concerts dc la Glossa Operísti11 FESTIVAL DE 7itRDOR DE BARCELONA Des del 28 dc setembre passat, i fi ns el 30 dc novembre, s'està desenvol upant a la Ciutat Comtal el 11 Festival de 'TI1rdor, organitzat per Olimpíada Cultural, que presenta un total de 50 espectacles: 22 dc teatre. 8 de dansa, 20 de música, 3 cicles teatrals, I actuació al carrer, 4 exposicions i diverses actuacions a la Carpa Barcelona. El conjunt d'actuacions d'aquesta segona edició del Festival dc Tardor tenen com a característica principal el gran nombre de produccions pròpies de companyies catalanes i de la resta de l'Estat. Això, segons els organitzadors, és un signe d'estabilitat en el futur del Festival. Per aquesta raó s'ha estudiat de fer-nc les properes edicions de manera biennal per a poder comptar amb companyies autòctones (segons Ics seves disponibilitats d'actuació) alternant amb companyies més internacionals. En l'apartat musical, cal destacar: el Concert de Cors d'Òpera. amb Jaume Aragall entre d'altres, fet els dics 28, 29 i 30 del passat setembre: l'actuació de la Capella Reial de Catalunya, aquest 9 d'octubre, a les Drassanes, on interpretarà el Requiem de Mozart; i la presència de Carles Santos al Palau de la Música, el 13 d'octubre, amb la Banda Simfònica Unió Musical de Llíria, interpretant-hi Belmome, música que es va crear especialment per a l'espectacle del mateix nom de la companyia de dansa GelabenlAzzopardi. L'aforament musical consta d'un total de 21.525 localitats. de les quals 12.150 corresponen a espectacles d'artistes estatals i catalans. La xifra global representa el47% de l'oferta musical que hom fa normalment a la ciutat. En l'apartat de dansa, destaquen les companyies estrangeres Plan K i el Bal_let Cullberg, amb la Caiguda d'lcar i Gisel/e, respectivament; i les companyies estatals Luis Méndez. Nat Nus Dansa, Trànsit Companyia de Dansa, Compañfa de Danza Contemponínea Avelina Argüelles i Cesc Gelabert. El pressupost total del Festival és de 392 milions de pessetes. COR DE LA CAPELLA REIALDE CATALUNYA La Capella Reial de Catalunya. que dirigeix Jordi Savall, prepara uns grans concerts per a la temporada 1990-91, amb obres de J.S. Bach. W.A. Mozart, M.R. de Lalande. C. Mon- teverdi, Francesc Valls, F. Guerrero i Antoni Mart·ín Soler. Aquests concerts tindran lloc a Barcelona i a altres ciutats d'Europa, i també furà diversos enregistraments discogràfics. MERCAMUSIC, 1990 Del23 al 25 d'aquest octubre se celebra a Barcelona la fi ra Mercamusic que, sota la nova imatge Mercamusic'Rock, es desenvoluparà al local Zeleste. En aquesta fira es presenten totes les novetats d'instruments musicals, equips de llum i so, discos d'ocasió i versions inèdites, revistes del sector, etc.. és a dir, tot allò relacionat amb la música rock. Mercamusic:'Rock compta també amb un nou muntatge exclusiu per a 30 expositors i es podrà visitar en un horari flexible que inclou la tarda i la nit. Aquesta fira s'organitza sota els auspicis de l'entitat FEYCO (Ferias y Congresos). ca del Llibre Vermell de Momserrat, dc Xavier Benguerel, a las catedrals de Ics ciutats alemanyes Spcyer i Hamburg, els dies 24 i 26 respectivament. Les rcprcsentancions del Llibre Vermell, tòrcn