Revista Musical Catalana. Núm. 85 Novembre 1991
Editorial: Pedra de toc / PANORAMA Mozart i Catalunya, una relació poc fluida. Jesús Dini / Mikrokosmos. Andorra, com a exemple. Pere Artís / L'Orfeó posa en marxa els actes del seu Centenari. Teresa Martínez / La música en el patrimoni filatèlic. Blai Guarné / Orquestres i festivals. F. Taverna-Bech / TEMA Felip Pedrell als 150 anys del seu naixement / Felip Pedrell: els trets biogràfics. Francesc Bonastre / El sentit del nacionalisme musical. Francesc Bonastre / El compositor i la seva obra. Francesc Cortés / La reforma de la música sacra. José V. González Valle / La música tradicional. Josep Crivillé. MUSICALIA Oriol Martorell, més enllà del cant coral. Pere Artís / Catalunya Música proposa. Santa Cecília i les famílies musicals. Victòria Palma / Moment actual de la música catalana contemporània. Carles Lobo / Comiat operístic del bicentenari mozartià al Liceu. Jaume Comellas / Festival de Tardor. El ballet, gran protagonista. Montse G. Otzet / SCHERZANDO Cesc / CONCERTS
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
PEDRELL ( 1841·1922) ~-___.. . Mentor de la música hispànica moderna - SUMARI revista mosieal eatalana EDITORIAL PANORAMA TEMA MUSICALIA •• •• •• •• •• •• •• • Perim rle toc Mo:wrl i Catalunya, unn relació poc fluida per Jesús Dini Mikrolwsnws. Andorra, com a e:femple perP. A. L'Orfeó posa en marxa els Cletes del seu Ú>n/enari per Teresa Martine:t 1..<1 n11ísim en el patrimoni jilati>lic per Blai Guamé Orquestres i festivals per F. Tavema-Bech Félip Perlre/1 als 150 anys del seu nai.Yement Ff'lip Pedre/L: els tre~ biogràfic:; per Francesc Bonastre El sentit de/nacionalisme musicnl per Francesc Bonastre EL ('()111/Wsitor i la seva obra per Francesc Cortés IJCI reforma rle la música sacra per José V. Gonx61e:t Valle La mtísim tradiciom1l per Josep Crivillé Oriol Martorell, més enllà del cant coral per Pere Artfs Catalunya Música proposa. Santa Cecílin i les famílies musicals per Vldòria Palma Moment ac:Jual de la música cntalana contemporànin per Caries Loba Comiat operístic del bicentennri mozartià al Liceu per J.C. Fe.stival de Tardor. El ballet, gran protagonista per Montse G. Otzet SCHERZANDO CONCERlS per Cesc .n nn n nn n n n nn n nn n n nJJtJ AGENDA MUSICAL n n n n n n n n n n n nn n n nn n.nn ~ fJ ~ R MÚSICA DE JOVES INTÈRPRETS ~ (A la Casa Elizalde, al Conservatori de Sant Andreu i a Horta-Guinardó) ~ ~ ~ ~ f.l NOVEMBRE Diumenge 3, (Horta-Guinardó) ~ ERIC KOONTZ, viola AIMAR SANTINHO, piano Beethoven, Brahms, Rochberg Divendres, 8 (Casa Elizalde) CORI CASANOVA, mezzo-soprano MONTSERRAT RfOS, piano Schumann, Poulenc, Ravel, Montsalvatge f.l ~ Dijous, 14 (Casa Elizalde) CORI CASANOVA, mezzo-soprano MONTSERRAT RfOS, piano Schumann, Poulenc, Ravel, Montsalvatge ~ Divendres, 15 (Casa Elizalde) FRANCESC BLANCO, piano a quatre mans XAVIER DÍAZ Chopin, Poulenc, Montsalvatge, Falla, Ravel, (Conservatori de Sant Andreu) FRANCESC BLANCO, piano a quatre mans XAVIER DfAZ Chopin, Poulenc, Montsalvatge, Falla, Ravel, Debussy ~ ~ J"- ~ ~ Dimecres, 20 ~ ~ ~ ~ n J ~ ~ Dijous, 21 Dimecres, 27 (Casa Elizalde) ~~~ !J ~ ~ Dijous, 28 (Casa Elizalde) ~ f.l n ~ ~ Divendres, 29 (Casa Elizalde) ~ ~ ~ FRANCESC BLANCO, piano a quatre mans XAVIER DfAZ (Conservatori de Sant Andreu) QUEENTET: J5 n n EVA SEDÓ, violoncel IMMA GUÀRDIA, violí QUERALT ROCA, clarinet EULÀLIA VALLS, piano QUEENTET: DlONI CHICO, acordió EVA SEDÓ, violoncel IMMA GUÀRDIA, vio/f QUERALT ROCA, clarinet EULÀLIA VALLS, piano RICARDO IGNACIO CASERO, trombó PATRICK HOPPER, Piano Dimecres, 4 ~~ ~ ~ RICARDO IGNACIO CASERO, trombó PATRICK HOPPER, Piano (Casa Elizalde) MONTSE CASAS, Piano (Casa Elizalde) MONTSE CASAS, Piano ~Generalitat de Catalunya W ¡; ~ J• ~ ~ ~ J• ~ ~ JJ H ~ JJ ]j ~ H Noble, Milhaud, Zilcher, Finzi, Seyber, Schelb, Amargós Mozart, Schumann, Rabe, Martin, Sulek ]j ]j H ]J ]J H ~ H ~ ~ ]j (Conservatori de Sant Andreu) MONTSE CASAS, Piano ~ ~ Mozart, Schumann, Rabe, Martin, Sulek. Dimecres, 11 Divendres, 13 Dijous, 19 ~ ~ ~ n ~ ~~~ Amargós ~ Mozart, Schumann, Rabe, Martin, Sulek (Casa Elizalde) n Noble, Milhaud, Zilcher, ~ (Conservatori de Sant Andreu) RICARDO IGNACIO CASERO, trombó PATRICK HOPPER, Piano Dijous, 5 n Chopin, Poulenc, Montsalvatge, Falla, Ravel, Debussy fJ ~ J5 ~ ~~ DESEMBRE ~ n ~ Departament de Cultura Mozart, Rachmaninov, Albéniz, Chopin Mozart, Rachmaninov, Albéniz, Chopin Mozart, Rachmaninov, Albéniz, Chopin J·m~ 1• joventuts musicals de barcelona H ]j]j ]j ]j n H B ~ B ~ n n H ~fJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJfJ~ EDITORIAL r'J r'J r'J 1 1 1 1 1 1 'J 'J 1 1 1 1 "J 'J 'J 'J 'J 'J "J 'J :J 'J 'J 'J j j j 'J 'J 'J j j j j j j j j j j j j j j j J '' j J J J J J J J J J J J J J J I I I I I I I I I I I I I I I I a capacitat d ' absorció de les diver ses propost es musicals p er p art del cos social ha est at un dels temes r ecurrents en els debats sobre el fet musical a casa nostra . Des d ' opinions basades en una dilatada experiència , fins a estudis de pr ospecció i anàlisis de dades estadístiques, tot passant p er intuïcions r emarcables, hi ha hagut de tot en aques ta parcel·la d ' abast sociològic. Un abast , d ' altra banda , de signe tran scendent, sobretot en vista a projectes d ' acció a un termini curt i mitjà. Dins d ' aq uest context , l a temporada musical tot just iniciada pot esdevenir una autèn tica pedra de toc, en ordre a una cla rificació sempre desitj able. I ho pot ser p erquè difícilm ent trobaríem , en èpoques pretèrites , una oferta d ' una magnitud semblant a la que es desenvoluparà en el curs actual. En fer aquesta afirmació fem èmfasi , de t ota evidèn cia , en aquelles manifest acions que tindran p er mar c el Palau de la Música Catalana ; i amb explícita menció de la categoria i m èrit innegables de tantes altres que se celebraran en tants d ' altres llocs . Probablement, mai com ar a l'afeccionat no haurà tingut un ventall tan ampli d ' opClons. Les propostes efectuades - d es de les institucionals fins a les es trict ament privades, amb una gamma diver sa quant a la p articipació de la societat civil en el risc in- Ped ra de her ent a l ' organització d 'un cicle de con certs-, assoliran d ' eixam- plar el segment social per al qualla música és un b é irrenunciable? O es produirà una redistribució de la fr anj a j a consolidad a? Quina serà la r espost a - hi serà?- d ' un nou públic? Quina la participació de toc les noves lleves generacionals? No són unes preguntes qualssevol, aquestes. Ans al contrari: són preguntes les r espostes a les quals esdevenen d ' una transcendèn cia de primer a magnitud p er saber , realment, on som, i , p er tant, per or ientar, operativament i amh eficà cia, el futur. I és el futur , just ament, aquella fita vers la qual ha de tendir un present que vulgui ser viscut més enllà d ' una immediatesa fugiser a; una fita que justifica , amb escr eix , les il·lusions, els esforços i els afanys esmerçats en un present que r eclama , imperativament , una transcendèn cia ulterior. La r espost a a aquelles preguntes, només p odrà ser d'un signe: el dels fets. L 'envit, doncs, és plantejat; i amb un r ealisme fins ara mai no establert. Un envit que esdevindrà, sens dubte, una pedra de toc. l • ¡: § "¡¡ 85 PANORAMA Mozar t i Catalu nya, una relaci 6 poc fluida per .IISÚS DINI S t l:i ¡: 85 ens dubte, Mozart fou un dels músics més viatgers de la història. Tenint en compte l'època en què va viure -segona meitat del segle XVIII-, amb la dificultat de comunicacions en una Europa que va recórrer àmpliament des de la seva infantesa, com a nen prodigi, fins a la seva mort, i les penoses condicions dels viatges en cadires de postes -fet que Mozart mateix esmenta a les seves cartes-, el significat és doblement notori; aquest constant anar i venir per les capitals de l'univers musical de l'època s'invoca com una de les claus de la univer salitat del seu estil musical. Hocquard ha qualificat Mozart com a " únic músic europeu", i, tot i que en l'època encara no es contemplen com a tals els nacionalismes musicals, més propis d el segle XIX, és evident que Mozart realitza una prodigiosa síntesi dels estils i els llengua tges de cada país que visita. Tots els camins d e l'Europa musical foren recorreguts pel mestre; però els seus passos mai no caminaren cap a la P enínsula Ibèrica. És raonable d e pensar que Mozart tenia d'Espanya una idea, més que remota i exòtica, exclusivament literària a través del llibretista Lorenzo da Ponte, que era un bon coneixedor de la literatura castellana, i probablement també de l'aventurer Giacomo Casanova que podia haver conegut Mozart a Praga a l'estrena de Don Giovanni el1787- i haver-li subministrat idees sobre el per sonatge i les seves experiències espanyoles. L'ambient "espan yol" és presenta l'obra de Mozart. El protagonista de El rapte al serraU, Belmonte, i el seu criat Pedrillo, són espanyols. L'acció de Le nozze diFigar·o es desenvolupa al Palau de Aguas Frescas, "tout près d e Séville" segons les mateixes paraules de Beaumarchais. Don Giovanni s'ambienta en la seva totalitat a Sevilla , i el personatge del llibertí pertany plenament al cabal literari espanyol, concretament a Tirso de Molina. L'únic personatge real de qui tenim notícia d ' alguna relació amb Mozart i que fo s nadiu d'aquestes latituds és el cèlebre compositor valencià Vicenç Martín i Soler -que allà es feia dir Vicenzo Martini-, autor de l'òpera que més va rivalitzar amb el Figaro de Mozart a la Viena d el 1786: Una cosa rara. Respecte a la seva producció musical, l' única referència a la música espanyola en 1'obra de Mozart la constitueix e) fandango que dansen al final d el segon acte del Fígaro els personatges davant el comte d'Almaviva, i que s'inspira en un motiu similar del ballet de Gluck Don Giovanni. La primera obra de què es té notícia de l'arribada a Catalunya és de l'òpera Cosífan tutte, que es presenta al Teatre Principal de Barcelona el4 de novembre de 1798, és a dir, només vuit an ys després de l'estrena a Viena; la qual cosa ens parla a favor del bon nivell del te~tre barceloní , molt al dia en relació amb l'èxit escàs i la difusió de l' obra d e Mozart després de la seva mort, el 1791, i en l'àmbit no alemany. L'èxit no és notable i l'obra és retirada d el cartell després d'unes poques representacions . Però aquí acaba tot, fins que cinquanta anys d esprés , el1849, té lloc, també al T eatre Principal, l'estrena d e Don Giovanni, amb un èxit tan escàs que l'obra s'inter preta només dues vegades. La sort de l'òpera mozartiana no és millor durant un llarguíssim període d e temps, i sembla que es repeteix aquí el vell problema que Mozart suscita a Itàlia , on se l'acusa de "germanitzant", o a l'Alemanya wagneriana, on se li retreu de ser massa italianitzant. Barcelona viu el començament de PANORA MA l'era de l'apassioname nt per l ' ohm de Richard Wagner , i la fundació el 1901 de l'Associació Wagneriana marca el punt més alt d ' aqu es t moviment. Crida l 'atenció que, enmig d ' aquest entusias me, una veu au toritzada com la d e Joan Maragall fa ci una d efensa apassionada de la música de Mozart e12 de febrer de 1905 i en la conferèn cia sobre El drama mus ical d e Mozart als mateixos locals d e l' Associació. Un dels seus militants més con spicus, Joaquim P ena , traduí a l català els llibrets més significatius de diver ses òp et·es de Mozart. P erò l'huracà wagnerià condiciona que no arr ibi fins al )916, en aquesta ocasió al Gt·an Teatre del Liceu , Le nozze di Figaro, cent trenta anys d esprés de la seva estrena a Vien a el1786. Lajl(wta màgica serà estrena el 1925, i tres anys després, el 1928 , El rapte al serrall. Idomeneo serà presentad a el 1942 i sorprèn d' obser var que una ohra de la categoria de La clemenz a di Tito , tan injus tament pos trrgada en gen eral , no vegi la seva r epresentació a Barcelona fins all963, en una ver sió en llengua alemanya . Malgrat tot, és enco1·atjador que una obra com Lucio Silla tt·obi el 1987 un Hoc a l 'escen ari liceístic, com a la majori a dels gr ans escenaris europ eu s. I encat.·a més r ecentment , el proppassat mes de juliol, del 1991, a T ot-roella de Montgrí , h a estat pr·cscntada la p rimera òpera de Moza r·t, Apollo et Hya cinthus, una comèdia escolar llati.na composta pol mestre als l l anys d 'edat. Altres obres breus, pet·tan yents al gènere d el "Singspiel", com Bastien und Bastienne (1768) i Der Schauspieldirektor (1786), han estat r epresen tades diver ses vegad es a escenaris p etits i en vetllades particulars, destacant el lloable entusiasme que hi posà l' empresari ban~elo­ ní senyor Bar·tomeu, que a la seva fin ca E ls Tar·onger s, de Pedralb es, organitzà memorables vetllades d ' òpera , " Lieder " i música cambristica, tant de Mozart com d ' altres autors, durant la dècada dels anys cinquanta. L'estrena d ' una òper a ' ·pasLiccio", 11 ritorno di Don Pedro , p enneté als b a t·celonins d 'escoltar per· primeea i única vegada els fr·agments comp ostos p el mt:'stre per· a dos llibr·ets d 'òp era que no va arribat· a acabar·: L 'oca del Cairo i Lo sp oso deluso; aquests daten del1783 i foren reunits pel musicòleg suís Hans E ris mann amb el títol e mentat, i foren estt·enats a Zuric ell952 i, a Bat·cclona, el 7 dc desembre dc 1956 al T eatt·e Coliseum. Aquest " pasticcio", que no va tenir pos tt>ritat, fou muntat i estrenat gr àcies a la tasca te n a ~ i a l'encomi able iniciativa del Club de F utbol JHnior ; l'orq uestra fo u dirigida pel mestre J. Sab ater , de gr a t r ecord. La r elativa p anrued a t dc les programacions d ' òper es mozarti ancs en el nost t·e àmbit resulta coh et·ent amb aquella estr·anya r·elació d e Moza r-t amb el púhlic a Catalunya. Mozart és pràcticament un desconegut fin s ben entrat el segle XX, malgrat q ue els tractats musicals el citen amb assiduïtat; per·ò passa tma cosa simjlar a E uropa i Amèrica, on triomfa el wagn erisme i la prefer ència cap a Verdi, el verisme i els autors " belcantistes" . E l redescobriment de Mozart entt·onca amb la p osta en mar·xa dels Festivals de Salzbtu·g el J 920 , gr àcies al suport decisiu de Ri<'hard Strauss, Hugo von Iloffmans tllal i Max Reinhardt, i als de Glyndebourne a AnglalNTa entre 1934 i 1937 ; això no es tradueix de form a immediata a les nostres l atituds p er un incr·cmen t d ' inter ès s ubstancial p er l'òpera mozartiana. Tot i això, el 1940 , propiciat p el clima polític espanyol favorable a l'amis tat amb 1'AJemanya del nazisme i p er I'inter·ès de l'empresari Mestres a ¡)l·estigiar Ja pr·ogramació liceística en una època de p en{u·ia econòmica i artístiea , dóna lloc a l ' aparició d ' uns festivals Mozart i a l'inici d ' una certa tradició a pt·ogramar almenys un títol mozartià per temporada ; aquesta nom1a s 'h a mantingut amb notables alts Un.;; i baixos fin s als no tres dies. òp er a de Mozart pt>r tempor·adu és la dicta exígua d el mozartià que assisteix resignat a temponldes sense la presència de les seves obr es prefe1·id c i a d ' altres amb un títol interpntat sense una mínima qualitat t'xigible, encar·a que als darrer s anys la situació d ' aquest tema ha començat a can viar s ubs tancialment i que divcr s<'s produccions han assolit un cUgne niveU glob al. És tr;st de cons tatar la fredor general nmb qu è de vegades són acollides fins i tot le obres moz<wtianes més con egude i de com¡H·ovar el nombre exigu de t·cpt·csentacions que s' han fet als nos I n ·s escena ~"is en r elació amb a lt res òperes que , sense demèrit p er· elles o p els S<' US autor·s, es u·obcn a molta distància dl: la qualitat i la p erfecció de les òp er es de Mozat·t. La his tòria d e la música de Mozart a Cata lun ya , a 200 anys dc la seva mor·t pr·ematura. és encara per escriur <'; ('Oneixem moltes d ades solwe la prevalència do Ics seves olwcs Hriqucs als escenaris del Princip at , prrò la pre ència de Ja seva música insu·umC'ntal, vocal , camb rística i simfònica no ha estat avaluada d ' una forma sist emàtica i això seria un bon tema pet· a un treball his tòr·ic o d e tesi, imp ossible d 'esbossar mínimament en un article d<' p oca exten sió com aquest. Potser l'inter ès gen eral per Mozar t s'incrementà a partir del 1956, any del bicentenari d el naixement del compositor , que fou celebrat a Europa amh innombrables festivals i amb una magnífica edició discobrràfica dc ]a casa Philips; a lguns dels seus exemplars foren presentats al nost re país i con tenien interpretacions magistrals. Una casa discogr àfica barcelonina , Belter , presenta p er primer·a vegada al país uns notables em·egistramen ts d e Idomeneo, Don Giovamti i de la Gmn Missa K 427, que fan les delícies dels incondicionals. Les J ovcntuts Musicals d e Barcelona organitzen , el mes de genet· de 1956, un Concert Mozart al Palau d c la Música Catala- PANORAM A al .w .,; • ra: a 85 na, amb obres sacres, entre les quals destaca la bellíssima Missa K 337, i amb la interpretació del Cor Madr·igal i la Coral Sant Jordi, sota la dir·ecció d'un joveníssim Antorü Ros-Marbà. El Gran Teatre del Liceu progr ama El rapte e1t el serrall a la temporada oficial, però ofereix tm concert cornmcmot·atiu especial, amb dos actes de la mateixa òpera i diver·ses àries, i amb els mateixos intèrprets del repartimen t. Recordem la valuosa sèrie de concerts crue en sessions matinals de diumenge ofer·ia l'Orquestra dc Cambra Solistes de Barcelona , sota la dir·ecció de Domènec Ponsa , amb un abundant reper·tol'i mozartià. Una efemèr·ide emotiva és la celebració li.túrgica anual commemorativa de la mort de Mozart, cada 5 d e desembre, des dc l'any 1956 fin als nostres dies, de la mà de Mn. Josep M. Bosch , l'entusiasta fundador d els Amics de Mozart a Bêu~celona, Púnica institució reconeguda oficialment pel Mozarteum de Salzbur·g i que unificava la música i la pregària per l'ànima del genial compositor. El nom rle Mozar·t ba estat p resent amb notable ft·eqüència a Ics programacions de concerts, d ' uns vint anys ençà , a les temporades d 'entitats com Pro Música, Associació Cultural, Eut·oconcert i en divet·sos cicles de Fundacions Cu ltut·a ls d 'entitats bancàries . Seria ll arg d'enumerar-ne les fites més significatives, però recordem dc passada unes memorables audicions del Requiem al Liceu, amb la Filharmònica de Viena sota la direcció de Karl Bohm, el 1969; a la dècada dels 60, l'actuació de David Oistr·akh amb unes insuperables versions del Concert per a vioü, K. 219. Un intent de perpetuar una tt·adició mozartiana sòlida i t>Stable a BaJ·celona fou la Setmana Mozart a Ba1·cclona, d 'iniciativa exclusivament privada, que tingué lloc dur·ant els mesos de desembre de 1979, 1980 i 1981; malgr·at la gran categoria dels intèrprets i el r epertori poc usual, trobà d esprés d ' un començamen t pt·ometedor·, una acollida freda per part del públic, malgrat els seus preus moderats, q ue ho portà inevitablement a l fracà s. De fa dos anys , el Patronat de Mozartiana ha abordat l'empresa ingent d ' intet·pretar tota l'obra simfònica , com també La vocal i instrumental no operística ni decambt·a , de Mozart, la qual cosa constitueix tma ocasió idònia p er conèixer. i avaluar tantes i tantes ohn!s magnífiques que d'altnl manet·a restarien inèdjtes. Els afeccionats a l'òpera hauran assistit durant les temporades 1990-91 al fet insòlit de veur e progt·amades no menys de cinc òper es de Mozart: Cosifan tutte, Don Giovanni, La flauta màgica, Idomeneo i Les noces de Fígaro, encara que seria de desitj ar que aquesta plètora no influís negativament en la futura programació del Teatre del Liceu, en el sentit d ' una posteritat immediata orfe de títols mozartians en les pròximes temporades. És evident q ue la r eladó d e Mozart amb Catalunya ha estat difícil i desigual. Cr·eiem t¡ue la seva obra , tan escènica com simfònica , instwmental o vocal mai no ha susritat , salvant algunes excepcions, un gran entu iasmc. Les seves òperes no responen al patró vi rtuosístic-divista que encén explosions de passió en públics llatins; probablemen t perquè la seva estructw·a subtil i l'equiparació ordenada dels seus personatges, que freqiientm ent actuen en conjunts, sense destacar excessivament els uns del.s altres, i amb unes àries més musicals i expressives que no pas espectaculars -encara que tinguin gr·ans dificultats tècniques-, no són capaces de causar un impacte en un públic sovint més interessat per l'espectacle dc circ que per la qualitat i la perfecció musicals. D'altra banda, l'acció escènica acostuma a ser més interioritzada i intimista, i la p resència de r ecitatius -de gr·an bellesa i eficàcia dramàtica- fomenta la · incomprensió en relació amb la música contínua d'obres cronològicamen t posteriors . Resulta descoratjador comprovar la freda acollida d 'espectacles escènics mozartians d'insuper·able qualitat musical, servits de vegades amb exccsiu " ofici" . Hi ha molt de ¡·utinari a les programacions, però és també en funció d e la demanda del públic, al qual tampoc no s'ha donat, salvant els dan·ers anys, 1'oportunitat de famWaritzar-se amb aquests autèntics cims de l'art operístic. E n tot cas, una cosa comença a canvia t· quan comprovem en aquestes últimes temporades entre vuit i nou funcions dc Coslfan tutte i Lajla.uta màgica, amb les sales absolu tamen t plenes i amb les localitats exha ut·idcs . Davant algrmes opinions precipitades i poc encertades d'una satw·ació dc Mozart, cr eiem que aquest any la seva obra ocupa el lloc que li correspondria habitualment en un àmbit com el de Catalunya, de tanta tradició musical. En tot cas, hi insistim, no és la suposada saturació actual, sinó l'evident absència antet"ior el que ens ha de fer meditat·. BIBLIOGRAFIA Aliet· , R.: /, 'r)p era , de la sè rie "Cout'·ixt:t· Cataluuyu", Dopcsu, Bur·t~eltma , 1979. Allet·, R.: L'òpera a Barcelona: De.~envo­ lupament i consolidació e/p l'òpera com a espectacle al segiP XVIII (tesi doc-tor·al), Institut d'Estudis Catalans, Bun·cluna, 1978. An¡;lèR, Il. i Pena, J.: Diccionari d(• lo Mrísico, Ecl. Lubor·, Barcclonu , I 954. Bosch, J.M .: Conferèncie~ i lr omilies, Amics li<' Mnznrt, Filogr·ar, 13m·cclona. L978. CJub dc Futhol .Júnior. Programa dc mà dc r Òp<'r·n 11 ritorno eli Doa Pedra. Bar·c<·lo nu, Gr·af. Laietana, 1956. Dini , J.: Mozurt , Ed. Dai.mon, Barcclonu , 1985. Dini,.).: /,a reputaciónde Mozart. P(l.aoram(t en 200 aíios (lli~ó inaugur-uJ), Fucuhut dc Filosofia i Lletrrs, Universi tat dc Bur·celona, octu hn~ !990. Hocquurd, J .V.: ta Pensée tli> Jlf()zart, Ed. du Sruil, París, 1958. Maragall, .Joan: Eldramamu.~icul de M();;art, Edicions 62, Ban·clorur, )978. PANOR AMA Ha mort el director búlgar Emil Tchakarov MIKROKOSMOS Andorra, com a exemple I 1983, com a cristal·litzoció E d'una sèrie d'esforços precedents (que -bé que sense una excessiva estructuració orgànicaatorgaren consciència de signe dinamitzador i foren llevat de futur), se celebrava el I Festival Internacional de Música de la Vall d'Ordino. l'any 1990, naixia ell Festival Internacional de Música i Dansa d' Andorra lo Vella (sota els auspicis d'Alfreda Kraus), amb voluntat d'arrelament en la seva especificitat pròpia. Ambdues manifestacions (enguany, respectivament, en les edicions novena i segona), d'un atractiu singular, recolzat en unes programacions eclèctiques i plurals, capaces d'interessar els melòmans de lo noció andorrana i de la seva àrea d'inAuència. Unes manifestacions presidides per uno coherència organitzativa, reforçada amb el suport de les institucions de govern del país; i que -sobre la base dels ja obtingutshan de rendir en el futur uns fruits culturals òptims, resultat, alhora, d'un estímul noblement competitiu i d'una idònia coordinació logística. Aquests fruits són jo una realitat palpable i tangible (conseqüència, en gran part, de lo trajectòria ascendent del Festival Internacional de Música de la Vall d'Ordino, impulsat essencialment per Narcisa Yepes i pels germans Gerard i Lluís Claret): l'Auditori Nocional d'Andorra, ubicat o Ordino. la inauguració (el20 del proppassat setembre) d'aquest magnífic espai, bastit dins del que fou l'antic Museu de la caso Areny Plondolit, fou penyoro dels resultats a què està cridat imperativament. Quan els assistents o l'acte -després de la inauguració oficial de l'Auditori (com hi és patent el toc inconfusible de qui el féu, l'arquitecte José M. Gorda de Paredes!), amb els discursos del Cònsol Major d'Ordino i del Cap de Govern d'Andorra, i amb la benedicció del Bisbe d'Urgell i Copríncep d'Andorra- érem immergits dins la màgia de l'art de Narcisa Yepes i del Tria de Barcelona, tots teníem la plena consciència de ser testimonis d'un punt d'inAexi6 profunda en la trajectòria musical andorrana, potenciada des d'ara amb una infrastructura oberta a múltiples possibilitats. Sí! Andorra, com a exemple! P.A. I din:ctot· d'ot·qtu~stm búlga r Emil T chakarov ha mot·t aquest esli u. Considerat com una d c les batutes dc més pt·oje<·ció internacional, la seva mort es va produït· a una edat relativament j ove, fet que fa més dolot·ós el seu tr·asp às. A Barcelona havia dirigit r ece ntment - lempomda 1989-90- 1'(,per a Ievgeni Onieguin dc Txaikovski. Aleshor·cs li va m fet· tma entn' vista d e Iu qual r eprod uïm un par·àgntf en qu è el mú ic ex posava uncR idees particularment inlct·essa nts Ho hre l ' ofici de director·. " Ja li he dit abans que hi ha un a paradoxa entre la noslt·u professió i com funcionen Ics coses a n ·eu. Entt·e el fet· bé la mús ica i el funcionamen t del m6n. Es per això qu e, ct·ec jo, la prim<•r·u meitat d ' aquest seglr t•t·a més creativa que Iu segona per· u les orqueslt'<'S s imfòniques. T othom sull que en aq uells anys les ¡,'l·ans fOt·mu cions teni en un dit·cctot· que hi ll·eballavu cada dia i que vinculava el seu món pct·sonal a l'or·questra. 1 això sembla que ha mot·t. Són caso~ com els dc Kamjan a mb la Filllarmònicu dc Bet·lín_ o dc Mr·avins ky E amb la dc Leningrad , In q11nl va diri¡,rit· durant dnquantu unys, pei'Íode en què no va dirigit· cap més or·qurstra. Ara les orqu cstn•s canvien d<• director cada dos nny11. J això n o Í'!! bo pet· u Iu música . Així sorgeixen orqu cst t·es sense prt·;;onaütnt. Lu gran pnl'lldoxa és qtH' am b el desen volupament de Iu d emocr·àciu t'S perd el sentit de l'uutor·itut. Pet· diribrir 150 mú Ries eni di!!pusa r d ' una autoritat. I Pis temps ll(J caminen pas en a quest u dit·ecció ... Tots els gt·a ns dit'l'l'lOt'ri tenien unu gnm autoi'Ítal i se'ls obt•ia. Se'ls fria confiança i <:rèdit, i R' hi fein una gran tusr u ... Si l'ot·qurstt·a t.-i u un ~i r ector·, cal que li fad confian~·u. Es com el mptge que un ha escollit. Aqurs t és un g¡·an pr·ohlcma i n o s~ com anintn Ics coses. Pet·ò sé qu<' ~;i les cost•s t·ontinnen així, hi hmu·,) moltes on¡m•stres i tcatr·es d'òpcru srnsc un \'ct·ita ble u~til d e tn•hull. No sóc optimis ta t·esprctc rlel fnlur·. Penso qtw t'I futur· csturii don¡jmtl pr ls coonlin adon; ... ArTiba r·à un dia en qui" les onllll'!.lt·es locurun sen se direl'lor· ... i uixò set·à una ur nIa cosu." • li Jornades Mozar t a Sabadell A mb motiu de la celebració del200 aniversari de la mort de Mozart i de les re· presentacions de Don Giovanni que es fan a Sabadell durant aquest novembr~, l'Associació éf'Amics de I'OP.era de Sabadell celebrai des Clel passat octubre, les 11 Jornades Mozart, que acaben el 5 de desembre (data exacta de la mort del compositor). Entre els actes més destacats del passat octubre, el dia 25, el Teatre Munici~?al de Sabadell acollí la versió en concert de La clemenza di Tit9, amb el Cor dels Amics de l'Opera de Sabadell i l'Orquestr a de Cambra de Sant Cugat, dirigida per Josep Ferré. El 27 d'octubre, aquesta entitat sabadellenca oferí a la ciutat un monument dedicat al compo· sitor austríac. L'acte comptà amb la presència d'autoritat s locals, autonòmiq ues i austríaques. El dia 29, es realitzà una sessió d'Opera de Cambra per a escolars amb la representa ció de Bastià i Bastiana i L'empresari, a càrrec de l'Aula de Cant del Conservatori del Liceu, de la professora Carme Bustamant e. El dia 30, el compositor Benet Casablancas oferí una conferència sobre Mozart. Durant aquest novembre , els actes continuen amb un recital de cant a càrrec de diver· sos solistes catalans, el dia 5, al Saló Modernist a de Ja Caixa de Sabadell. El dia 8, al Casal Pere Quart, s'oferirà un concert de piano. El dia 1O, hi haurà una passejada en carrosses pels carrers éfe Sabadell amb ¡oves vestits de l'època de Mozart i una ofrena floral al monument. El dia 11, el crític i musicòl~ Ro.ger Alier oferirà una xerrada sol:)re Don Giovanni a la Cambra de la Propietat Urbana. El dia 13 i el dia 15, el Teatre La Faràndula acollirà dues representacions de Don Giovanni. Finalment, el dia 16, es farà un sopar com a cloenda d'a· questes Jornades i, el dia 5 de desembre, a l'església de Sant Feliu, s'interpret arà el Re· quiem mozartià. • -...~ • /!lil' j5" 85 PANORA MA Premi per al Trio Ba••tholdy Don Giovann i a la tempora da de la Caixa de Terrassa u rcpreset1turió d e l'Ú~eru Don Giovanni a c ut·n d e l'Ope1·u de L Cambnt de Var·sòvia, constitueix l'csdcvcnbnenl més important de Iu T emporada dc Ml!Rira i Dansa que I·H"O IIto u la F un dueió de la Cuixa cl' E stulvis de Tet-rassn. Aquest és el riell' e!!t nble de música i haUrt més impot·tnnt que es celebra for·u cie B arcelona. E n Lo tal, s 'oftwir an non con certs i sis r epresentacious de balle t, e n els quals intervindt·u una àmplia t·epresent aeió intt>l"llueional en la qual destaca, sobt·etot en el pla qunlitatiu, l ' apar·tat de b ttllcl. P el que fa a la parcel·ln musica I, inteT:vindra n I'O rqu esll·u Nurional de Lillc, c1 uc dirigeix .lt~tl n C laude Casadesus : I'Ot·questru de Cumbra d e l 'Em pot·dà , dirigida p et· Curlrs Coll, amb la Coral Cantiga, qu e dit·igeix J osep Prats; l ' On)ltestnt Simfònica dc Iu Ràdio i Tt:levisiú d e l 'URSS, di l"i¡,ritlu pet· Alexandt·r· Mikhuy lov: el conjunt britànic d c m e tall Tbe Wallace Collcction ; l'Or quc¡,ll·a de Camhnt del Palau d (• In Música Cutalana (patt·ocinacla p et· Epsou ), dirigida p e r Gon çal Com eUas; !"Orquestra Filharmònica de Plovdiv, dh·igicla p e t· Dimite r Manolov; e l Cor dc nens de la Filh armònica Txeea , dirigit pe•· .Tiri Ch vala; la Camer eta E slovaca, diri gida p er Viktor Mule k ; i , fina lment,.l'esm en tada Òpet·a d e Camht·a de Va rsòvia, dirigida p er St efan Sntkowski, foT:mació bf'n coneguda al cicle teT:rassenc per a nte riot·s i semp•·c molt celeb rades ¡.¡toduccions operístiques. P e l que fa a la programac ió d e balle t cal assenyalar que en guany ha fet una inllexió, tt·cucru1t umb l'bahitual línia dc companyies formalment avançades i decantant-se, per tant, p e r una prognmació d e tip us molt més clàssica a la r ecct·ca d'una més important acceptació p e t· part d t>l públic. E ls press upost glohu l d el cicle és de 55 milions d e pessetes, vint i dos dels quals es r ecuper en mitjançant la ven du a t aquilles, comptant amh una important quota d ' abonats . • E I grup barceloní Trio Bartholdy, format per Uuís Avendaño . !piano), Laura Folch (violoncel) i Jordi Salicrú !violí} guanyà el passat juliol el li Concurs per a la Promoció de Joves Intèrprets, convocat per "Pa· per de Música" de Capellades. El Jurat, el formaren Antoni RosMarbà, Joan Guinjoan, Benet Casa· blancas, Benjamin Davies, Alfons Carrillo, Núria Corts, Francesca Marlet i Josep M. Vallès. El Trio Bartholdy serà promocionat per "Paper de Música" a una trentena de festivals d'arreu de Catalunya. • Un persona tge anomen at Maria Aurèlia Capma ny M a ria Aurèlia Capmany vo ser novel·lista, dramaturg, assagista, actriu, onimodoro cultural, conferenciant, sufragista, polític... Entre d'altres coses. I, tanmateix, aquesta immensitat de facetes de dedicació vocacional no deixo d' oferir una imatge incompleta de la seva ~gura. Perquè, per da· munt de tot, molt per damunt de tot, la Moria Aurèlia va ser un enorme personatge humà. I quan hom assoleix aquesta dimensió ton i ton privilegiada, lo resto quasi sobro. No col justificar l'atenció que dispensem o aquesta ~guro suara traspassada, des d' un mi~ò de comunicació especioli· tzot en uno de les molt escasses Facetes culturals que van restar ol marge de lo seva capacitat d'aprehensió directa. Perquè també la música va ocupar un lloc important o la seva agenda històrica, especialment en lo seva provisional condició de res· ponsoble de lo política cultural municipal. Perquè lo música era també un ort que atreia molt profundament Moria Aurèlia, malgrat lo seva fonamental adscripció literària. Un ort que es· timovo i l'atreia, això sí, "a la seva manera". En realitat, tot en ella es produïa o lo seva manera. Uno manera rotundament personal, inconfusible, amorada d'afany d'originalitat, d'un poirolisto i agut sentit de l'humor i d'uno energia desbordant i contagiosa. Com o regidora de culturo de l'Ajuntament de Barcelona va haver de fer front o un moment especialment crític de I'OCB, en aquells anys complicats de la~ d'uno ètapo i principis d'uno altra. Lo