interpretades per l'Orqucstru Filharmònica i els Cors de la Ciuwt dc Minsk (URSS), i per Rosa M. Ysàs (mezzo-soprano), Josep Ruiz (tenor) i el Ballet dc Moscou. tots ells dirigits per Leo Kriimer. El concert a Speyer s'emmarcà dins el festival anual de música d'aquesta ciutat. que en- guany tingué unes característiques especials: la celebmció dels dos mil anys de la ciutat i el mil-lenari de la seva catedral. Cal destacar que és la primera vegada que aquestu obra de Benguerel s'interpreta fora de Catalunya, després de l'estrena Feta al Liceu de Barcelona, i també la circumstància que l'orquestra, el cor i el ballet hun estat russos. En aquests dos concerts, que han tingut el suport dc la Generalitat de Catalunya, hi assistiren destacades personalitats alemanyes i catalanes del món de la cuhura i dc la polftica. EL VALENCIÀ XAVJER BONET. GUANYADOR DEL 1/1 CONCURS DE TROMPA NAFURAL, DE BAD-HARZBURG Xavier Bonet fou el guanyudor del primer premi deliU Concurs de Trompa natural, celebrat entre els dics 13 i 17 del passat juny a la ciutat alemanya dc BadHanburg. El jurat, format per H. Baumann (RFA), Knut Hasselmann (RFA), Lcwell Greer (EUA), Vitali Buya novsky (URSS) i Bernard Lc Pogan. atorgà el segon i tercer premi a Clemens Wieck (RFA) i Eva Maria Gorres (RFA), respectivament. En aquest concurs, s'hi presentaren nombrosos candidats de diversos països (França. Itàlia, Estats Units, Regne Unit i RFA) es~ent Bonet l'únic espanyol assistent al concurs. Xavier Bonet s'introduí en l'estudi i interpretació de la trompa natural (predecessora de l'actual trompa de cilindres) amb H. Baumann, i en fou precursor a Espanya de l'ús, com a instrument solista, tant en recitals de piano com en concerts amb orquestra. En aquest terreny, Bonet és col·laborador assidu dc la Formació La Capella Reial dc Catalunya, que dirigeix Jordi Savall. Xavier Bonet (nascut l'any 1965) ha rebut diversos premis al llarg de la seva carrera. Després de pertànyer a la Jove Orquestra Nacional d'Espanya i a l'Orquestra del Liceu de Barcelona, des de l'any 1987 és professor titular de l'Orquestra Nacional d'Espanya, feina que compagina amb una gran activitat internacional com a solista i en el terreny de la música de cambra. COLÒNIES MUSICALS DE L'ORQUESTRA SIMFÒNICA JUVENIL DE JOVENTUTS MUSICALS DE CATALUNYA Del 10 al 16 de setembre es realitzaren les colònies musicals corresponents a aquest any, a càrrec de l'Orquestra Simfònica Juvenil dc Joventuts Musicals de Catalunya, a Torroella dc Montgrf. Amb la voluntat d'assolir un alt nivell musical, han col·laborat en ~ucstes colònies, juntament amb el director de l'orquestra, el mestre Llongueres, destacats instrumentistes com la violinista Eva Graubin i el violoncel-lista Richard Talkowsky. Aquestes jornades dc treball finalitzaren el diumenge, 16 dc setembre, amb un concert fet a l'església parroquial de 1brroella de Montgrí, en el qual s'interpretà: la Simfonia en Re Major. op. 18, de Bach ; la Simfonia per a vems, de Gounod; la Simfonia simple, de Brillen; i les Soirées Musica/es, també de Britten. (461) 45 MÓN SONOR ABANS D'AHIR D'altra banda, aquesta formació orquestral de Joventuts Musicals dc Catulunya panícípa, durant aquests mes d'octubre. en • DEMA el Mercat de la Música dc Vic, :u11b un conccn. el dia 6, a la capital dc l'Osona. GIRA DEL COR MADRIGAL DE BUDAPEST A CATALUNYA El Cor Madrigal dc Budapest, el conjunt dc cambra h ongar~s dirigit per Fcrcnc Székcrcs i ben conegut pel públic català, ha fet una gira per d iverses ciutats catalanes durant el passat setembre. Aixr, aquesta fonnació actuà el dia 11 a Barcelona (P.Jiau de la Música Cawlana). el dia 12 a Berga (Teatre Principal), el 13 a Vic (Teatre Vigatà), e l 14 a Igualada (Cercle Mercantil) i el 15 a Ma nresa (1èatre del Conservatori). El programa de les seves actuacions ha estat integrat per obres de Dí Lasso, Jannequin, Ccrton, Dowland, Cara, Arcadel!, Giardini. Pílkíngton, Banchíeri, Bartók, Kodaly, Bardos i cançons populars catalanes. Cor Madrigal de Budapel1 HA MORT JOSEP MESTRES CABANES L'escenògraf Josep Mestres Cabanes morí el passat 17 de setembre a Barcelona a 92 anys d'edat. La seva trajectòria professional ha estai principalment lligada al Liceu durant 40 anys, essent el responsable de les seves produccions cscenogràlïques, així com de la producció de nombrosa iconogralïa destinada tant a l'ornamentació del teatre com a la il·lustració escènica, la vida social i l'arquitectu ra d'aquest teatre. Nascut a Ma nresa el 1898, Mestres Cabanes rea lilà la seva pri mera escenografia l'any 1934. Després de la Guerra Civi l s'incorporà al ta ller del Liceu. L'abril de l'any passat Mestres Cabanes fou objecte d'un homenatge al mateix Liceu, i s'hi representà Els mestres camaires de Nuremberg, de Wagner, 46 (462) • ARA • ABANS FESTIVAL DE MÚSICA DE VILABERTRAN Des del dia 8 al 28 del passat setembre es desenvolupà el Festival de Música dc Vilabertran, amb un total dc set concerts. Obrf el Festival l'Orquestra de Cambra dc l'Empordà. Amb Jaume Franccsch com a violi solista, interpretà obres dc Toldrà, Mo ntsnlvatgc i Vivaldí. La resta dc concerts foren a càrrec dc: l'Orfeó Manresà, dí- rigit per Oriol Manorcll; el pianista Miquel Farré; la Coral Cantiga, dirigida per Po ire Vn llvé i Josep Prats; Cecí lia Reguaro i Inés Reguaro, flauta i piano respeclivament; la jove O rquestra de Figue res; i clogué el Festival la cobla «La Bisbal Jove», la qual oferí un concert de sardanes i glosses. ANNA RICCI INTERPRETÀ UNA OBRA DE FALLA A À USTRJA I A ISRAEL La mezzo-soprano barcelonina Anna Ricci ha fet aquest estiu una gira per Àustria i Israel. on ha interpretat el paper d'àvia de l'obra dc Manuel de Falla, La 1•ida breve, sota la direcció de Rafael Frühbeck de Burgos, i amb els cantants Josep Ruiz, María Oran i Manuel Cid i els ballarins Lucero Tena i Gabriel Moreno. En total han estat 15 concerts: 2 u Viena, amb la Wiener Symphoníker i el Kammerchor der Musikhsc hsh ule Wien, i 13 a Israel (9 a Tel-Aviv, 3 a Haífa i un a Jerusalem) amb la Israel Philharmonic Orchestra. La premsa israeliana s' ha fet ressò d'aquesta gira per aquelles terres. Concretament, el diari «The Jerusalem Post», en la seva secció de crítica musical, deixa l'obra de Falla i els seus intèrprets en un bon lloc, en qual ilicar d'exceHent les representacions dels artistes i ballarins, així com la del director. D'altra banda, Anna Rícci participà