seva actitud es va moure en el plo d'uno reconfortant coherència de caro o enfocar lo que finalment hovía de ser uno dinàmica vàlida, desenvolupada i duta o terme amb posterioritat ol seu mandat. Va intentar introduir un clima sorsueler signi~cotiu en uno luxosa versió de Cançó d'amor i de guerra ol liceu mentre es· bri novo la possibilitat que Lluís Llach es fiqués en camisa de setze vores compositives del gènere. Finalment, els intents de l'aleshores regidora cultural no van reeixir i el seu entusiasme i convicció es van estavellaren un mor d'incomprensió no del tot Fonamentat. Bono amigo d 'aquesta Revisto, la trajectòria de lo qual vo esperonar perceptiblement, segurament no podia oblidar els seus oncestres, amb un avi fundador de l'Orfeó Català i el seu pare un dels més solvents folkloristes que hagi donat mai el país. Això justi~corio lo seva proclivitat envers un capteniment no elitista i d'arrel popular de lo vida musical, no exempt de raó bàsica. Esdeveniments recents van qüestionar, fins o un cert punt, lo seva tossuda aversió o lo història de lo tosco de mecenatge cul· tu ral duta o terme per lo burgesia catalana; aversió que individualitzava en les vicissituds de l'Obro del Cançoner Popular de Catalunya, el patrimoni generat per lo qual fo poc ho estat recuperat de formo de~nitivo, com és ben sabut. Moria Aurèlia Copmony va ser també uno conversadora bri· llontíssimo i vocacional. Lo seva memòria implacable i entusiasta, qui sap si no ornada per escapades o uno imaginació, la constituïen en uno de les persones-història més gratificants de lo Barcelona d'aquest segle. Perquè, en definitiva, Moria Aurèlia Copmony era un impressionant"animal borceloní", Forci do de cromosomes modernistes que li menaven uno proclivitat intel·li· gent i múrria envers lo trencadissa 'alliberadora. lo seva vasta obro fixada damunt material imperible restarà com un testimoniatge durador de lo seva riquíssima personalitat. Però lo seva definitiva i nucleorcondiciód e personatge li atorgarà, molt per damunt de tot, uno absoluta immorcescibilitot històrica. El personatge surarà sempre damunt el gruix de lo seva, per altra port, substont obro creativa.! m'atreviria o afirmar que, d'això, ella se'n sentiria molt satisfeta. e J.C. ASSOCIACIÓ D'AMICS DE L'ÒPERA DE SABADELL IX FESTIVAL , /HI-- ---- OPERA A CATALUNYA /lli III CICLE-1991 DON GIOVANNI de W.A Mozar t Miguel Sola, Emic Serra, Pilar Torreblanc a, Josep Maria Bosch I Josep Bros, Rosa Nonell I Patricia Gonzalez, Sílvia Trò I M8. Carme H emandez, Josep Ferrer, Miguel López Galindo Director d'orquestr a Director del cor Clave Director d'escena i escenògra f OdónAlon so Josep Ferré. Madrona Elias Pere Francesch COR DEIS AMICS DE L'ÒPERA DE SABADE ll ORQUEST RASIMFÒ NICADEL VAI.I .È S ciutats on serà representada SABADELL, Teatre "La Faràndula", dies 13 i 15 de novembre. REUS, Teatre Fonuny, dia 19 de novembre. LLEID~ Teatre Principal, dia 21 de novembre. GIRON~ Teatre Municipal, dia 28 de novembre. MATARÓ, Teatre Monumental, dia 30 de novembre. OLESA deM., Teatre "La Passió", dia 6 de desembre. Producció Direcció general AMICS DE L'ÒPERA DE SABADE ll MIRNA IACAMBR A Prèviament a aquestes representacions de Don Giovanni tindràn lloc a Sabadell, durant tres setmanes, les JORNADE S MOZART amb diferents manifestacions musicals i la inauguració d'un monument a Mozart. Amb el suport de: @) rnrR lW.IJ Generalitat de Catalunya Departament de Cultura Banc Sabadell ---· ·--- Ajuntamen t ~~~ de Sabadell Soovolo do CUltura PANORA MA Un Cosif an fuHed 'alta escola E Foto Mercè homenatja a Pau Barceló E I fotògraf Pau Barceló, membre de l'eq_uip de creació d ' aquesta Rev1sta, va ser objecte d' un acte d'homenatge promogut per l'Institut Municipal Barcelona Espectacles. El motiu de tal homenatge és la convocatòria del Concurs Foto Mercè, que es defineix com un conjunt d'activitats vinculades amb el món de la fotografia i que prenen les Festes é:te la Mercè com a punt de referència obligat. En cadoscuna de les edicions hom retrà homenatge a un fo- tògraf destacat dins del panorama internacional . I aquest és, a la primera edició, l'esmentat Pau Barceló. A l'acte de presentació d'aquesta convocatòria , el Regidor de Cultura de l' Ajuntament de Barcelona, Oriol Bohigas, i el director de l'Institut del Teatre van fer esment a la traiectòria del nostre col•laborador, mentre que aquest, tot a9raint l'homenatge, es va refenr als trets especialment significatius de la seva dilatada i important trajectòria professional. En un altre ordre de coses, Pau Barceló acaba de ser guardonat amb el Premi d'Acció Cívica que atorga la Fundació Jau- mel. • 1 2è. Concurs de Joves Compo sitors de JJMM J oventuts Musicals d c B ar celona convoca el 12è . Concut·s de Joves Compositors 1991 (orquestra simfònica), a l q ual es p oden presentar tots els composito rs d 'edat no superior als 35 an ys, esp an yols o residents wns l' àmbit territorial espanyol. Les obt·cs han de ser inèdites en qualsevol de les f01·m cs de difusió, d 'estil completament lliure, d ' tma durada apt·oximada d 'entre dotze i vint minuts i poden ser o no subdividides. En aquesta ocasió, l' obn1 set·à p er a ot·questn• simfònica, sen Bc solista , si bé els primers de corda poden tenir interven cions concertants, dins del discurs de l'obr a. La fonnació ha de ser la següent: 10 violins primers (incloent d eoncertino); 8 violins segons; 6 violes; 6 violoncels; 4 c-ontrabaixos; 2 n autes; l flautí (que pot ser tercera flauta); 2 oboès; 1 corn anglès; 2 clarinets; 2 fagots; 4 trompes; 4 tromp etes; 2 trombons; ] tuba; 1 urpa ; 1 celesta o piano ; i grup d e per cussió de dos o tt·es intèrprets. Hi ha un únic premi, que constar à d"una qua ntitat cn metàl·lic de 500.000 p essetes i de l'estrena cie l' obra guanyadora, a Barcelona , en lm concert que es ftn·à durant el " Congreso mundial de la FUM 1992" . L 'emisora Ca talunya Música difondrà l'obra guanyadora a través dels seus programes d 'intercanvi internacion al. La data límit de pt·esentació d' originals és el dia 13 de d esembt·c de 1991. P er a més informació: Joventuts Musicals de Barcelona. CI Pau Claris 139, 4rl. 1a. 08009 Barcelona. T els : 215 36 57 - 215 29 18. Fnx : 487 29 70 . • I període de pretemporada musical ha portat al Palau, i també a Terrassa i a Mollet del Vallès, un espectacle operístic d'una riquesa absolutament gratificant. Una mostra de com la limitació de recursos de producció no és exactament una limitació, si hom compta amb altres ingredients molt més decisius: intel ·ligencia, imaginació, entusiasme, amor incondicional a la professió. Aquests van ser els components principals que van acumular els membres de la juvenil companyia Wienner Taschenoper dirigida pel terrassenc, fincat a Viena, Joan Grimalt, que van comptar amb el muntatge dramatúrgic del també terrassenc Pau Monterde, en una versió enormement creativa de Cosi Fan tufte. Lo Wiener Taschenoper és una formació destinada imP,Iícitament a demostrar la bondat del treball pedagògic de l'Escola Superior de musica i arts dramàtiques de la capital austríaca. Els seus components, cantants i instrumentistes, en són membres i els fruits mostrats ara constitueixen una brillant imatge d'allò que, amb tota seguretat, és una tasca farcida de consequència i autoritat. Artistes procedents de diversos P.aïsos, tots ells joves, es van produir damunt l'escena i darrera els faristols amb una Ruïdesa i una classe no gens esperable. Va ser un autèntic treball d'escola, de gran escola, que no té res a veure amb un treball escolar sinó tot el contrari. Tot això agombolat per una frescor i un entusiasme especialment encaixable en el clima buf de l' òpera, en la finor i frescor també d'aquesta esplèndida joia mozartiana, la qual van servir amb una identificació global -limitacions de maduresa a port- privilegiada. • i_ -~ .... Iii f 85 PANORAM A L' Orfe 6 pos a en mar xa els acte s del seu Cen tena ri per T. MARTINE.Z S 14 554 ens dubte, tots aqueUs que estan vinculats a l' Orfeó Català, ja sigui de fet o per simpatia , poden celebrat· al llarg de l'any el Centenari de l'entitat. Però és en aquest dan·er trimestre de l'any on se concentra un major nombre d'actes i activitats. Així, el passat 6 de setembre tingué lloc al Palau de la Música Catalana la commemoració de l'acte fundacional de l'entitat, el qual fou glossat adientment amb diversos parlaments. El President de l' Orfeó Català, Fèlix Millet, féu entrega de l'edició especial de la primera època de la "Revista Musical Catalana" al Molt Honorable President de la Generalitat de Catalunya, Jordi Pujol (representat pel Conseller Macià Alavedra , en qualitat de President en funcions) ; a l'Excellentíssim Sr. Alcalde de Barcelona, Pasqual Maragall; i a l'Excellentíssim Sr. President de la Diputació de Barcelona, Manuel Royes (representat p el Diputat de Cultura , Jordi Labòria) . Seguidament, l'Orfeó Català, dirigit pel seu titular, Jordi Casas, oferí una petita audició en Ja qual interpretà l'himne de l'entitat: El cant de la senyera. Finalment s'inaugurà, al foyer del Palau , l'exposició fi latèlica i numismàtica de tema musical (organitzada pel Cercle Filatèlic i Numismàtic de Barcelona) en la qual es féu la presentacjó del segell commemoratiu del Centenari, obra del dissenyador Xavier Mariscal per encàrrec de la Fabrica Nacional de Moneda y Timbre (entitat que sempre encarrega i edita els segells de l'Estat). El dia següent, 7 de setembre, tingué lloc un dels actes més entranyables. Una molt nodrida representació de socis i amics de l'Orfeó anà a Montserrat, on assistí a la missa conventual, frnalitzada la qual la Junta Directiva fou rebuda pel Pare Ab aL, Sebastià Bardolet. Desprès la Cobla Mediterrània oferí una audició de sardanes a la plaça del Monestir; seguidament, hom assistí a la Salve, interpretada per l'Escolania de Montserrat, a continuació de la quall'Orfeóinterpr età unes composicions r eligioses. L'acte següent, potser el més emocionant, fou l'ofrena floral a l'estela dedicada al fundador de l'Orfeó, Uuís Millet, situada al Camí dels Degotalls. Allà , Fèlix Millet dirigí: unes breu parauJes i l'Orfeó , amb tots els assistents, tornà a entonar El cant de la senyera. La presència a Montserrat acabà amb un dinar de germanor en el transcurs del qual, després de diversos parlaments, es féu l'entrega simbòlica de la medalla commemorativa del Centenari i de l'escut de l'Orfeó Català als antics i actuals cantaires. Concerts i conferències A part del cicle de concerts " Palaucent" alguns dels principals intèrprets del país han volgut r etre homenatge a 1'Orfeó Català , i han fet així possible l'organització d' un cicle de ca te- gol"ia singular (intitulat " H omenatge a l'Orfeó Català"), en què intervindran figures de relleu mundial. Així, el passat 4 d'octubre començà aquest cicle amb un concert ofert per l' Escolania de Montserrat, sota la direcció del P. Ireneu Segarra. Seguiran les audicions de la Cobla La Principal de La Bisbal (aquest l 6 de novembre); la soprano T er esa Berganza (el pròxim lO de desembre), i ja entrat l'any vinent, Josep Can·eras (16 de febrer) i Montsenat Caballé (5 de maig), a més de Victòria dels Àngels i el Trio de Barcelona. Per fer patent l'agraïment de l' Orfeó Ca talà a Teresa Berganza, Victoria dels Àngels, Trio de Barcelona , Josep CatTet·as i Montserrat Caballé per la seva col·laboració desinteressada, el seu President, Fèlix Millet, els farà entrega de l' Escut d'Or de l'Orfeó Català en finalitzar cada concert. Cal assenyalar, també, que el dia 29 de desembre, al Pala u, l'Orfeó Català i l'Orquestra de Cambra del Palau oferiran l'Oratori de Nadal de Bach. P el que fa al cicle de conferències (d'entrada lliure), que es desenvolupen a la Sala de Música de Cambra del Palau, cal destacar que són a càrrec de Josep M. Ainaud, Marcel Corncloup, OJ·iol Martorell i Josep Benet. D 'altra banda, diverses entitats catalanes s ' han sumat a la celebració del Centenari i han fet els seus propis homenatges a l' Orfeó . Aquestes són: el F.C. Barcelona , l'Escolania de Montserrat, la Cobla Principal de La Bisbal, i l'Aplec de les Roquetes de la Guineueta (23a . edició, el p assat 27 d'octubre), on s'estrenà una sardana de Joan Lluís Moraleda dedicada a l' Odeó, i amb motiu del qual el Cor Juvenil de l'Orfeó, dirigit per Conxita García , oferí un concert, celebrat a l'escola Marista. T ambé, des del passat 15 d'octubre i fins aquest 20 de novembre, una Mostra d' Apar·adors (organitzada per Barna Centt·e i - PANOR AMA amb el suport del Consell de Gremis de Comerç, Ja Cambra dc Comet·ç de Barcelona i el PatTonat de Turisme), constitueix el pa•·ticula.- homenatge a l'Orfeó de gair ebé 1 .000 botigues de Barcelona {per això, el25 dc gener s"oferirà , al Palau, un concert dedicat als participants de la Mostr·a amb l'actnaci.ó dcJ Cor Juvenil de l'Orfeó i l'Orquestra de Cambra del Palau). Edicions Pel que fa al capítol d'edicions, cal fer esment dels discos, lliht·es, videos i del cartell que s'han publicat. Pel que fa als llibres, són: L '01jeó Català, u.n cant i u.na senyera, de Joan Soler i Amigó amb il·lustracion s dc Pilarin Bayés, i l'Auca del Centenari, dels mateixos autors (ambdós editats per· Edibook. amb la col·laboraci ó dc la Fundació La Caixa); Palau de la MLÍ.sica Catalana (edicions en català, c-astellà i anglès). edüat per Escudo de Oro i amb el suport:fina nccr de la Diputació de Ba,·cclona; L'Orfeó Cot alà: dos moments crítics de Út seua història, d e Josep M. Roig i Rosich; i L'O,feó Català. 78911991 , dc Pere Artís i Lluís Milleti Lor·a , editat per J'editot·ial Barcino i la Fundació Orfeó CatalàPalau de la Músi<·a Catalana (que serà JJresentat el proper 3 de desembre). 1· apartat d iscogr àfic itwlou diver·sos enregistram ents de l'Orfeó Català i de l'Onruestra de Cambra del Palau dc la Música Catalana. En el terreny de la imatge s' han ecütat tr·es videos: "Cent anys cl' Odeó Cata là", "El Palau de la Música Catalana" (amb el suport financer dt' la Dipu tac· ió de Bal'celona), i "Reportatge dels actes del Centenari". Finalment, el rat·tell ofieial del Centenari, obra del pintor Antoni Clavé. I ja per acabar l'any, també el dia 3 de desembre serà inaugu r·ada oficialment l'escultura del mestt·e Millet, obl'a de J osep Salvadó, que presidirà la placeta d'accés a les novt's dependèncie s del Palau de la Música. Jordi Casas dóna instruccions per Iniciar fi cant deia senyera al Caml dels Degotalls (foto: Poch) Presentació de la Fundació Orfeó Català -Palau de la Música Catala na E I 1>assat 14 d'octubre es presentà oficialment, i als mitjans d e cmmmicució , la uovu entitat Fundació Or·fcó CatalàPalau d e la Música Catalaua, i sc celebrà també la primera r eunió de la Junta del Patr·onal de la Fundació. Aquesta Fundació ha estat cr eada amb la finalitat i el propòsit de servir i fome ntar la cultura mnsical de Catalunya i, esp ecialment, Ics activitats dc I'Or·feó Cutalà. La seva lúúu d'acció exclou qualsevol interès d e caire lucratiu, i gumntcix. una totuJ eficàcia opet·ativu. Els mcmlnes de la Fundació són: els Patr on s, Amics d e In Fundació i ¡}fembres d 'Hon01·. Els pruners, on figm·en, a més d(' d estncndt•s personalitats d e la aocietat catalan a i espun yola, pr·imeres figut·es de la música catalana, asst'ssoren, col-laboren i donen supor·t a la Fund ació dc manet·a totnlment de~;iutet·essa­ tla. Les empreses que són Mcmbr·es d'Honor de la Fundació són: AJcatel; Bassat. Ogilvy i ~lathet·; Caixa d c Catah.mya; Castell de P erclada; Fen·ovinl; Cr-up Taba<' aler a; Consor·ci del Palau de la Música CataJana; Pionecr E lec- Lronics Espruïa S.A.; Seat; Tclefònicu; Televisió rl•• Catuhm ya S.A. ; Dyc Whisky, S.A.; i Cnta luoa de Cus, S.A. A<JUCt!Lel! empr·f'ses hi J>nrticipen amb la finalitat de spon sorit::;ar les activitats df' Iu Fmrdn<'iÓ. F iunl me nl, els Amics d e In Fundació agrupu toles aq uell<•!! persones que desitg<•n col-laborar en <'I dest>nvolupa menl de Iu Música i Iu CuJturn pur·ticipa nt , anth el seu supot·t, e n les tasquet:1 dc la Fwrd ació. A can" i, segons t'ls estatut;; rlt• la Ftmdació, tots f'ls membr·cs que hi participen tenen dr·ct a ruta !!