el passat agost al VIII Festival Internacional de Música de Montblanc. PREPARACIÓ DEL CENTENARI DE L'ORFEÓ a mb els mate ixos decorats que l'escenògraf reali tzà per aquesta òpera 39 anys abans. Mestres Cabanes realitzà també una prolífica obra pictòrica, en caballet i mural, caracteritzada pel seu aspecte estructural ista i decorativista, així com per l'organització de l'espai. El començument del nou curs de l'Orfeó Català es veu marcat per un esdeveniment molt important: la preparació dels programes musicals que conformarem la celebració del centenari de la nostra Entitat. Aquests programes s'articularan durant tot el proper any 1991, i abraçaran tot un seguit de composicions de diverses èpoq ues i estils, des del barroc fins a ls nostres dies. En properes revistes es podrà fer un anunci detallat de tot aquest calendari, que representa un autèntic repte per al nostre Orfeó. Abans, no obstant, durant dels mesos de setembre, octubre i MÓN SONOR D:AHIR • novembre, hi ha una sèric d'actuacions a diverses poblacions catalanes, amb repertoris variats: des de versions del Requiem dc W.A. Mozart. que va tenir tan favorable acollida el curs passat, fins a d'altres programes integrats per obres a capella, i amb acompanyament de piano, d'autors com Rossini. Brahms, Fauré, Taltabull. Casals i Mi llct. Aquests concerts tindra n lloc a Vilassar de Mar, El Catllar. Castellar del Vallès i Gavà , i dos concerts més al Pa- DEMA • lau de la Música Catalana. Un altre fet dc rellevància dins el món musical és el començament de les activitats. en aquest cas els assaigs, del Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana, cor que ha nascut sota la tutela i organització de l'Orfeó Català, i amb el patrocinj de la Fundació Caixa de Catalunya. Aquest cor pretén potenciar i divulgar el repertori vocal camerístic, i està constituït per vinti-sis cantaires. sota la direcció de Jordi Casas, titular de l'Orfeó. ARA • ABANS D'AHIR tament de violoncel dc Thc School for Strings i professor de la Juilliard School des de 1958: i Shcila Keats (piano). directora associada i fundador.~ del departament de piano dc The School for Strings. D'altra banda, Santander també acollí, durant els dies 2 i 3 d'agost, un Simposi sobre Estrucrura, org;mitzat per les ducs entitats esmentades, en el qual tingué el protagonisme Rosalyn Tuseck. concertista dc piano. clavecí i clavicordi, i directora d'orquestra i cors, així com autora de diverses publicacions musicals. PREMIS DEL CONCURS INTERNACIONAL DE MÚSICA TXAIKOVSKI DE LA URSS EL BARÍ1DN MANUEL LANZA GUANYA EL CONCURS DE CANT JULIIÍN GAYARRE El baríton Manuel Lanza, de 24 anys. ha estat el guanyndor del lJl Premi Internacional de Cant Julian Gayarrc, organitzat pel Govern Autònom dc Navarra i dotat amb un mil ió dc pessetes. El jurat del premi, presidit pel tenor català Josep Can·eras, atorgà el segon premi, ex-oequo, al tenor Daniel Gascó i al contratenor dels Estats Units, Thomas Mark Fallon. El tercer premi fou per al baríton Eduardo del Campo. El premi especial per a la millor veu de tenor fou per a Jeffrey Springer. Josep Carrcras manifestà que Manuel Lanza és, en aquests moment<>. la veu espanyola amb més projecció de futur. cel; Akito Siuwanai (Japó), primer premi en la categoria dc violí: Hans Choi (EUA). millor veu masculina: i Dcborah Voigh (EUA) . millor veu femenina. Aquest concurs, que té lloc a Moscou, ha comptat amb la participació dc 514 concursants dc 48 països, i ha coincidit :tmb el 150è aniversari del naixement dc Piotr J. Txaikovski. Xl AUDICOR, AULA DE DIRECCIÓ CORAL Josep Carreras, preside111 del jurat d'aquest premi CURS DE PEDAGOGIA MUSICAL DE LA FUNDACIÓ ISAAC ALBÉNIZ Durant el passat agost. del 13 al 24, la Fundació l ~aac Albéniz en coJ.Iaboració amb la Universitat Internacional Menéndez y Pelayo organitzà a Santander un curs de pedagogia especial itzada del piano i instruments dc corda (violf i violoncel). Aquest curs ha comptat amb professors de dues prestigioses escoles dc música dels Estats Units que han aplicat llurs m{)todes en el desenvolupament del curs. Concretament, han estat: Louise Behrcnd (violí), de The School for Strings, dc Nova York (directora fundadora d'aquesta El Concurs Internacional de Música Txaikovski, que sc cclebm a la Unió Soviètica cada quatre anys des dc 1958. ha atorgat els guardons corresponents a l'edició d'enguany: la novena. ja! Els premiats han estat: Boris Bcrezovsky (URSS). primer premi en la categoria de piano: Oustav Rivinius (RFA), primer premi en la categoria dc violon- L'onzè any d'Audicor s'inaugurà el passat 29 de setembre, amb el Curset de Direcció Coral continuat que, dumnt el curs 90-91, sc celebrarà cada dilluns a l'Institut Joan Llonguems, de 21 h. a 23,30 h. El curset continuat es clourà els dies 8 i 9 de juny de 1991. El professorat dl\udicor està format per Manuel Cabcro, Mireia Barrera i Ramon Vilar (direcció) i Montserrat Pueyo (cant). Per a més informació cal adreçar-se a: Institut Joan Llongueras. CI. Sèneca. 22. ler. 08006 Barcelona. Telèfon: 217 18 94 (de 18 h. a 20 h.). CURS DE GESTIÓ MUSICAL, ORGANIJZAT PER JOVENTUTS MUSICALS D'ESPANYA Sheila Keats institució); Channing Robbins (violoncel), fundador del depar- Sota el patrocini dels Ministeris dc Cultura i Assumptes Soci<tls i amb el suport tècnic dc la Diputació de Barcelona, Jovemuts Musicals ha organitzat un primer curs dc Gestió Musical per a directius d'agrupacions i entitats musicals. Aquest curs tingué lloc a Sitges del 7 al 13 dc setembre i els inscrits treballaren sobre els problemes que planteja, avui en dia, la programació dels diferentS tipus dc música i espectacles musicals amb l'anàlisi dc Ics seves implicacions econòmiques i institucionals. Completaren aquest curs diferents tallers i conferències magistrdls, a càrrec de personal itats destacades dins dc l'àmbit nacional i internacional i, cada tarda, diversos intèrpretS joves oferiren concerts als participantS. (463) 47 MÓN SONOR CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS BARCELONÈS OCJ'UBRE 10. dimecres 21 h. Ba redona U eeu Ballet Cullbcrg. Ciselle. d'Adam. (II Feslival dc Tardor). 11, dijous 20 h. Barcelona Palau Orfeó Cmalà. Orquema dc Cambra del Palau dc la Música Catalana. Dir: Jordi Casas. Requiem, dc Mozart. 13. 22 h. Barcelona Palau Banda Simfònica Unió Music<tl de Llíria. Carles Santos. piano. Belmome. (11 Festival de Tardor). 