èr·ic de conlnr pr·eshrciunl! específiques. La F undació pr·cveu la r·ealització d'unn sèrie d'm·tivitats urusicals, r•t.tltw·aJs i r)llhlicacions . P el qnt' fa u l'apat·tnl concerts, Iu Fw1dat'iÓ gestiona (en règim ric coprodueció ) el cirle " Palaucent" . Tnmbé or·ganitza un nou cicle dc j oves intèqwt>ts i el cicle de conc<•r·ts amb motiu del CNrtenari d e l'Orfeó CutuJà. La Fuudació també desem·olupa tota una sèrie d 'activitats culturuJs ltut· comprcuen confer·(mcies, debuts, seminm·is, exposicions, pre nus i bcquc!l. PANO RAMA La m ús ica en el pa tr im on i fil at èli c per BLAI GUARN* SERRA ' Orfeó. Català celebr~ e~ seu pruner centcnan; 1 això és importan tíssim per a Ja gent de J' Orfeó, però també ho és per a tots els qui sentim el fet cultural , estimem la música i el can t i per als q ui , per damun t de tot, estem orgullosos del nostre país, de les nostres institucions. No cal dir que l' Orfeó Catala és una d e les entitats més emblemàt iques que tenim aCatalunya, amb una trajectòri a que no l' ha apa r tat mai dels seus principis d ' unir els homes per mitjà de la música i el ca11t coral i de fe r sentit· la pà tria allí on sigui. Per tan t, aquest Centenari que es commemo ra ha dc ser també una mica nostre, corn sentim nostre l'Orfeó , aquest Orfeó que ha portat sempre el nom de Catalunya a n eu amb tanta dignitat. Per aquest motiu, tampoc el coH eccionism e no podia ni havia de q uedar al marge d'un esdevenimen t tan significati u, i així ho va entendre el Cercle Filatèlic i Numismà tic d e Barcelona , entita t degana -en aquestes branques- a l'estat espanyol i la més pr estigiosa i impot·tan t -en nombre de socis- de tot Catalunya . El Cer cle va considera r que tenia l' obligació d ' adherir-se a aquest Centena ri oferin t el seu petit homenatge. El motiu va ser· la posada en cir·culació d el segell dedicat a l'Orfeó Catal à, el dia 6 de setembre d'enguany . Aleshores, i d ' acord amb la dit·ecció de l'Orfeó , es va decidir d'organitz ar una Exposició Filatèlica i Numismàtica, no competitiv a - d'exhibició-, al vestíbul del Palau de la L 85 16 Fulle ta d' Àush'la commemor ativa de l bice ntenari de la mort de Moza rt. El mata•se g e lls é s del prime r dia d' emlssl6 Música Catalana del dia 6 al dia 11 de setembre, q ue r ewús algunes dc les millors col·leccio ns de temàtica musical que hi ha en aquests moments . I així s'ha fet; durant les dates esmentade s, en setanta quadres i tres vitrines hem pogut admirar una part de les tnillors col-leccion s del tema i nd icat -algunes muntades per a aquesta ocasió-. tant en filatèlia -segells i documen ts postals- com en numismàtica -monedes , bitllets i medalles- , així com eri vitolfília -anelles de cigars-: u nes disset col·leccion s en total. L'exhibició fo u inaugurad a el dia 6, amb tota la solemnita t que l'acte mereixia, amb la presència d ' autoritats ca talanes i de Barcelona , i s'hi féu la presentac ió del segell commemo ratiu del Centenart. Es va editar per a aquesta ocasió divers material filatèlic, preparat per a podet· ser mata-segellat amb els difer ents encun ys que hi ha hagut. Un acte a des- tacar dins el programa és la inter essantíssim a conferència 'que pronuncià , el dia 9, el Dr. Octavi Ahalli -especialista fHatèlicomusical-, sota el nom d e "Variacions Filatèliqu es sobre el Centenari d e l'Orfeó Català". El Palau cie la Música Catalan a, seu d'exp os icions anteri ors No és la primer·a vegada q ue el Palau de la Música acull una exhibició filatèlica . Aquest fet s'ha r epetit, com a mínin, en dues ocasions anteriors. Una, q uan va sortir el primet· segell d edicat a Amadeu Vives (20 d 'abril d e 1971), amb motiu del centenad del seu naixemen t; hi hagué mata-segells especial del dia 20 al dia 23. La segona vegada, amb motiu de l'emissió de Ja sèrie de segells dedicada als composi tors Pau Casals i Manuel de Falla, en com- PANOR AMA memonció del centenari del seu naixement: es va fer una exhibició fil atèlica en homenatge a Pau Casals, que estigué oberta al públic del dia 28 d e desembre a12 de genet· de 1977, amb mata-segells especial el dia del centenari (29 d e desembre de 1976). Aquesta fou molt visitada i s'utilitzà moltíssim el mata-segells, donada la personalita t carismàtica de Casals. Ambdues exhibicions foren organitzades pel Cercle FiJa tèlic i Numismàtic d e Barcelona. El segell dedicat a I'Orfe6 Català Potser les persones que ho d esconeguin pensat·an que és normal que es dediqui un segell a un esdeveniment d'aquesta natut·alesa. Se'n fan tants, de segells! Però això no és així, i no ho és perquè de fets importants n' hi ha força en un paí , i - per raons òbvies- no tots poden ser filatelitzats, j a que aleshores tindriem tants segells que no ens serien d e cap utilitat. Els segells es d ediquen a aquells fets que es considet·cn més impor·tants , o potser que tenen més sort, en el moment d e ser escollits entre les difet·ents propostes . En el cas del dedicat a l' Orfeó Català , pot ser que hi hagi hagut sor·t, però més aviat crec q1.1e la Comissió de P r·ogramació de segells ha valorat amb equanimita t i bon sentit realista ·el que representav a, ja no tan sols pet· a l'Entitat, sinó pet· a Catalunya i tot l'Estat, aqllcst Centena t'i. El segell , de fot·mat vertical , té un valor facial de 25 pessetes i se n ' han fet d eu milions d ' unitats, quantitat prou important perquè n ' Iu hagi per molt de temps i circuli força. El (lihuix r epl'odueix el mosaic modernista que corona la fa çana prútcipal del Palau de la Música -seu social de l'Orfeó de q ue es va acabar de construir l' any 1908- i que és obra de Lluís BI'U. Hi ba r·epresentats els cantaires junt amb la r eina de la festa -que Segell de Mariscal dedicat a l'Orfeó cabdella una tt·oca-, al·lusió a la cançó popular catalana, amb les muntanyes de Montserrat , al fons, i estendards. El dissen y, l' ha realitzat Xavier Mariscal i no és ben bé el que hom ·hauria desitjat. Amb motiu de la sortida del segell, s'han fet diversos mata-segells per a l' ocasió (tinguem fH'csent que els mata -segells són una part important de Ja filatèlia). A més dels de màquina, de primer dia de circulació, que hi ba a les centrals de Correus de Madrid i Barcelona -cada ~ega­ da que sm·t un segeU nou-, en aquesta ocasió n ' hj hagué un d'encuny el pt'imel' dia i Ull altre tots els dies d e l'exlUhició, a l'Estafeta d e CoLTens instal·lada dins la mateixa, i tm rodet a la central d c Correus d e Barcelona , que ha canceHat tota la correspòndencia que hi ha passat durant el mes de setembre. E n total, cinc matasegells que han deixat constància per a la història postal, junt amb el segell, d ' un fet tan important per tots nosaltres com és el Centenari de l'Orfeó Català. El col•lecc ionisme de segells i la temàtic a musical Des que l' any 1840 va aparèixer a Anglaterra el printer segell del món , elfamós " B1ack Penny" (el penic negre), com a nova forma de pagament dc la tramesa de cartes, ideada pel cap d els correus de l'època Sir Rowland Hill , ja sorgiren , al cap de poc temps, els primers col·lc<:cio.nistes, que han anat augmentant en aquests més d c cent cinquanta anys d ' una for·rna tan extt·aordinà l'ia que hauria deixat boca badats aquells pioner s de la f.tlatèlia. E l nombre de segujdors han estat molt gran a tot el món , però el nombre de segells produïts per tots els països ha estat molt més gran encara , fins a I' extrem dc set· impossible de col·leccionat·-los tots. Aleshores, es va buscar una nova maner a dc fer-ho , p er pa'isos o per temes; aquesta darTer·a forma és molt inter essant, ja que permet tenir segells de for·ça països sense necessitat de tenit·-los tots. Dc Lcmes, n' hi ha moll.íssims, i sempre se'n poden buscar de nous; només cal t<'nir imaginació o alguna prefet·~n c ia. I una de molt bonica i concreta, la que aquí tructarem, és lu música. Una gt·an quantitat de pa'isos, dhts les seves més variades temàtiques, han emès segells dedicats a músics, a instruments , a esdevenúnents musieals, al folkl ore i a tot a llò que es r elaciona dit·cctament o indirecta amb la músiea. Seria pràcticamen t i mpossible, dins d 'aquest escrit, padar de tots; tr·actru·em. d oncs, Ulla mica per sol)l'e aquest tema , per fernos-en LLOa idea , tot aprofundin t una mica més en el nostre entorn més proper. La temàtic a musical als segells espany ols· El primm· segell d ' aquesta temàtica que Espanya posà en circulació és un de correu aeri dc Pany 1947, amb un valor facial dc 25 pessetes i d edicat a Manuel de F alla, d e color castany-illós, que forma sèrie amb nn altre d el pintor Zuloaga . Quan surt aquest segell han passat gait·ebé cent anys des q ue el primer segell espanyol ~ = "'~ • ¡: 85 ::a i • 1: t PANO RAMA 85 va vcur(• la llum , el ' ·6 c·uartos" negre d e 1850. Aquest segell de Falla l' any 1950 és sobrecarr ega t, amb motiu d ' una visita del genera l Ft·anco a Canàries, amb 10 c~ntim s més i amb la següent inscripció a vuit línies: '·Con·espomlencia por avión , Visita del Caudi llo a Canarias. oetuhre 1950, sobt·etasa dif'z cts." D ' aquest segon segell , se'n feren tres mil cxemplur· s, sense numeració al da n·era - n'hi h a un altre que sí qne pot·ta numeració , igual que el dc l' any 47-; el soln·ecat·r·egat, sense n umeració , a cau sa del curt tiratge i de l'elevat valor fa cial - pet· l'època- , té un preu for~a alt. al voltant de mig milió de pessetes . A Falla , se li han dedieat dos segells més: un l'any 1976, dc cinc pessetes -que fot·ma . sèrie amb el dc Pau Casals, de tres pessetes. l'(mic qm· Espanya ha dedicat al músic català-, i l'altre és un segell d ' una rulleta dt: quatre amb diferents va lors, editada per a l 'Exposició F ilatèlica Amèl-i ca i Europa "Espame r'80", d 'aquell any; el segell dc Falla és el del marge s uperior esquerr·e, i hi p odem veure, a m(•s delmestt·e, una imatge de l'Atlàntid a i músics de Bonampa k. Espa nya h a ed itat uns noranta segells, més o menys rclaeion ats amh la música. Sense ser· una xifra molt gran , és una q uantitat fm:ça importan t en el eonjunt dels diferents països. Els compo sitors catala ns als segell s 18 E spanya ba dedicat als compositors o músics ca talans, fins ara, nou scgeUs, dos a Isaac Alhèniz (1960), un a E nric Gnnados (1967), dos a Amadeu Vives (1971) -el segon , formant díptic amb el de La seva obra Maruxa , dins la sèt-ie de mestres dc la sarsuela ( L982)-, un a Antoni Soler (1983), a Ferra n Sor (1985) i a P au Ca als (1976) - com ja h em elit aJ1tcriorment-. P er c·ert que, A dalt, dos segells dedicats a Pau Casals. A baix, matasegel ls del primer dia d'emissl6 del segell de I'Orfe6 a Pau Casals. li ' n va dedicar un de molt boni<', a Mèxic l'a ny 1976, de COlT CU aeri, també amb motiu del centenari del seu naixement , on p odem veure un f ragment d t• El Pessebre i un simbòlic violonceL P el que fa a la t·esta dc l'Estat, se n'han d edü·at trenta-tre s a composito rs i músics : a l'organista Félix López (1973) - r·cproduït d ' un quadre dc Vicenlc López-, al violinis ta PRblo Sarasate i a F r a n(·esc Tàn-C'ga (1977), a Hilarión Eslava (1978), a .J osé M." dc lparaguin e (1981); també n ' hi ha un d e sant J oan Bosco (1982) -que es pot incloure dins aquesta temàtica ja que compongu é oratoris-; als composito rs de sar sueles (cada un d 'ells fot·man t díptic amb un aJtr·e segeU q ue reprodueix l 'escena d'tma de les seves obres): M. Fermínde z Caballero amb Gigan.tes y cabezudo s, Tom as Bretón amb La ·verbena de la Paloma , el ja citat Amadeu Vives (1982), Fr·ancisco Alon so amb La Parrcwda., J acinto Cuerrero amb La Rosa delAzcifré m, J esús Gm·icii amb El caserí.o, i també al mestrc }oaquin TLu-in a (1983), a l rei Alfon s X el Savi (1984) - que compongu é les famoses Cantigas de Santa Marín- i tom em als composito rs d c sar·su clcs: Pablo Luna amb Elniño judío, Rnper·to Chapí amb La. Revoltosa , José Sen·ano amh La Reina mom (1984), i a Antonio dc Cabezón , al di r·ector d' orquestt·a Ataírlfo Argenta, a Tornas Luis de Victoria i a Xavier· M." de Munive (Comte de P cñafiorid a) (1985), i al mestre José PadilJa (1990), més els quatre dedicats a Falla. Hi ha un segelJ del Gran Teatre del Liceu (J 972) -auib motiu del 125è aniversat'Ï -; la J ove Orquestra acional d 'Espanya e n té un (1985); un a ltn: l'Orquest ra Nacional (1990); l'himne de Galícia és represent at en el segell dedicat al seu Estatut d 'A utononúa (1981 ); n 'hi ha un de dC'ciicat a la Setmana de MÍisica Religiosa de Cuenca i un altre al Misteri d'Elx (espectacle r·cUgiós, a mb músic:a i cant) (1986); tamhé en té un r i FestivaJ Internaeio nal de Música i Dansa de Granada (1988). N'hi ba alguns d e dedicats o que repr·oduf'ixen -casualme nt- els més diversos instrumen ts nwsicals; així podem veurc'n amb f1autes, trompetes , tambors i tamborins , corns, t romJ.H'S, dolçaines, t'abells, sacs de gèmecs i , per· acabat·-ho d ' arTodonir , una gran quantitat de campanes , campanetes i campanat·s d 'esglésies que, d'alguna forma, també podem incloure dins Ja temàtiea musical. Fins l'escut dels Con ·eus, tant d 'Espanya com de molts pa'isos, ten en t·epr escntada una corneta, símbol crue pl'ové de l'època deJs con r us a cava ll , quan e} missatger p er· anunciar la seva arribada utilitzava aques t instrumen t. PANORAMA La marcofilia de temàtica musical Com ja hem dit, els mata-segells -la marcofília- són una par·t de la filatèlia, i aque ·ta temàtica tampoc no hi podia faltar. Dt> matasegells dedicats a la música , n ' hi ha força , més que no pas de segeUs, i això és normal , ja que a molts músics o csdcvcni rnen ts que no han estat lïlatc)jtzats, sí que, en canvi, ols h a estat dedicat un mata-segells, amh motiu d'exposicions o d'altres commemoracions. Per no allargar-nos en aquest aspecte, direm que f'l primer mala-segells <>spanyol t¡ue podem considerat· musical és un del 20 de juny de J955, d els F estiva ls Artís tics d c Granada, on entre altres elements hi podem veur e una guital"t"a. Del mateix an y 1955 (dies 14 i 15 d ' agos t) en tenim un altt'e d c dedicat al Mis tet'i d ' Elx; d esprés n ' hi va ha vet· un el 4 de març de 1956, d edicat a La Passió d ' Olesa de Montserrat (esp ectacle músico-teatral) i un altre de dedica t al Timbaler del Bnte, del6 dc juny dc 1958 (amb motiu del ce11t cinquanta aniver sari dc la gu erra de la Independència). E l primer que es va d edicar a un músic ho va ser a Isaac AJhèniz (20-2'.1, de juliol de 1960) a Camprodon (G it·ona); a partir d ' aquí, fin s a arribar als últims, dedicats a I'Ot-feó Català i a Felip Peclrell , n' hi ha una bona coH ecció. Les exposicions de temàtica musical També són moltes les exposicions que s'han fet d ' aques ta temàtica arreu. Al nostre país, la primera es va celebnw amb motiu d el 25è anivet'Rari dc l'Orquestra de Cambra Amics dels Chl.ssics , en tt·e el dies 22 i 26 de novembt·e de 1961, al Palau de la Virreina; va ser una exposició filatèlica, numismàtica i medallis tica , feta amb la col·labot'ació d el Cercle Filatèlic i Numismàtic de Barce- lona i amb el suport dc les a utoritats d el momen t. Va tenit'un gt·an èxit; no va disposar de mata-segells pel costum que hi haYia, en aquells moments, de no eonccdit·lo a les primeres cxpo ici ons. Tingué, tanmateix. tm a bonica medalla, que n·ha quedat com a r ecord. L ' última exposició s ' ha celebrat els dics lJ all4 d 'octub•·c , a Ja població d 'Alcanat· (Montsià), detlicada al mestt·e Felip Pcch-cll , amb motiu del cent cinquanta aniversari d el seu naixement i ha disposat d'un mata-segells especial. La temàtica musical als segells d'altres països Alguns països que han dedicat segells a aqu esta temàtica no sempre han estat prou encertats. No obstant, el mé important és que aquests segells hagin sortit, i en tot cas hem de lamentar els oblidats, que són moltíssims : pcnsones, esdeveniments i institucions que han caigut en el més trist' dels oblits, moltes vegades p erqnè no hi ha bagut ningú que se' n pn~o­ cupés . Els pa'isos que més segells i marques postals han dedicat a la música són, sen s dubte, alguns dels europeu s. Àus tria , amb gairebé dos-cents; Romania , amb uns dos-cents cinquanta ; la Unió Soviètica, amb una mica més dc dos-cents; Itàlia, amb cent ci nquanta; França. amb un centenar; l'Alemanya Federal , amb uns noranta, i la Democràtica, amh una quantitat similar, més uns trenta de l'antiga Alemanya; Txecoslovàquia, a la vora de vuitanta; amh Espanya (ja citada) i molts altres pa'isos, fan u ns quants centenars -alguns milers-, en el conjunt de tot el món. Com a referèn cia, citat·cm els primer s segells d ' alguns països més r epresentatius . La sèrie més destacada, potser pet· ser la pt'imera que es dedicà a un gwp d e mítsic·s, és la d el1922 d 'Àu stria , formada p er et ¡;egeUs en h omenatge a sengle compositors : Jlaydn , Mozart. Beethoven. tt·aus ehu bet't, Bruckner, (fiJJ ) i Wolf (at¡uc"ta sèrie fou venuda a un pr·eu força més alt d el St'll valor facial, a benefici del!