21 h. Barcelona Palau Sonny 21 h. Barcelona Ars Studio Külnt:r Saxophon Mafia. (11 Festival 19.30 h. 21 h. Barcelona Ba redona Ca sn El izalde Conrad Scto Trio. (IU Cicle dc Concerts dc Joves Intèrprets). Orquestra Ciuwt dc Barcelona. Joaquín Achúcarro. piano. Cor Sant Esteve del Con~ervatori de Vila\cca (Dir.: Joaquim Garrigosa). Dir.: Luis Antonio Garcíu Navarro. Montsalvatgc, Rachmaninov. Holst. 20, dissabte 19 h. Barc<.:lona Pa lmt Orquestra Ciultll de Barcelona. (Sego na audic ió) . 21. diumenge 11 h. nuo Barcelona Barcelona Palau Ateneu Barcelonè~ 21 h. Barcelona Palmr Orquestra Ciutat de Barcelona. (Tercera audició). Ramon Humct. piano. Miguel Angcl Dionís. piano. Massià, Beethoven. LisLt. Debussy. Mompou. Orquestra de Cambra de Praga. Joan Enric Lluna, clarinet. Dvorúk. Mozart , Haydn. (lbcrcamcra). 23, dimarts 22 h. Barcelona Palau Andy Narcll. Loosc Tubes. (XXII Festival Internacional de Jan). ~4. dimccrc~ 21 h. Barcelona A~ Michael Hcupcl. Pascal Camclade. (fi Festival de Tardor). 19,30 h. Barcelona Centre Cívic Sant Andreu Conrad Seto Trio. (I Cicle dc Co ncerts dc Joves Intèrp rets). 21 h. Barcelona Palau Orteó Català. Orquestra de C.tmbra del P..tlau dc la Música Cawlana. Dir: Jordi Casas. Requiem. dc Mozart. 19.30 h. Barcelona Ca!ta Elizalde 21 h. Barcelona Palau Miguel Angel Navarro, trompa. Mònica Pons, piano. (lli Cicle dc Concerts de Joves Intèrprets). Orquestra Ciutat dc Barcelona. Anabcl Garcia, violí. Dir.: En rique Garcia Ascnsio. E. H;llrfter. Bruch. Cerdà. S1mvinsky. 19 h. 22 h . Barcelona Barcelona Palau Palau Orquestra Ciutat dc Barcelona. (Segona audició). Amalia Rodrigues. Fado portuguès. (Euroconccn). 28. diumenge 11 h. Barcelona Palau Orquestra C iutal de Barcelona. (Tercera audició). 29. 21 h. 22 h. Barcelona Barcelona U n•u E-.glésia dc Santa Anna Roberw De1·ereux, de Donizcui. Dir: Richard Bonynge. dis~ab1c 14. diumenge 17, dimecres 19. 25. divcndrc~ dijou~ 26. di\cndrc!. Yl. dis~abtc dillun~ - -- - Pah111 Studio David Rollin~ Hykcs. Quintet. (XX II Festival lnternacional de Jan) Harmonic Choir. ue Tardor). Djam'>hid Chemirami. (11 Festi\'al dc Tardor). 22 h. Barcelona Palau Archie Shepp. Homce P:Jrlan Duo. Tommy Flanagan. George Mï.J7. Duo. Turtle lsland String Quartet. (XXII Festival Inte rnacio nal dc Jazz). 21 h. Barcelona Palau Brigine Fassbacnder. mezzo-soprano. Wolfgang Rieger. piano. Schumann. Brahms. (lbercamcm). 21 h. Barcelona Ar¡, Studio 21 h. 22 h. Barcelona Barcelona Liceu Palau Agustí Fermíndcz i Rei~ ingcr. Miucrer, Tcrcnzi. (11 Festi val dc Tardor). Roberto De,·ereux. de Donitcui. Dir: RichanJ Bcnynge. Bill Evans. Víctor Bailey Supcrband. (XXll FcMivallmernacional dc Jazz). 1, dijous 21 h. Barcelona Liceu Roberto Del'ereu.x, dc Donizetti. Dir: Ri chard Bunyngc. 2. divendres 21 h. Barcelona Palau Orquestra Ciutat de Barcelona. Cathcrine Cho, violí. Dir: Víctor Pablo Pérez. Marco, Prokoficv. Dvorak 3. dissabte 19 h. Barcelona Palau Orquestr.! Ciutat dc Barcelona. (Segona audicicí). 4, diumenge 11 h. 17 h. Barcelona Barcelona Palau Liceu Orquestra Ciuwt dc Barcelomt. (Tercera audició). Roberro Dewrew:, de DoniLclli. Dir: Richard Bonyngc. 30. dimart!. 31. dimecre~ 'OVEMBRE -l8 (474) MÓN SONOR CONCERTS • RECITALS 6, dimarts 7, d imecres 8. dijous • CONCERTS • RECITALS 21 h. 21 h. Barcelona Barcelona Liceu Pa/arr 22 h. Barcelona Església de Santa Anna 19.30 h. Barcelona Casa E lizalde 2 1 h. 2 1 h. 22 h. Barcelona Barcelona Barcelona Liceu Ars Studio 19,30 h. Barcelona Centre Cívic Sant Andreu (1 Cicle dc Concerts dc Joves Intèrprets). Palau RobemJ DevererLr, de Orquestra Solistes de Aguilar, trompa. Dir: lona). A.R.C. Gospel· Choir. Donizetti. Dir: Richard Bonynge. Catalunya. Elizabeth Gluss. violí . Vicenç Xav ier Güell. Mozart. (JJ.MM. de Barce(11 Festival de Tardor). Migucl Angcl Navarro, trompa. Mònica Pons, piano. (lli Cicle de Concerts de Joves Intèrprets). Rober/o Devereux, de Donizetti. Dir: Richard Bonynge. Barcelona 216. (11 Festival de Tardor) . John Scofield Quartet. Michcl Camilo Sextet. (XXII Festival Inte rnacional de Jazz). Migucl Angcl Navarro, tro mp a. Mònica Pons, p ia no. 22 h. Barcelona Palau McCoy Tyner Big Band. (XXII Festival Internacional de Jazz). 19,30 h. 21 h. 22 h. Barcelona Barcelona Barcelona Casa Elizalde Albert G iméncz, piano. (LJI Cicle de Concerts dc Joves Intèrprets). Robeno Devereux, de Doniz.etti. Dir: Richard Bonynge. Stephane Grape lli. (XXII Festival Internacional de Jazz). 19 h. Barcelona Palau 21 h. Barcelona Liceu Orquestra Ciutat de Barcelona. Yefim Bronfman, piano. Dir: Sixtcn Ehrling. Brahms, Mozart, Sibelius. Rober10 De1·ereru·, de Donizelli. Dir: Richard Bonynge. 11 , diumenge u h. 2l h. Barcelona Barcelona Palau Palau Orquestra Ciutat de Barcelona. (Sego na audic ió). Chick Co rea Elektric Band. (XX II Festi va l Internacional de Jazz) . 12, dilluns 22 h. Barcelona Palau Dizzy Gillespie U.N.O. All Siars. (XX II Fcslival lntcrnacionul dc Jazz). 13. dimarts 21 h. Barcelona Palau Orquestra Simfonica de Novosibirsk. Dimitri Bashkirov, piano. Dir: Arnold K¡ltz. Beethoven, Shoslakovitx. (Jbercamera). 14. dimecres 19,30 h. 21 h. Barcelona Barcelona Casa E lizalde 2 1 h. Barcelona Ars Stud io Albert Giménez, piano. (Ili Cicle de Concerts de Joves lnlèrprels). O rquestra Solistes de Catalunya. Cristina Ortiz, piano. Dir: Xavier Güell. Mozart. (JJ.MM. de Barcelona). Zé Ecl uardo Music leaturing Steve Lacy. (IJ Festival dc 'tlrdor). 19,30 h. Barcelona Centre Cívic Sant Andreu Albert Giménez, piano (I Cicle de Concerts de Joves Intèrp rets) . 22 h. Barcelona Palau Keith Jarret Trio. (XXII Festiva l Internacional de Jazz). 9. dimarts 21 h. Reus Teatre Forluny Don Quiclwte, de Massenet. 13, dissabte 21 h. Reus Teatre Forluny Esba rt Sant C ugat . Les XV Cançons i Danses de Frederic Monrpotl . 20. dissabte 22 h. Reus Teatre Fortuny Orquestra Nacional de la Rediotelevis ió Polonesa. Pendcrecki, Chopin, Mahler. 25, dijous 22 h. Reus Teatre Fortuny Euskadiko Ballcta. Horrel/a Gara Gr.r. OCTUBRE 6, dissabte 22,30 h. Vilanova i la Gelt rú Teatre Principal Quar1et Gaudí. Teixidor, Toldrà, Dvon1k. (Festival Eduard Toldrà) . 11 , dijous 22.30 h. Vilanova i la Geltrú Tea tre Principal Anton io Rui z Mellado, piano. Haydn. Mompou, Albéniz, Chopin , Liszt. (Festiva l Ed uard Toldrà). 19. divendres 22,30 h. Vilanova i la Geltrú Teatre Principal Orquestra de Cambra Amadeus. Pachclbel, Handel, C.Ph.E. Bach, Britten. (Festi va l Edua rd Toldrà). 