> míu'!ics pobres) . De totes formes, e· I p t·imct· segeLl d ' aquell país que podríem con sidenr clins aquesta temàtica , és un de l' any 1908, on es pot veure el Bm,gtheatcr de Viena ; dcspt·és ja vénen tot Ltn scguit d e motius i per sonatges, i és probablement el país que més n'ha dedicat als grans creadors mu sicals . L ' any 1926. Alemanya dedicà tt·es segells (dins una èrie dc diferents personatges) : dos a Beetho v<>n i un a Bach ; el p rimer dels dc Beethoven és sobrecan·egal l'a ny 1927, amb motiu d ' una •·eu nió, a Bedín , del ConseLl de l' Oficina Internacional del TrebaLl. La República Federal Aleman ya dedicà dos primers segells, l'any 1950, a commemorat' el bicentenat"Í de la mort de Johan n Scbas tian Bach; també ho va fer , p el mateix motiu i any , la República Democràtica . Berlín occidrntal , que com és sabut té els seus propis segells, en dedicà dos er1 honor de l 'Orques tra Filharmònica que porta el nom de Ja ciutat; al primer hi veiem un ar pa , i al egon, un fragment de l'obra pictòrica Els àngels cantors dc J. vru1 E yck. L ' any segiient, amb motiu del centenari d c la mort del compositor Gustav Albert Lortzing, se n'hi dedicà un. En els primet'S segells de Romania -els dc Moldàvia de l'any 1858- ja hi veiem un símholmusicul, una corneta dels correus; això passa a molts segells d 'altres països. És el que fa que aques ta temàtica sigui tan extensa, sobrelot en aquest país (tampoc n o cal tenir tos els que pot·ten aques t símbol, ho exposem només a títol infot·matiu). L'any 1946 dedicaren una sèrie de set segells al 25 85 PANORAMA 85 20 560 anivcr·sari de la societat de música Filharmònica; dos dels valors són en honwnatge al violinista i compositor d ' aquell país Georges Enescu. A la URS , a l mar·ge dels primer·s segell de Rússia , d e l' any 1858, on j a surt r·cpr·esentat un petit corn -símbol, com hem dit, dels correus-, a la sèr ie del 1921 hi surt una lira - tantbé és un instnuncnt musical q ue apareix en els escuts d 'a lguns països i, per tant, en els seus segells i monedes-; el 1929 hi veiem una tt·ompeta , i en un segell d e 1932 hi ha fi ns i tot un fet anecdòtic: és dedicat a l'assa lt del Palau d ' Hivern, i hi podem vem·c damunt d ' un arc, per on passen el assaltants, u n àngel que toca una tr·ompeta. El primer segeU d ' aquest país on surt el nom d ' un músic-encara que d'u na forma marginal- és el d ' una sèa-Ï<' dd 193í, dedicada als ar·quitectes soviètics, on podem vcur·c la sa la d c concerts Txaikovski. A ltà)ja , el primer scgclJ d ' aquesta temàtica és del 1912 i és decücat a l.a reeonstrucció deJ campanar dc Ven ècia ; després tenil'n trompetes, flautes i emblemes, i el 1935, la pr·imera sèrie dedicada a un m(rsic: és una sèrie de sis segells dedicats al compositor Vincenzo Bellini, amb motiu del centenari d e la seva mort. No cal dir que posteriorment se n ' han dedicat als més famosos compositor itaüans: Pergolesi, Rossini , Donizetti, Verdi, Corelli, etc. A Fnwça apat·eix pu primera vegada un segell d ' aquesta temàtica el 1924, on hi ha una lira. El primer personatge filatelitzat relaciona t amb la música és el poeta i músic Claude Joseph Rouget de Lisle, autor del a lletr·a i la música del Cant d.e guerra per a l'exèrcit del Rhin, que més tat·d seria La Marsellesa; és una sèrie de dos segells, un d edicat a l' autor il'altre a l'himne, i són de l' an y 1936. El mateix an y, en una sèrie de q uatr·e person atges, surt un segell dedicat a Louis-H ectot· Ber- Segell d'Hongria que reprodueix una escena de (armen Jioz, que torna a sortit· en un altre del 1938. El 1939 ja hi podem veure Claude Debussy; al segell hi ha , a m és, un fr·agment d <'l Prélude à l 'après-midi d 'un fcwne. Txecoslovàquia dedicà el pr·imer segell d ' aquesta temàtica, com és natural, al gl'an compo itor de Bohèmia , Bedl'ich Srnctana (figura nacional d'aquest país), l'any 1934; també el mateix any es commemora el tr·enla aniversari dc la mort d 'Antonín Dvorak i surt en un segell , i amb motiu de celebrar-se el centen ari de l' himne nacional en surten dos més; són impresos, a més, en blocs de 15 segells, en unes fulletes que ten en la lletra i la música de l' himne. L'any 194·9, aquest país dedicà una sèric d e dos segells a commemorar el centcnat·i de la mort de Chopin i una altt·a sèrie, també d e dos, a commemorar el 125è aniversari del naixement de Bedrich Smetana. Polònia , l'any 1919, posa en circulació un segell dedicat a l pianista i compositor· lgnacy J an Paderewski, però no com a tal, sinó com a presiden t de Ja República Polonesa (tue és en aquell moment; l'any 1927 surt el pr·imer segell dedica t a :Fréder ic Chopin, al qual en seguiran d ' altres el anys 1947, 1949, etc. Finlàndia, per posar u n pa.ís del nord d'Em·opa, ded)cà l' any 1945 un segell al seu compositor nacional, Jean Sibelius, amb motiu del vuitan ta aniversari del naixement. P er· n o estendr e'ns país a país, direm que tots els que formen la C.E.P.T. (Conferència Europea de Correus i Telègr afs) decüquen cada a ny una sèrie a un mateix tema. L'any 1985, amb motiu de celebrat·-se l'Any Europeu de Ja Música, 35 països d'aquesta organització dedicaren 73 segells i 4 fullctes-bloc, en total, a aquesta temàtica . Aquest any, amh motiu del bicentenari de Ja mort de Mozart, mots pa'isos li dediquen segelJs i mata-segells especials. Conclusions Com h em pogut veut·e, Ja música dóna molt de si dins el variat món d el coHeccionisme; el que cal és sabN· seleccionar allò que ens agrada i ens convé. No voldríem que les per·sones que d esitgin colleccionar aquesta temàtica "sonot·a " es poguessin desanimar pel que h em exposat. Una col·.lecció comença a partir de la primer·a peça i es va continuant de mica en mica , fins a donar-li cos. Les grans col·leccions s ' han fet , moltes vegades, partint de poqueta cosa, i han anat creixent. Tampoc no és qüestió de molts diners, més a viat de molta paciència i d edicació ; cada persona ha d e fer la seva col·lccció a la mida del seu gust i de les seves possibilitats. P ensem que en aquests moments encara podem trobar als estancs i en algunes oficinas de con·eus tt·es segells -com a mínim- de m úsica espanyols, a més del de I'Ot·fcó, el de l' Orquestt·a Nacional i, potset·, el del mestre Padilla. Sobt·ctot no ens deixem arrossegar per fa lses il·1usions o influències estt·anyes (que moltes vegades no amaguen més que íntet·essos pat·tículars) i procurem aconsellarnos sempre amb aquelles persones que, per la seva ex-perièn cia, en poden sabet· més que nosaltres. e PANORAMA e A T R Orque stres i festiv als per F. TAVERNA·BECH E I mes d e setembre no va ser gaire pròdig en activitats musicals; tanmate·ix, però, sí que s'hi van d esen volupar dos esd eveniments: el Festi va l Internacional de Música de la Vall d 'Ordino (Andorra) i el Festival In tem acionaJ dc Música Contemporània d'Alacan t; tamhé s'hi encetà la vessant clàssica de la música, del Festival de Tardor de Barcelona. Així, en primer lloc, ca l. comentar l' alegria que va viur e el poble d 'Ordino en ina ugur al· el seu auditori -Auditori Naciona l d'Andona- amh el qual s'acomplia la vella il·lusió de posseir un lloc adequat on celebrar-hi els roncer·ts. Si l'edifici harmonitza tota lment en l'entorn arquitectònic d e la població, també compleix amb r equisits tan importants com són la bona acústica de la sala, disposar d 'un escena t·i capaç d 'acollir un conjunt simfònic, així com oferir bona visibilitat des de qualsevol de les seves confortables butaques. Quan t als concerts, cal comentar l'exceJ.lent impressió que va causa r l' Orquestra Ciudad dc Gra nada. Malgrat el poc temps que ha tr anscorregut des dc la scva Cl·eació , el conjunt va posar de relleu notable fusió i equilibri entt·e les diferents famílies instr umentals, així com ductilitat i segu re ta t. Dirigida per E dm on Colomer , amh aquell entusiasme comunicatiu tan seu , i alhor·a sempt·e atent a la precisió del di.s cnrs, l'orquestra oferí una bella lectura de l'Obertura de Les fio ces de Fígaro d e Mozart i acompanyà admirablement Narciso Yepcs i el Trio de Barcelona. Així, pot dir-se que, la versió de Yepcs del Concierto de Aranjuez , Edmon Colomer va ser la pròpia d ' un a l·tista lúcid i humà que, per damunt d e qualsevol alamhinament virtuosístic, cerca l'espet·it del text. Per la seva part, el Tt·io de Barcelona {Gerard i Lluís Cla ret i Albert G. Attenelle) va impactat· el nombrós públic am b una lectura de gran tensió expt·essiva -i al mateix temps molt inLcl·ligent- per agilitar la retòrica discursiva del difícil Triple Concert de Beethoven. Menys interessants t·esultar en els concerts que, a uspiciats pel FestivaldeMel·itxell, s'oferiren a l'Auditori d 'Ordino. Efectivament, a vegades, l'excessiva pulcritud q ue es vol imprimir a la interpretació pot malmetre el sentit d ' un text musical. Així va ocòrr er en l' actuació d el duo format pels pianistes ft·anceso J ean F r·ançois Heisser i Georges Plndcmachet·, ja que la seva traducció dc la música de Mozart va r esu ltar tan freda i asèp tica com un pur· exer cici de tècnica pianística . P er la seva banda , l' Orquestra Simfònica d e Mulhouse, cone¡,ruda tamhé pel nom d ' Orque tn Simfònica del Rhin , va oferir unes lectures correctes, encar·a que no excessivament comunica tives, d e l' Obertur·a de Don Joan i d e la Sinfonia núm. 36, " Linz" de Mozart i de la Sinfonia mím. 4 de Beethoven. E n latituds ben allunyades d ' Andona , i concretament a Alacant, se celebrava, per les mateixes dates, el VII Festival de Música Contemponí nea que organitza i coordina el Ministeri d e PANORAM A e R 0~~~0' CENTENARI ~TR'-~ CICLE DE CONFERÈNCIES Novembre 1991 Dimecres, 6 de novembre, 19,30 h Josep M11 Ainaud «Marc històric del naixement de l'Orfeó Català>> Presentació: Fèlix Millet :ol é:. -~ IU !: - Divendres, 8 de novembre, 19,30 h Marcel Corneloup 85 = «Transcendència del cant coral ;:¡ a l'Europa d'avui» ¡a- Presentació: Jordi Casas Iii 3 ... la. ~ - :.. =: Dimecres, 13 de novembre, 19,30 h Oriol Martorell 1: «L'obra musical de l'Orfeó Català>> - Presentació: Montserrat Albet - Dimecres, 20 de novembre, 19,30 h Josep Benet - «Significació cívica i patriòtica · de l'Orfeó Català>> Presentació: Fèlix Millet Dimarts, 18 de febrer, 19,30 h Sessió del Fòrum Samitier - «El Club de Futbol Barcelona i la societat civil catalana>> Sala de Música de Cambra - del Palau de la Música Catalana - 22 562 ENTRADA GRATUÏTA T e A CuJtw·a a tr avés d el Centro para la difusión de la Música Contemponí nca . Allí vam poder eseoha1· una aJtra de les orquestres espan yoles que avui està reclamant l' atenció . Malg•·at una tradició més que centen ària , pot (lir-se q ue l' Orquestra Filharmònica de Gran Canà r·ia es una agrupac ió j ove, ja que en la seva formació actual anenca d c 1980, d esprés d ' haver-se produït una impor·ta nt r eforma estatutària . El conjunt canari, d 'es timable correcció tècnica , va of<'t·ir dos concerts, e n els quals va ésst't· cürigi t pe•· J osé Ramón Eneinat·. Al costal d 'ob res tan significatives dins del t·cpcrtori contemporani com poden ser Doble Concert de Lutoslawski, el Momunentum pro Gesualdo de Stravin sky - en una freda lectur·a plagada d 'error s- i Tiento de primer tono y batalla imperial de Cristóbal Halffter· , va estrenar partitures d e Jordi Cer velló, Juan José Falcón, Cm·los Cruz de Castt·o i AJfredo At·acil, i féu conèixer per primer a vegada a Espa nya la Simfonia núm. 3 d e Bemaola. Cant Noc turn, per a viola i orquestl·a , de Jordi Cet·velló , pot considm·ar-se com un treball molt an-ela t en la gran tt·adició con cer tística d el romanticisme, en el qu al Cervelló desen volupa tota la seva capacitat per a atot·gar belles coloracions on¡ucstra]s al seu emotiu i sentimental discurs sonor. Més plen es d ' aud àcia i més imbuïdes de la problemàtica compositiva d el nostre temps van r esu ltar les idees efectistes de Élan, del canat·i J uan José Falcón , í l'interès del planteig formal i la vitalitat comunicativa de Toccata vieja en tono nuevo d el madrileny Carlos Cruz d e Castr·o (partitura que, malgrat algun excés en la p t·olongació del tt·actament motívic, enclou mo.ltes troballes en la form ul ació melòdico-rítmica). Igualmen t , Bernaola va posar de manifest l' alt nivell d el seu ofici compositiu en el tractamen t or·questra] cle la seva lli Simfonia, mentt·e qw.~, amb Tres imagenes de Ji'rruteesc Aracil semhlava en dinsar-sc en la contemplació del món ma hlt·rià . D'algun a ma nera , Alaca nt -en aquest Fes tival- també cstt·en ava sala , j a que els con certs simfònics se celebraren a l T eatre Principal totalment renovat. Una a ltra actuació que impressionà vivamen t el públic va ser· la del guitaiTista m allorqu í Gabriel Est:uellas. Rigor· i precisió en la lectm·a , poder comunicatiu i veritable gust en l ' aplicació del joc de colo1·s tímbric , van ser les qualitats amb les quals Estar·ellas va donar vida i expressivitat a unes bellíssimes Acuctrelas de P ablo Riviere i, entre a ltt·es, a les Seis piezas del Vademectun d c brill ant fa ctura guitarrística d 'Anton García Abril. P er últim , cal destaca r la sensacional actuació de l'Ot·questr a de Cad aqués al F estival dc T at·dor d e Bat·celona i a] cicle lbercam era. Veritablement, cada dia es fa més difícil escoltar música int erpretada amh l'alegria que produei.x el fet de contemplar o , millor , escoltar w1a obra d 'ut. amb l'alegr ia d e treballar junts per a l'enaltiment de les obres musica ls i alhora amb el més absolut afany de precisió i de respecte màxim al text i a l'cspedt de l' obra . Fins a un cert pun t, tot això h o va viure el públic que escoltà aquesta singular agrupació de joves mí•sics de tot el món. Ells, amb el director Sir Neville Mar riner , van impactar la concurr èn cia amb unes ver sions ll uminoses i esclatants de vid a dl' la música de Prokofiev (Simfonia Clàssica), Shostakovitx (Sirnfonia per a. corda), St•·avinsky (Pulcinella) i Ravel (Le 'l'ombeau. de Couperin), de Moza rt (Concert per afagot) i de Beethoven (Simfonia núm. 7) ; i, ben certamen t, el mateix han ria oeon·egut si T eresa Berganza , pet· comptes de limitar-se a s olfeja t~ les Siete Canciones populares dc Falla -com va fer- h agués intentat, almen ys, la identificació amb allò que significa el cant popular com a mitjà d 'expressió i comunicació. TEM A n el davantal de presentació En bona mesura, Pedrell va ser aquella del Tema del número anterior personalitat providencial esdevinguda exposàvem unes disquisicions referència irrenunciable i molecular en elementals sobre la conveniència d' ator- tot procés d'explicació dels avatars de la gar atencions especials a les commemot·a- música catalana i hispànica dels últims cions de determinades efemèrides. cent anys. E Si enguany hi una d'aquestes comme- En la triple faceta de compositor, in- moracions que una publicació com la nos- vestigador i pedagog, la seva tasca es pro- tra no podia defugir de cap de les maneres jecta protectora i il.luminadora marcant aquesta és, sens dubte, la de la figura del les directrius segures per on, a partir avençarà tortosí Felip Pe- d ' ell, drell. Per moltes i tant molt fonamentals com la investiga- raons. I la prime- ció musical arreu ra afecta un pla molt immediat per causa de la seva relació estreta amb la ''Revista Musical Catala- na", on, a la primera època de la publicació, va Felip Pedrell als 150 anys del seu • naixement de la creació l'estat espa- nyol. Sense Pedrell no s'explica un fet .i•... g: 85 creatiu tan fonamental com el nacionalisme espa- nyol amb els noms definitius de Fa- deixar les petges lla, Granados o de la seva altíssi- Albèniz . Sense ell ma categoria d'investigador musical. Els tampoc no es pot explicar el desenrotlla- seus escrits constitueixen fites importants ment de la musicologia a casa nostra i amb en el contingut de la "Revista" dels pri- ella també l'aprofundiment en la recerca mers anys. del patrimoni popular. Però per damunt de tot i al marge de Per altra part la seva obra compositiva, matisos de tipus genèricament ''afectius'' potser massa menystinguda, en el seu mo- hi ha el fet intrínsec de la transcendència ment va merèixer un ampli ressò que fa que de l'obt·a de qui ha estat un dels protago- s'imposi la seva revisió i reconsideració, nistes més decisius, amb tota probabilitat cosa que es produirà en l'avinentesa d'una el qui més, de la història de la música his- espessa xarxa de manifestacions que s'a- pànica moderna. plegaran en el que ja és Any Pedrell. 