27, d issabte 22,30 h. Vilanova i la Geltrú Teat re Principal Orquesu-a de Cambra del Garraf. Dir: Josep U ub Moraleda. (Festival Eduard Toldrà). 22,15 h. Arenys de Mar Església Enscmble Baroque Bruxelles. Frescobaldi. Castcllo. Turini, Bach, 1-Hi nel, Telemann. (Cicle de concertS d'estiu i tardor). 9 divendres 10, dissabte 15, dijous Liceu Palau Palau BAIX CAMP OCTUBRE GARRAF MARESME OCTUBRE 28, diumenge (465) 49 MÓN SONOR ----------------------------------------------------- CONCERTS • RECITALS • CONCERTS • RECITALS TARRAGONÈS OCTUBRE 18, dijous 20 h. Tarragona Aud itori Caixa de Tarragona Orquestra de Camb ra Amadeus. Pachelbel. Handel, Bach , Britten. (X Festival Internacional de Música. XVI Desena Mus icai). 22. dilluns 20 h. Tarragona Aud itori Caixa de Tarragona Madrona El ias i Jordi Reguant. clavicèmbals. Soler. (X Festival Internacional de Música. XVI Désena Musical). 24, dimecres 20 h. Tarragona Aud itori Caixa de Tarragona Orquestra de Cambra Music i Moraviae. (X Festival Internacional de Música. XVI Desena Mus ical). 25. dijous 20 h. Tarragona Aud itori Caixa de Tat-r<~gona Marató pianístic. (X Festival Internacional de Música. XV LDesena Musical). LJ, d issabtc 20 h. Tarmgona Auditori Caixa de Tarrago na Orquestra de Cambra del Palau de la Música Catalana. Dir: Gonçal Comellas, Bach, Bartók, Txaikovski. (X Festival lnternaciona! dc Música. XV I Desena Musical) . VALÈNCIA O CTUBRE 9. dimarts 20.15 h. València Palau de la Música Josep Colom, plano. Debussy. Il. dijous 20,15 h. València P-alau de la Música Joven Orquesta Nacional de España. Swingle Singers. Santiago Juan, violí. Dir: Edmon Colomer. 16. dimarts 20, 15 h. València P.,!la u de la Música Almudena Cano. piano. Debussy. 18. dijous 20,15 h. València P.àlau de la Música Orq uestra de València. Bruno Rigutto, piano. Dir: Manuel qaudí. :'!0. dissabte 19,30 h. València Palau de la Música Coral Càrmina. Camerata Bach de Barcelona. Dir: Josep Pons. 22, dilluns 19,15 h. València Palau dc la Música Orquestra de Cambra de Praga. Joan Enric Llu na, clarinet. 23. dimarts 20.15 h. València Palau de la Música Josep Colom. piano. Debussy. 25. dijous 20, 15 h. València Palau de la Música Valeri Affanasicv, piano. Gidon Krcmer. vio lí. 26, divendres 20.15 h. València Palau de la Música Orquestra de València. Joaquín Soriano, piano. Dir: Sergiu Comissiona. 28. d iumenge 19.15 h. València Palau de la Música Thomas Alien, baríton. 29, dilluns 20.15 h. València Palau de la Música Wiener Symphoniker. Dir: George Pretre. VALLÈS ORI ENTAL OCI' UBRE 28. diumenge 19 h. Granollers Museu Festetics Quartet. C laude Mauri i Teunis van der Zwart, trompes. Mozart. Haydn. (XI Festival Inte rnacional de Música). I, dijous 19 h. Granollers Museu Orquestrà de Cambra Teatre Lliure. Dir: Josep Pons. Au ric, Schonberg, Stravins~y. (Xl Festival Internacional dc .Música) . 4. diumenge 19 h. Granollers Museu Liliana Maffiorte, piano. Cèlia Mutis, narradora. Satie, Poulenc, Balsach. (XI Festival Internacional de Música) . 11 , diumenge 19 h. Granollers Museu Coral Sam Jo rdi. Dir: Oriol Martorell. Banchieri , Rossini , Ravel. Lamotc de Grignon, Oltra. (Xl Festival JOLernacional de Música). NOVEMBRE ) 50 (466)