23 TEM A Felip Pedrell : els trets biogràf ics per FRANClSC BONASTRE F elip Pedrell nasqué a la ciutat de Tortosa el 19 de febrer de 1841. La seva formació musical tingué lloc a 1'escolania de la catedral, on s'inicià com a escolà cantor als set anys. El mateix Pedrell ens diu que tenia mala veu, i que amb prou feines podia ferse sentir; tot i això, potser per simpatia del mestre, fou admès a l'escolania de la seu tortosina. "Per aquesta circumstància he esdevingut músic", d eia el mestre tortosí. Regia llavors la capella de música el mestre Joan Antoni Nin i Serra {1804-1867), la figura del qual destaca no només per la seva obra, sinó també pel seu interès en la música d'altres èpoques, de la qual ens llegà un impressionant repertori de 48 volums de transcripcions d'obres del passat musical hispànic . .A-questa venturosa inclinac;ió del mestre Nin i Serra envers la música històrica, a cavall de la simple curiositat at·tística i del moviment cecilianista d e la restauració de la música eclesiàstica, produí un pregon efecte en el seu deixeble, en el qual havia plantat la primera llavor de la seva futura dedica- TEM A ció a la musicologia i també del seu an·engleramen t a les files del regeneracionis me cultural i musical tan típic dels intel·lectuals de finals del segle XIX. Els primers tempteigs de la figura musical de Pedrell es produeixen en l'àmbit de la música tortosina, adés a l'escolania i sota el continu guiatge del mesn·e Nin, adés a d'aln·es institucions musicals ciutadanes, com a la Banda, de la qual durant un temps formà part com a músic de trombó. El casament de Pedrell amb Carme Domingo i Estrany tingué lloc el 29 de setembre de 1867. El goig del naixement de la seva filla Carme restà estroncat per la mort de l'esposa, un trist 11 de setembre de 1868. Pedt·eU es trasllada a Barcelona l'any 1873, com a sots- clir·ector d'una companyia d'opereta. La seva experiència de compositor, a més de les primeres beceroles, s 'inclinava decididament vet·s el drama i la música escènica. L'Ultimo Abenzeraggio, la seva primera òpera, escrita el1868 i dc la qual realitzà diverses versions, fou estrenada al Liceu ell4 d'abrilde 1874. Quasimodo, la segona producció escènica important, ho fou cl20 d'abril de 1875, aquesta vegada amb bastant d'èxit, gràcies al qual i als bons oficis de Marià Obiols i de Joan Casamitjana, que reclamaren de ]es institucions públiques una ajuda per al jove compositor, pogué aconseguir una bot·sa d'estudi per anar a França i a Itàlia, els anys 1876 i 1877. L'estada del mestre fora del país constituí una aventura apassionant, que li obrí ds horitzons, tant en l'aspecte musical com en el musicològic. La coneixença de la realitat musical d'altres països, lluny del provincialisme de la Barcelona d'aquella època, actuà màgicament damunt el jove compositor. El seu sojorn a la Biblioteca Vaticana li despertà decididament la seva vocació musicològica, que sovintejà amb la compositiva, especialment ('n la dècada dels 1880-1890. El 1891 enllesteix la Trilogia Els Pirineus, amb text de Víctor Balaguer. Immediatamen t publica el mani fest Por nuestra tnúsica ... , on palesa el seu ideari nacionalista. Mentrestant, Pedrell havia compost una gran quantitat de música (200 obt·cs en arribar· a l'any 1880), música de tota mena i de tots els gèneres; el reclam del wagnerisme, a les files del qual havia militat eu la seva joventut, es fa més evident, però també més genèric, i l'atenció vers la música popular, conreada ja en la seva primera jovenesa, el duu a una idea superior , que esclata justament a Els Pirineus. Mentrestant, la scva p1·oducció es fa més selectiva a partir de la dècada del 90, la qual és rica en testimonis musi- cals (especialment la Trilogia esmentada) i musicològics (Hispaniae Schola Musica Sacra, 189496; Teatro Lírico Español anterior al siglo XIX, 1897; Diccionario Biografico y Bibliografico ... [1896] 1897). L'expectació sobre la possibilitat de la t·eprcsentació de la seva Trilogia al Tcatt·o Real dc Madrid fou la causa del seu trasllat a la capital, el 1894. A Madrid, Pedt·ell assolí importants fitt's: ingressà a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran, al Reial Conservatori i professà també a l'Ateneu de Madrid. Allí es guanyà -com a Bat·cclona- amics i enemics i allí conegué un dels seus millors deixebles, Manuel de Falla. A Madrid, emperò, no veié estrenat Els Pirineu~~~ ho foren al Liceu de Barcelona, el4 dc gener del 902. Retorna a Bat·celona el1904, i col-labora cada vegada més estretament amb l'Orfeó Català, amb els fundadors del qual havia mantingut estrets contactes des de molts anys enllà. Peda·ell és tingut com a gran patriarca de la música catalana , i l'acaronament de la gent de l'Orft>6 produeix en el seu ànim una força singular qut> es tradueix en una gran quantitat d'estudis (p.e., la sèrie "Músichs vells de la ten a", publicats a la RMC, i els diversos treballs sobt·c la cançó popular en el context de l'obra de l'Orfeó). La seva obra musical s'havia enriquit amb l'òpera La Celestina (1902) i, recentment, amb El Comte Arnau (1904), amb text de Joan Maragall. Per· a ]a inaugtu·ació del Palau de la Música Catalana havia compost, també amb text de Joan Maragall, la Glossa o Simfonia Jubilar (1906), estrenada el 26 de febrer de 1908 dins dels actes inuu¡,•1.1rals. Allrament, havia iniciat la seva obt·a musicològica més important: les Operct Omnia de T.L. de Victot'ia, encarregades per la Bt·eitkopfund Ilartel de Lt>ipzig des del1902. E1 1910 es traslladà a Buenos Aires, on fOt·cn representats Els Pirineus amb força èxit. El 1911, amb motiu del seu 70~ aniversari, li fou organitzat tm gran homenatge a Tot·tosa, on es publicaren els Escritos Heortasticos, amb la coHaboració de les grans fi gures de la música i de la musicologia nacional e internacional. Aquesta positiva i optimista etapa de la seva vida s'interrompé tràgicament amb la mort de la seva filla Carme, cl19 d 'octubr·e del 912. Des de llavot·s, PedreU es reclogué físicament i espiritualment , dedicat a les seves darrer·cs obres i als deixebles, especialment mossèn Higini Anglès, l'amor i la generositat espil'itual del qual el sostingué fins a la seva mort, esdevinguda a Barcelona ell9 d'agost de 1922. TEM A El sentit del nacionalisme musical per fRANCESC BONASTRE Pedrellen una targeta postal deia col-lecci6 "Caps de farot de m(lslcs catalans" E n el transcurs del segle XIX, diverses nacions europees descobreixen el camí del nacionalisme musical. Entre les diverses causes d'aquest fenomen, observem d'una banda l'aparició del nacionalisme en aquelles nacions on la influència de la música germànica es feia sentir en excés (per exemple, a Txecoslovàquia), o en aquelles altres de poca tradició musical (per exemple, Rússia), que trobaren en el nacionalisme el camí més adequat per a fer sentir la seva veu. Cap d'aquestes causes apareix en el concepte nacionalista proposat per Felip Pedrell. Ni a casa nostra a rl"ibà 1'alenada de la música germànica del romanticisme amb la suficient coetaneïtat del cicle r ecepció/producció, ni tampoc no podem dir que haguéssim estat un país sense tradició musical. Més encara, quan Edward Hanslick propugnà aquesta idea en un article publicat el 1891, Pedrell se li abraonà en una rèplica contundent, publicada a 1 "La llustración Musical Hispano- Americana" . La vertader·a raó del nacionalisme propugnat per Felip Peclrell ra u en el context de la idea del regeneracionisme, tan car a la intel-lectualitat dels darr·crs anys del segle XIX, i que ell estengué a l'univt-rs dc la música. La seva preocupació per la manca dc contacte entre música i cultura, com també Ja seva angoixa pel devenir musical del país, o de d ' un guiatge engrescador i integrador, el féu decantar per l'exemple propi, emfasitzat en la composició de la trilogia El Pirineus, amb text de Víctor Balaguer, del qual ja havia musicat aloaunfragment el 1880. 2 Pedt·ell enllestí l'òpera en deu mesos, des 3 del 7 d'agost dell890 al 6 de juny de 1891, i poc després donava a la impremta l'opuscle Por nuestra mú.~ica ... ,4 on recollia, d'una banda, l'experiència compositiva de 1' obra amb tot detall, i plantejava, per l'altra, un manifest nacionalista. Els elements bàsics emprats per Pedrell en aquesta obra, manifestació exemplar del seu pensament en aquesta matèria, eren dos: la cançó popular i certs trets de la música wagneriana, ambdós elements refosos en una idea supedor que els sublimava. Quant al primer element, cal recordar que Por n uestra músic et comença amb una cita erròniament atribuïda al jesuïta valencià Antoni Eximeno,5 lapsus sorgit de la tergiversació d'uns resums 5 lliurats a Menéndez Pelayo per F.A. Barbieri, però que en cap cas desvirtua el pensamentdePedrell sobre la qüestió. Felip Pedrell entén el cant popular com a base per a bastir el seu nacionalisme; però també hi engloba la música culta, considerada per ell com a un estadi superior de la popular i ambdues soterrades diversament i fructuosa en el procés secular de la nostra història musical. En aquest aspecte, el mestre to•·tosí segueix les pautes dels altres nacionalisme~¡~ europeus, bé que amb la conecció esmentada de la música culta, la qual cosa li afegeix un toc diferencial digne d'ésser assenyalat. La familiaritat de Pedrell envers els clàssics de la música hispànica li permeté separar allò que era simple tècnica d'allò a ltre que esdevenia cr·eació pròpia, plantejant l'ín- TEM A tirna interacció entre músiques " populars" i músiques pretesament "cultes", superant amb aquest capteniment el concepte d e l' originalitat tan desenfocat per l'estètica romàntica , i anticipant-se a certs corrents de l' avaluació musicològica d ' avui. Quant a la utilització d ' alguns trets d e la música wagneriana , cal recordar, en primer lloc, que P edrell fou wagnerià de la veUa guàrdia , i que, p er tant , la il·lusió, la familiaritat i també la rauxa vers el mesh·e de Bayreuth li pesaven d es de la seva joventut. És p er aquesta causa que no caigué en l' errot· de mimetitzar-lo, sinó que escollí de la seva música aquells trets que cregué més oportú per a ésser incorporats: el leit-motiv com a mitjà d e r ecurrència temàtica , i la politonalitat con a canemàs flexible i e nriquidor, i també la macroestructura del Lied que es palesa en la producció de Wagner. Tot i això, l' harmonia de Els Pirineus s'allunya d e vegades d ' aquest plantejament, per causa de l' aplicació de les escalístiques modals sorgides del material emprat com a document bàsic d e la música popula r. Pedrell compongué Els Pirineus i el manifest nacionalista en una atmosfer a de gran exaltació interior, segur d ' haver encer tat en el camí per a redreçar la situació de la música pàtria , que en tot cas estava restringida bàsicament a Ja idea d e l' òpera nacional. Poques persones entenguer en el vertader nucli d el seu missatge , i entre elles, cal destacar F.A. Barhieri, bé que en una lletra encomiàstica en què el felicita per la nova idea , acaba dient-li " ... Así admito cuantos adelantamientos se han heebo en la armonía y en la instrumentación, pero sobre éstos quiero que domine siempt·e la melodía fran ca y pegajosa (digamoslo así) ... " ,6 mentre li et·itica , tanmateix, el fet d'emprar la llengua i la temàtica catalana en un pt·ojecte d e r egeneració que sembla anar més enllà del propi país. Els Pirineus foren Pexperiència primera. La idea nacionalista continuà, cad a vegada més estilitzad a, amb l' òper a La Celestina (1902, text de F. de Rojas), qu e només es publicà en ver sió decanti piano i mai no es r epresentà ,' i en el"festivallírich populat·" El Comte Arnau (1904, text d e Joan Maragall), que corregué la mateixa sort8 El nucli d ' aquesta idea r eeixí en els seus deixebles, i p1·oduí, lluny del terreny dc F òpera i d e l'engatja ment wagnerià , peró amb l'ús dels elements bàsics com la base nacionaJ i la música moderna, els fr uits desitja ts . ALú, Albèniz anibà amb Iberia fins a l'impressionisme musical; Falla transcendí el pt•Lit món d el pintoresqlúsme emprant els trets fo- na mentals del missatge d e Pedrcll, els quals atorgar en una dimensió internacional a les seves obt·es més preades, com el Retablo de Maese Pedro i el Concerto ; Gerhard s'a¡H·opà al dodecafonisme partint de la idea nacionalista en obres com l'Alta. naixença del Rei En Jaum e, mentre Granados, Millet , Salvat, Lliurat, Buberà , Taltahull i tants d 'altres trobaven en l'ideari pedrellià r espero comú que diver sificà i enriquí sobiranament llurs diferents propostes estètiques. Altrament, a partir d c PedreU va créixer d e manc1·a extraordinària el conreu de l' etnomusicologia a casa nostra. En el pensament de Felip P cdt·cUi al caliu d el nacionalisme musical, la música i la musicologia formen diver sos apartats d ' un ma teix pensament indivisible. Si la bonesa de la proposta pedrelliana en el camp de la composició, l'hem poguda veure en la reflorida d els deixebles, el mateix passà en el domini d e la musicologia: la llavor plantada pel mestt·e tor·tosífructificà sobretot en Jligini Anglès, a través del qual els nostres estudis musicològics assolü·f'n una autèntica dimensió internacional. NOTES El tema de l'article de Ilanscli r k , pub licat a la "Neuc Frcie Pressc" de Viena el6 d 'octubr·e de 1891. aJ redós de Lo~ Amem tes de Teru.el de Tomàs Bretón , apareix ja en uno carta de Pedr·ell adreçada u Burbiçr·i çl l 3 d 'octubre d'aquell any ; Burbier·i dc<·lina fer la contestació , i pr1:gn P cdrell, en una lletra del 16 d' octubr·e de 1891, p er·què In faci !'li. Vegeu M.CRUZ GóMEZ· ELEGIOO RUJZOLALLA, " La con espondl'ncin entre F elipe P cdtcll y Fmncisco Asenj o Barbirl')", Rl!cerco Musicològica IV (1984), 228, i F. BONASTRE, " Documents epistola rs dc Ba rbier e adreçats a Felip P edrell", !bid., V ( 1985), 16.1--165. L' article sohr<' el comentari de Hanslick fou publica t per Pedrell, amb citítol de "Carta ahierta aJ insigne crítiro musical e ilustrado profesor dc Estética Eduardo Hanslick" a " La llustración Musical Hispano-Americana•· , any IV. n(un. 9 1, p. 661-664, el 30 d'octubre de 1891. 2 F. BONASTRE, "Felip P cdt·cll , eompoRitor i musicòleg", "L'Avenç'', 14,1979, p. JO. • F. P EDRELL, Jornadas de Art<•, Puds, s.d. , p. 239-240. • Són molt interessants els coml.'ntnr-is uutobiogràfics de l'opuscle, publicats pet· P edrell en Jorrwdns de Art.e, p. 241-254 . 5 Vegeu l'estat de la qües tió sobre la frase atribuïda u Eximeno a (<'.BONASTRE, " Felip P edrell i cl l'lut"ionalisrnc mu!Ücal ", " L'A\ Cnç·', 31. 1980, p . 20-24. • Curt a de Barb ieri a Pedrcll , del 22 de setembre de 1891. p uhlira du pet· F. BoNASTRE a '"Dor uml.'nb epi&tolar s ... ·· (veg. n . 1), p. 163. 1 Alguns fragme nts de l'obro (Ar t<' I, t~scena 1•, Acte li, escena 51 ) for·cn interpretat, p er l'O r quPstra Puu Ca~als el 22 d'octu br·c dc 1921, en la sèrir dc Concer·ts de T anlox·. Inter·vingucr·cn les rn ntants Conxitu Badia i Con<•cp ció Ca llao, el tenor Emili VPmkell, l' Orfeó Català i I'Orqtws tt·u Puu Casals, diri¡,oi.da pd · lllf'R ll'() P au Casals. a AJguns ft·agmentS de l'obra (l'Rl'(•II I'S 5"- 8") for en inter pt·ctaiS pet· l ' Orquestr a P au Casal~ el 25 d'abril de 1936. en ocasió del XIV Festival de la SIMC. Hi inter·vingueren la soprano Con xi ta Badia, el tenor Emili Yendrcll, el baríton Rir a rd F usté i el baix Dom(·m·c Sñn chez P arra; l'Orft>ó Grarienc, l'Orque.. tra Pau Cu~ul~. dirigida pel mestre Pau CaHnlh. 1 27 567 TEM A El comp ositor i la ·s eva obra per FRANCESC CORriS I MIR ls fruits de la tasca artistico-creadora del mestre . tortosí van passar injustament, ja al seu temps, a un segon pla, com si es produís una dissociació entre el Pedrell-compositor i el Pedrell-musicòleg. Ell . . 1 amargament se'n dolia: n ' era prou consCient, "Puede existir en España un sahio compositor, pero no puede darse el caso de un compositor sabio" . 1 La clau de volta de la seva existència fou la recerca històrico-musical com a mitjà que li proporcionés nous recursos i tècniques per tal d'ampliar el ventall d'expressió creadora, alhora que també representava l'eina per a descobrir els fonaments de la mú,sica nacionalitzada, finalitat a què adreçà les seves passes. D'això podem deduir que Ja composició i l'eixamplament del nivell de coneixement musical constituïen les fites de la seva vida; tot i movent-se, adés, en unes circumstàncies culturals poc receptives a les innovacions que no venien d 'ultra-fronteres, PedreU era mogut per un gran voluntarisme; una força volitiva ordenava la seva vida. Així en s ho manifestava als seus escrits: "¿Por qué se prepara uno y se orienta para producir la obra sin el acicate del beneficio material, ni siquiera el ideal, si no se cree en ello? .. . ¿Por qué? Por el impulso invencible que den tro se alimenta y de den 2 tro brota y sale fuera' '. La magnitud d'un Pedrell peoner de la musicologia a casa nostra no ens ha de fer oblidar l'artista que posà en pTàctica les elucubracions del manifest Por Nuestra Música, que assentà les bases del nacionalisme i que, efectivament, va somoure la vida E musical. Ara que ja s'ban apagat els apassionaments que aixecà la seva labor artística, podem començar a valorar-la i redescobtir-la objectivament. Un fet que ens sorprendrà és la fama de què va gaudir Pedrell a l'estranger com a compositor: César Cui, Bordes, Bellaigue, Henri Collet, Gustavo Campa, Carl Krebs, Mascagni, Wiedermayer, expressaven l'originalitat i l'estima en què tenien les composicions del mestre català. L'educació musical de l'infant Pedrell es desenvolupà com a escolà del mestre de capella de Tortosa, Joan Nin; aquest solia ser el procés típic encara Pedrell amb Robert Gerhard al segle passat per assolir coneixements de música: una plaça de cant a les capelles de música de catedrals o parròquies amb suficients beneficis econòmics. L'ambient que imperava en la pràctica d'aquestes capelles era l'amanerament de l'estil dramàtic i afectiu italià, el "bel-cantisrne"; per sort, Nin era hereu dels corrents ll·lustrats i posseïa una coJ.lecció de quaranta-vuit volums copiats a mà, que contenien música religiosa, des de la polifonia clàssica fins a la del seu temps -sobre els quals Pedrell estudià-. Els plimers "atemptats" musicals3 foren seguits de prop pel seu mestre; eren obres encara mancades de volada i deutores de l'italianisme imperant de l'època. Eren els anys d'aprenentatge.• El corpus musical creat per Pedrell ultrapassa la quantitat de 231 peces;5 malauradament, una bona part es dispersà. Evoluciona en pro de l'ideal estètic, que postulava una mixtura entre els corrents moderns de la música -en aquell temps eren: la música del futur , de Wagner, i la segona onada nacionalista- i l'element popular autòcton. Aquest seria el revulsiu a aplicar a una música estancada i a remolc de l'estètica forana, sobretot l'estètica operística italiana. TEM A Entre les seves obres de joventut trobem transcripcions d'òperes italianes-/ Masnadieri, Luisa Miller, Il trovatore .. .-per a la banda de Tortosa. Erraríem de curtes mires si qualifiquéssim negativament aquestes obres. Eren una pt"àctica normal dt- qualsevol compositor a la segona meitat del XIX; només cal núrar les programacions dels concerts de Quaresma a Barcelona, per exemple , integrats bàsicament per peces d'aquest tipus. També són d'aquesta època pedrelliana l'allau de peces per a piano - la febrada de Chopin i Field, en paraules de Pedrell-, deutores de l'estil de música "salonnière": valsos, polques, galops, schotisch, melodies variades per a piano, noctums ... ElmateixAlbèniz va ser victima i com·eador d'un estil idèntic. Responen aquestes peces a una situació general de la música del XIX, com a fenomen domèstic "d'ornament" de la vida quotidiana. En moltes d'aquestes peces Pedrell creà un ambient refinat i original, per damunt del nivell mitjà de qualitat d'altres compositors. Pedrell arribà a escriure també a Tortosa un bon nombre de composicions religioses -Stabat Mater (1856), Missa a duo (1857), Dixit Dominus, Magnificat, etc.- a les partitures de les quals va escriure "refusables" quan llegà els materials personals a la Biblioteca de Catalunya. L'home que havia esmerçat tants esforços en la reforma de la música litúrgica, les veia com a pecats de joventut, amb un bany d'italianisme que ell maldaria per expurgar a partir del1875. Algunes d'aquestes composicions havien estat objecte de pt·enlis, com els que li adjudicaren la Sociedad de Amigos del País Valencià per una Missa de Gloria, un Requiem, un Bone Pastor i un Te Deum l'any 1876. D'aquesta època és la sèrie de "Lieder' ' Noches de Espaíïa (1871). Però llavors han començat a produir-se a la ment peòrelliana canvis de transcendència, i ha quedat admirat per la profundidat dels ''Lieder" de Schubert; ha analitzat Tannhiiuser i el Vaixell fantasma amb Joan Nin, penetren dins seu el germanisme i l'elemen t popular presents a Weber, compon la seva primera òpera-L'ultimo Abenzerragio (1868)- i li estrenen al Liceu, en un concert quaresmal, el Couronnement, marchehymne, firmada amb l'anagrama Deller e11873; ha escrit les primeres apologies del wagnerisme i de la nacionalitat musical d'un poble. 6 Si les primeres obres mereixen, des de la visió crítica dels seus anys madurs, el foc purificador, a partir d'aquests moments el veiem encaminat vers allò que serà el' 'leitmotiv'' de la seva vida: crear un estil nacional propi, í que trobi la seva expressió dins el marc del drama lú·ic. Fora d'aquest context, hi ha una sèrif' de sarsueles catalanes,compostes per tal de guanyar-se .la subsistència els ¡u·imcrs anys a Bru·celona: La fantasma groga (1873, Ells i elles (1873) i Lluch-Llach (1873), que s'atribuí a Offenbach. El canvi d'orientació, el marcarà L'ultimo Abenzerragio. Des d'abans del 1868 cercava d'escl'iurc una òpera fruit dels cants populars; Pedrell ens relata com recollí cants del Camp de Tan·agona i com intentà de forjar un •'Licd'' a similitud de Schuber·t o d'una transcendència equiparable al Freischiitz. L'òpera serà revisada per l'autoexigència pedrcJliana, que depunva els indicitS d'italianisme a fi d'aconseguir "el típic color local". La par·titura primitiva, modificada el 1879, fou destruida pel seu autor el1894. La vet·sió representada al Liceu l'any 1874 va ser el resultat d'una nova revisió. Obtingué una bona acceptació del públic i de la crítira, però no va satisfer Pedrell. Així, la tornà a revisat· el 1889 per a la rept·esentació al Teatro Lírico de Barcelona. Les seves aspira ei ous sc centraren suara, gairebé de forma definitiva, a 1 món de 1' òpeu; la resta d'obres compostes responen a proves fetes per "ensinistrar la ploma", encàrrecs o peces religioses ja dins d'un idioma refot·mat. A totes elles hi ha present la recerca del nou llen¡,ruatge musical, el nacionalisme pel que es deleix Pedrcll. Fruit d'aquest nou estil són les dues sèt·ies dc "Lieder" escl'Ítes cJ 1876: Or~entales, amb text de Víctor Hugo, í Consolations, amb lletra de T. Gautier. De les Orientales en creia: "Pude fundar la presunción de sabt>r traducir en música el ambiente de orientalismo de que estaban impregnados muchos can tos que oyera en mi infancia, y como después cercioré, r ecogiéndoles en la extensa comarca de mi país". 7 D'igual factm·a, inspirada en Ja música popular, foren els poemes Noches de España (1871) i els "Lieder" La Prima,v era (1880). PedreU usa per primer cop a la península la denonlinacíó de "Lieder" i pretenia donar-li un gt·an abast, superant la simple i ocasional cançó gratuïta i flamenquista. Penetrà en el camp, tan erm a casa nostra, del simfonisme. Superà amb escreix el nivell dels seus contemporanis en el domini de l'escriptura orquestral i de l'esquema formal del poema simfònic, model de moda llavors; els ananjaments d'òpera eren oblidats per Pedrell. Obres d'aquest grup són Fête (1871), Scherzofantastique (1872), la simfonia Milà; molt més evolucionades formalment i originals són: La veu de les Muntanyes (1877) -guanyadora ell892, enmig d'una encesa polèmica, del premi de la Societat Catalana de Concerts-, Il Tasso (1878), TEM A l'exwnsíssim I Trionfi (1880) i el poema Excelsior (1880) dc destacada qualitat. P er a la inauguració del Palau de la Música Catalana compongué La Glossa (1906) per a cot· i orquestra. L'estil d' orquestració és deutor dels exemples wagnerians, alhor·a que Pr drell hi vol sublimar l'element del cant popu lar . Vcrs aquesta interpr·etació del nacionalisme es dirigir·cn Ja procacitat dels atacs dels crítics modcmistes, els quals no valoraven la música que sonava com un f('l intrínsec, sinó que la conn exionavcn a factors socials, polítics i culturals. Malauradament pet· a nosaltres, aquesta música simfònjca no se sent mai a les sales de concerts, i així és oblidat un dels millors exemples de simfonisme català de finals de segle. Pedrell volia desvetllar amb un "grand coup " Jes ments del públic. El seu plantejament era ben diferent d' una altra r eforma d' abast que pretenia dur a terme Barbieri. Aquest , sense entendre el programa nacionalista de Pedrell, advocà per la "melodía franca y pegaj osa'',8 mentre que el català tenia unes mires més elevades i progressistes, que insistien a posar la música de casa nostra al mateix nivell de la forana . Les òperes Cléopatre (1880), Quasimodo (1874) i Little Carmen (1888) foren els graons necessaris per arribar a l'òpera emblemàtica de P cdrell: Els Pirineus (1891), ila seva explicació teòrica al Por N uestra Música. Els Pirineus vin·drien a r epr esentar la primera part d ' una trilogia que d~ía "in mente" Pedrell; estaria inspirada la trilogia , no en la mitologia -cosa que seria una còpia servil de Wagner-, sinó en la manifestació cultural catalana dels J ocs Florals . La seva divisa de " Fe, Pàtria i Amor" en seria el fil argumental, i Els Pirineus r esponien a l' ideal de Pàtria. Tècnicament, l'obra està ben aconsegujda, si bé ens pot sorprendre la coexistència de fragments d'estil cromàtic amb altres de més estàtics i modals. Víctor Balaguer en fou el llibretista . L'acció ens ambienta a Occitània: la casa de Foix, les croades contra els càtars i la invasió de Catalunya per Felip ID de Valois. Podríem bastir tot un article amb els tràfecs de P edrell per veure representada a Barcelona o a Madrid la seva òpera; les investigacions sobre l" affaire'' ens duen a pensar que qüestions de tipus ideològic do l' argument es van interpr etar malament i ü van barrar les portes de] Real de Madrid. El pròleg de Els Pirineus s'estrenà a Venècia (1897), i després se sentí a La llaia (1907) i a Bordeus (1909). L'òpera sencera fou representada al Liceu el1902, i a Buenos Aires, d 1910, en una expedició a Amèrica organitzada p e¡· Goula. La segona part de la trilogia , l'òpera La Celestí- na, la compon P edrell ell902 , basant-se en la Tra gicornedia ... de Fernando de Rojas. Ara es decantava pel r·epte de dramatitzar un text en prosa i , en principi, de difícil adaptació. El concepte d' aquest nou programa ,ja el manifestà el1891. 9 Elllenguatge musical és més homogeni i interessant, des del punt de vista harmònic i de l' ús del " leitmotiv". La Celestina passà a ser un d 'aquells projectes de representació que es frus traven a les cartelleres de les temporades del Liceu. Pau Casals n'incorporà ft·agments al r epertori de la seva orquestra; són greus el desconeixement i el silenci que pateix la partitura, perquè ens duríem una grata sorpr esa si l'òpera fos representada. Els desencisos de Pedrell en no poder veure en escena les seves obr es motivaren que no s 'arribés a concloure la seva trilogia . El lema Fe, que havia de ser representat per l'òpera Ramon Llull, sols va prendre minsa forma en el quadre poètic Visions de Randa, escrit juntament amb La Matinada (1905), pe1· als eñmers espectacles-visions que organitzà Graner. AJ seu lloc, P edr·ell compongué El comte Arnau (1904), sobre text de J oan Maragall. Com en altres ocasions, es va veure captivat pel text, i en un cw·t lapse de temps donà forma a l'obra; ens quedem astorats de veure que en un mes podia instrumentar dos actes de les seves òperes, o que en menys d'un a setmana escrivís Orientales i Consolations. No podem dir que El comte Arnau es tracti específicament d'tma òpera; les primeres idees per a la seva representació 10 el vau moure a adoptar un model noucentista , inspirant-se en l'estil dramàtic de la tragèdia grega. Les directrius wagnerianes hi són su perades, tot cercant i experimentant nous models fora de 1'òpera. Harmònicament és molt interessant, agosarat i segur en el maneig expressiu. Arribats a ]'any 1908, Pedrell havia patit com ningú la solitud. Mai no fou prou recolzat en la seva tasca de capdavanter; estava obrint nous camins alhora que se'l criticava, potser per no haver volgut tancat·-se en les visions intransigents dels "clubs intel·Jec:tuals". Des d'aquell any es va recloure en els treballs musicològics. De l'anàlisi dc la seva obra compositiva es desprenen uns trets particular s i prou innovadors com per pode1·-lo con siderar el músic més clarivident deJ seu temps. En diverses ocasions expressà el desig de fugir de Ja dictadura dels modes major i menot·, que tonalment encerclaven i limitaven la música europea. Proposà des de les partitures diverses solucions: el cromatisme d 'arrel wagner iana amb la modulació c:ontúma; creació de nous modes tonals inspira ts en models històrics -ja en desús- o en TEM A escales provinents d 'estètiques d'altres cultures; barreja d els modes menor i major d'una forma tal, que efectivament arriba a esborrar-n e els trets característics. Alguns crítics van titllar alguns d'aquests recursos d'orientals i "andalusistes". 11 Principalment, n o entenien els casos on era present la can çó popular; la diferència d'apreciació r au en el fet que Pedrell no fa mai un "pasticcio" folklorista, sinó que intenta sublimar el cant popular, ja que cr eu que en el cant popular hi ha les essències autòctones de l'ésser d'una cultura musical, i a partir d 'aquí es genera el nacionalisme amb un .llenguatge propi que ens diferencia de qualsevol altre poble. P edr ell d estaca pels seus dots de bon harmonista, més que n o pas pet· emprar recursos contrapuntístics. Utilitza a bastament els pedals harmònics al baix, pet·ò són més interessants les enharmonies valentes, fmit del cromatisme agosarat, els canvis de tonalitat audaços, els acords de cinquena augmentada i molt sovint els de novena alterada; certs passatges bé els podria haver signat Wagner: tor n o pretenia ser un erudit ; ell mateix descobria amb tota h onr adesa els fragments i la seva procedència, justificant-los com a forma d 'esbrinar el germen propi nacional. Cal destacru· també l' habilitat que veiem en les seves òperes en valer-se del " leitmotiv". César Cui j a destacà al seu temps, parlant sobre Els Pirineus, que el mestre tortosí donava un motiu-guia a idees, situacions o estats d'ànim, però no donava motius als personatges . 12 A La Celestina ens trobem amb un Pedrell molt més d esimbolt manejant els " leitmotiv '' . Com ja hem vist, la seva no era una mentalitat conservadora; s'esforçava a situar més lluny les fronter es del " non plus ultra" artístic, i així no dir mai: "Ar·a sí que no n '}ú ha més, d'Ultra". 13 I ja és hora que l'alliberem del qualificatiu d e Wagner espanyol. La seva música és molt més que una itnitació d el germànic; és creador a en un moment històric en què tothom canviava de l'enlluernament italià pel d e Bayt·cuth. En molts aspectes fou avançat a la seva hora. El van atreure tots els gèneres musicals, també l'obra cambrística. Si a Pedrell se'1 coneix pels seus deixebles, alguna cosa d eixondidora devien trobar ells en la música del seu mestre. Enguany, que redescobrim Pedrell, són exhumades obres seves gairebé perdudes; el que ens cal es fet·-les reviure, i reviure així una època de la nostra història que fm s ara era muda. NOTES (versió per a cant i piano de La Celestina, p. 283) o escriu unes " appoggiature" tan sorprenents com: • L<l_ t.. I \.. ~ -.. L4 ~ L _ al. > ..- - ..T - (Ver sió per a cant i piano de El cotnte Arnau). Entre tot aquest acolodment harmònic, trobem inserides melodi.es descobertes en investigacions musicològiques, o exemples de tècniques de composició propis de la polifonia religiosa; La Glossa s'inspira, per exemple, en un lai del trobador del segle XII, Mat·cabrú. En aquestes cites, el composi- 1 Felip Pcdrcll, Orientaciones, Ed. OUendor-ff, París 19 11 , p . 147. t Felip Pedrell Jornadas Postreras, Ed. E. Castells, Vall¡¡ 1922. 3 Amb aqursts termes qualifica Pedrell les seves primeres composicions a: F. P edreU, }ornadas de Arte. Ed. 01lendorff, París. 1911. • Considerava «>lm ateix Pedrell que els seus anys d. aprenentatge els constittüen les obres escrites del 1856 al 1863. ¡ El darrer catàleg més complet de la seva obra, tant musical, com literàrin i musirològira. la publicà F. Bonastre, Felipe Pedrell: Acotaciones a una idea, Tarragona 1977. 6 Sengles artides es 1r oben n "AJmanaque Musical" i "España 1\Im;icul", publicacions del wa~:.rncrista A. Vidal i Llimona, dels anys 1868 i 1872 rcsprl'tivament; articles on P edrell signava amb el pseudònim A ben-Ciam. 7 FeUp P cd rcll, )ornadas dr Arte, p. 89. • Extt·et de In cnr·tn d<• F. Barbicl"i a Pedrell, de 22 de setembre de 1891, publiradn pet· F. Bonastre a "Recerca Musicolòb'Íea" V, 1985. 9 En un at·tide npnt·eb'llt 11 "Lo Vanguardia", setembr e del 1891, amb el títol: Cuesti6n mal pl.anteada, signat pet· P e(b·ell . 10 Es van fet· ge~ tions flCI' r·cpr·esentut·l'òpcra al Parc Güell -encnxu en conslruccic}- i a la plnçn taurina de Las Arenas. 11 En ocnsió dr l'estrrmt de Lo cant de l.es Muntanyes, hi hagué qui li donà el mol dc "ri canto dc la siert·a". 12 Carta de Cr~or Cui o F. Pedr-cll, 22 de març de 1983. 10 Extret del Discurs dc lo Festa de lo Música Catalana, llegit per· Pedrell; ¡mbUcut a "Revista Musical Catalana.,, agost 1904. TEM A ·' La reforma de la música sacra per JOS* V. OONÚLI% VAu.l a figura de Pedrell aplega una colla de valors històrico-culturals i musicals tan diversos i complexos de mena o d ' abast , que es r esisteix a deixar-se encaixar en motlles predefmits. I amb la facilitat de parla - d 'entre tantes facetes importantíssimes d'aquest "irrepetible" personatge- d'un Pedrell, precursor i impulsor del "Motu Proprio" de Pius X . La meva aportació a aquesta revista, que es proposa fer la memòria del l50è aniversari del naixement de Felip P edrell, voldria apropar-se al fon s de la problemàtica sobre la reforma de la música sacra, que va preocupar Felip P edrell tant com a molts altres investigadors o músics de la seva època. Fer taula rasa d'aquesta qüestió, crec que seria , no només una simplificació ingènua de la seva figura , sinó una caiguda en falta contra la història de les idees que foren el brou de cultiu de l'historicisme, dels nacionalismes musicals o de la musicologia europea incipient, i, per descomptat, contra les més nobles aspiracions regeneracionistes d 'un esperit català, obert i inquiet, que, educat des de la infantesa en el més selecte de la música sacra, l'escolliria després d 'una manera conscient com a "leitmotiv" i fil çonductor de les seves investigacions, debats i publicacions. Ni seria just d'incloure P edrell en la llista dels qui es dedicaren sense altres pretensions a preparar el camí del "Motu Proprio." en favor de la reforma del cant gregorià i de la música polifònica, i encara menys en la d' aquells que van arribar a fer de 1' escrit papal una esmussa i provinciana pancarta reformista-partidista per tal d'emmascarar propòsits potser no gaire clars. És clar que qui es dediqui a mirar per damunt només les primeres pàgines dels Escritos heortasticos (Tortosa, 1911), podria trobar raons suficients per situar Pedrell al capdavant dels "motu-propristes" espanyols que procuraren aprofitar sense dubte el seu prestigi internacional i el seu tarannà. El mateix papa Pius X figura al primer lloc dels escrits esmentats, nomenant Pedrell Cavaller comanador de 1' orde de sant Silvestre papa, "amb dret a vestir l'hàbit i la gran creu octogonal d'or corresponents". Tot això, pel fet de ''ser baró catòlic, ple de sentiments reli- L 32 572 HISPANIJE SCHOLA MUSICA SACRA OPERA VARIA (SJECUL. XV, XV I, XVII ET XVIII) DIL!GENTER EXCERPTA, ACCURATE REVISA, SEDULO CONCINNATA PHILIPPO PEDRELL VOL. Il. FRANCISCUS OUERRERO. BARCELONA IH94 JOHNSON REPRINT C:ORPORATION Ncw York • London 1971 giosos" i d'haver-se dedicat "durant més de trentà anys incansablement a l'estudi de la Música Sacra, de procurar amb tenacitat que les seves notes s' ajustessin a les normes dels decrets pontificis''. Altres bisbes espanyols, com els de Sevilla, Mallorca, Tortosa, València, Valladolid, Barcelona i Urgell elogien aquesta faceta pedrelliana , afavorint-lo amh tota mena de felicitacions i benediccions. El pare Otaño, deutor en gran mesura de Felip Pedrell, com confessa amb tota claredat, és l'encat-regat de recollir els escrits per a aquest homenatge, que s'organitza a la seva ciutat nadiua, Tortosa, amhmotiudels seus 70anys, i li dedica unes frases, aparentment retòriques, però plenes de contingut. El pare Otaño va saber ·descriure bé, en aquell moment històric, la figura senyera d'un investigador i un artista consumat, que aleshores tenia ja damunt les seves espatlles tot el substancial, tant de la seva magna obra musical i musicològica, com en pro d'una autèntica regeneració de la música civil i eclesiàstica espa- TEM A THOMAE LUDOVICI VICTORIA ABULI~NSIS llrb.er 1llein4eif btt ~nnftunfl ÜPERA 0 :\1\:\ l r\ DDR t'X 9ntiquissimis.im'fl~Ur rntis.~imis hm1mu' rognilist'dilionibus in unum oollrcta,alquc adnolalionihus,hnn hihlinym¡thiri~.lum inlcrprclaloriis Jlnf. 3rirbt• .JuJJ. QU¡ibauf. OT'I\c1t f.l ,¡ PHILIPPO PEDRELL am btm »orrootl 'lòinllK ... I :»r. H. Qtf¡. li). 3. '»iiflt, •tíl, JII I II~U ia l ralt , ¡ur brtfhn AuJ¡¡nbr. I ,I PSI/\ I ~ 11)02 I)'JIÏSl'I sumplibus llur.llliOI'h .li.\ u1r1. bibi10¡JOI311lln nyola. Pedrell continuaria col-laborant fidelment en el que llavors era una plataforma de la versió reformista, motuproprista, espanyola -cosa diferent, per cert, de la pedrelliana-, la revista "Música Sacro-Hispana", que dirigia el pare Otaño. Allà, al costat d'escrits del Pedrell de sempre, sobreïxent d'idees i de cultura històricornusical d'inspiració cristiano-humanística, apareixen entrellaçats, per què no dir-ho, veritables "pamflets" reformistes (podem veure, a tall d 'exemple, les coJ.laboracions assídues de "lsidoro" i "Cecilio"). Per tal d 'enfocar degudament l'actitud de Pedrell en favor de la reforma de la música sacra, cal, per una banda, recordat· alguns aspectes de la seva formació musical i humanista, i, de l'altra, encaixar-los dins el context de la història de les idees que van fer possible el desenvolupament de noves formes de pensar i de sentir sobre la història i l'art d'Occident durant el segle XIX. P el que fa al primer aspecte, és a dir, la formació musical i humanista de Pedrell, s 'ha de tenir present l'efecte que li produïren els anys de nen cantaire a la catedral de Tortosa. Allà va experimentar d'una manera dir~cta la tradició viva del cant gregorià, de la polifonia sacra del segle XVI i de la música d'orgue, sota el magisteri de Joan A. Nin (+ 1864), un entusiasta sincer de l'antiga polifonia "a cap pella", que ell mateix, com molts mestres de capella de catedrals espanyoles, compilava, conservava amb gran zel i interpretava ' 3rtlfntts\t. w. unb ~rip¡tg, 1898. JlkabnrlfdJt »rrlagabu4J~allllwng oon :J. f&. :B. .Bl o~ t (Jkal .~~.... ,. amb freqüència , seguint una tradició musical viva, mai no interrompuda, i, per tant, no merament rediviva o historicista. Pedrell ho recorda constantment i amb agraïment en els seus escrits: "Vaig rebre les meves primeres impressions musicals sentint cantar pel cor de l'antiquíssima catedral, o cantant jo mateix en edat infantil, algunes obres de Victoria que conservo enregistrades perennement a la meva memòria. El record d'aquelles impressions d'infant de cor guiaren el jove en els seus estudis ulteriors" (T .L. de Victoria, Opera Omnia, vol VIII, Leipzig, 1913, p. 1). A Barcelona, a Roma i a París amplia posteriorment la seva formació artística i històrica. Possiblement comença a Roma el coneixement i 1' aproximació als treballs c.l 'investigació històrico-ntusical de Baini i dels alemanys Proske, Witt i, especialment, F .X. Haberl, promotors del" redescobriment" o, més ben dit, de la "restauració segons les fonts musicals històriques genuïnes" .de la polifonia clàssica del segle XVI i de la reforma de la música sacra, que serien tan enriquidores per als seus treballs posteriors i publicacions. Pel que fa a la història de les idees que van im- TEM A 34 574 pregnar l'ambient de treball de Pedrell, s'ha de r·ecordar l'efecte que van produir a la generació anterior, i a la d'ell mateix, publicacions com Eine Phüosophie der Geschichte zur Bildung der Menschheit (1774) de J.G. Heder, que significà una severa crítica cultural contra el racionalisme i l'intel·lectualisme de la ll·lustració en favor de les forces creadores de l'"esperit". Herder expressa la seva idea que la Història Universal no és un procés simple, teleològic o rectilini, que genera constantment el progrès ("Fortschritt") per a la humanitat, ~inó una evolució orgànica ("Fortgang", "Werden"), amb les seves fases de naixement, apogeu i decadència, així com la seva admirac10 per determinats valo1·s històrico-culturals del passat i del present; per exemple, l'idioma, que arriba a definir com una autèntica o "quasi-divina" creació de l'ànima popular. Aquesta nova concepció filosòfica de la història de la humanitat va deixar el seu segell ben marcat en 1'historicisme i el nacionalisme del segle XIX. S'ha d'estudiar l'obra de Pedrell des d'aquesta perspectiva i entendre '1 en aquest context, per exemple, quan escriu: "Pretenc . .. retre homenatge de gratitud a un benefactor de la humanitat ... fer obra d'espanyolisme pur reprenent manifestacions de cultura nacional; pretenc molt més, encara, malgrat que sembli impossible per temerari; pretenc canalitzar anhels i aspiracions perquè Espanya pagui el deute que té contret... amb un dels seus fills més gloriosos", l'obra del qual és "una de les manifestacions més esplèndides de la nostra cultura'' (T .L. de Vic toria, vol. VIII, Leipzig 1913, p. 1). No fou menor l'impacte que li causà Über Reinheit der Tonkunst (1825) d'A. F .J. Thibaut, com a crítica positiva, perfectament documentada i fonamentada contra la incultura de la majoria dels músics de l'època, donant-los urgència a l'estudi dels clàssics, a exemple de la resta dels artistes, bé siguin poetes, escriptors, pintors o arquitectes, que abans de llançar-se a realitzar els seus propis treballs, estudien profundament els clàssics del passat, imposant-se'ls com a models per a les seves pròpies creacions. Per tant, l'obra de Thibaut significà Ja recuperació de la memòria que, perduda o trencada a causa de la Revolució Francesa, calia desvetllar per tal de recol·dar les grans tradicions musicals del passat, "com el cant gregorià o la polifonia de Palestrina, Morales, Victoria o Orlando di Lasso, i enriqui1· d'aquesta manera i regenerar l'art musical del present". Aquestes obres obriren horitzons i perspectives a la música sacra. D'aquí parteixen els primers entusiasmes per l'art de Palestrina, d'E.T.A. Hoffmann o els treballs peoners de recopilació i edició de fonts i monuments musicals del passat, portats a terme per Winterfeld, Commer, Proske, Witt, Haberl o Baini, primer biògraf de Palestrina. Però, no només fou aquestl'ambienthistòricocultural que heretà o envoltà l'època de Pedrell. Catalunya, la seva terra, experimenta una renaixença que assumeix, o si més no reflecteix, una sèrie de valors culturals de procedència germànica. En el pensament es feren possibles obres com les de Milà i F on tan als (La cançó del pros Bernat, 1847), d'Aribau (Oda a la pàtria, 1833), Verdaguer (L'Atlàntida, 1877) i, d'una manera especial perquè afecta encara més directament a Pedrell, de Joan Maragall (El Comte Arnau, 1900; Elogis, 1903), el seu amic. Hi ha un fil directe que, des de Herder passant pel romanticisme alemany, la seva literatura, la seva música i -jo diria- les seves preocupacions i neguits, toca de prop aquests personatges de la Renaixença. Per aquí arribà Pedrell a l'interès pels monuments artístico-musicals del passat, a l'entusiasme per les arrels humanistes i cristianes de la cultura europea (Novalis, Schleirmacher) i a l'amor envers 1'idioma, els cants i la poesia tradicional (Herder, Humboldt). La seva admiració pels treballs musicològics de Ph. Spitta, editor de les Obres completes de H. Schütz i de J.S. Bach; Proske, redescohridor dels clàssics de la polifonia del segle XVI, especialment T .L. de Victoria, els seus contactes amb la cúpula de la "Allgemeine Caecilienverein"; F. Witt i F.X. Habed, editors de moltes obres de músics espanyols, com M01·ales o Vic to ria, i de les Obres Completes de Pales trina i Orlando d i Lasso; són proves de la seva estrela relació amb el romanticisme alemany. TEM A La fundació per Pedrell de l'Associació i Capella musical Isidoriana per a la reforma de la música religiosa a Espanya , i la publicació de la revista "La música religiosa en España", seguint models alemanys, són una prova més de la proximitat de l'artista català al concepte germànic de la reforma de la música sacra. A Alemanya, l'esperit de reforma era molt diferent del que Pedrell observava a Espanya; les seves arrels eren més ben fonamentades. Va arribar a· ser tan ric de contingut i selecte, que en algun moment fou titllat de tendenciós, per raons tan cutres com Bach o Mendelssohn. S'impossava, doncs, abans de tot la necessitat de reviure el passat musical de la polifonia clàssica i el cant tradicional eclesiàstic, per tal d'ennoblir els repertoris del present i d'inspit·ar, al mateix temps, els músics eclesiàstics de l'època a compondre obres a l'altura d'aquells models imperibles. Sens dubte, per aquesta causa el fundador del cecilianisme alemany F. Witt (Bamherg, 1868) arribà fins i tot a frenar intents com els de Liszt (Über zukunftige KirchenmU$ik, 1834), d'apuntar-se a les files de la reforma de la música sacra, si bé fou dm·ament criticat per això. Liszt, amic íntim i admit·ador de Witt, arribà a ser membre actiu de I' Associació Ceciliana i compongué obres sacres, com la Missa choralis dedicada a F .X. Haberl, seguint els seus propis criteris reformistes. També consta c¡ue Wa¡;ner, a través de Liszt (Correspondència Liszt!Witt), s'aproximà a aquest moviment i es suscriví a la revista "Kirchenmuskikalisches J ahrbuch", òrgan oficial de l'Associació Ceciliana, perquè li interessaven les seves publicacions de polifonia antiga. La versió wagneriana del Stabat Mater de Palestrina estava en mans de molts cecilianistes alemanys i arribà a ser acceptada com a model d'edició pràctica per a la interpretació de la polifonia vocal clàssica. La música sacra de compositors catòlics, com les misses de Haydn o Mozart, a causa de 1'opinió negativa de l'escrit de Thibaut, o les de Rheinherger o Bruckner, tampoc no arribarien a ser acceptades del tot per algtms cecilianistes alemanys. A Espanya, la decadència de la música sacra enca1·a s'havia accentuat més que a Alemanya, a causa de la desamortització dels béns eclesiàstics i de les resoluciolls tallants del Concordat d'Espanya amb ]a Santa Seu de l'any 1851. Les esglésies, a més de quedar prou empobrides, van haver de patir una reducció de les seves plantilles de músics i suportar la imposició que, per poder accedir a un benefici eclesiàstic amb càrrec musi- cal, el candidat havia d'escollir necessàriament l'estat sact>rdotal. Per aquest motiu, molts músics dt> catt>clrals es van veure privats dels seus llocs i foren substituïts la majoria de vegades per clergues amb una fot·mació musical deficient. L'ambient musical deplorable que comen~à a pet·cebre's en les funcions religioses a nombroses esglésies i fms a les catedrals, es veu reflectit tant en la indignació de Pedrell davant "el favor amb què et·en acollits (a les esglésies) els cants i músics de tararira, mentre restaven en l'oblit les esplendideses del nostre ut musicalt·eligiós", com a la literatura realista de l'època. N'hi ha pt·ou donant un cop d'ull a novel·les com La regenta o S u iínico hijo dc Clarín per tenir una idea del deteriorament lamt>ntable dels repertoris litúrgics o sacres dels cantors i organistes (fragments d'òperes de Verdi, per exemple, com a música la més celestial i sublim). Als arxius musicals eclesiàstics trobem nombroses escenes d'òperes de Gounod, Meyerbeer o Rossini, readaptades o convertides en cantates o motets, dedicats a l'Eucaristia o als Sants. No no- IV CONCURSO NACIONAL EUGENIO MARCO PARA CANTANTES DE ÓPERA SabadelJ, del 9 allS de març de 1992 Tancament d'inscripcions: 31 de gener de 1992 Dos milions de pessetes en premis Organitza: ASSOCIACIÓ D'AMICS DE L'ÒPERA DE SABADELL Plaça Sant Roc, 22, 2n.-la. 08201 SABADELL Telf. (93) 725 67 34 Fax (93) 727 53 21 TEM A 36 més era la baixa qualitat de l' art musical de 1' èpop ollés, "s'associa en les seves publicacions , com ca el que es feia insuportable i insostenible, ex" Hispaniae Schola Musica Sacra", al treball ceptuades, naturalment, les compos1c1ons constant dels historiadors i crítics europeus , i vod' artistes com Eslava , Olleta , Lozano, Cuéllar, lent vindicar les glòries de l'escola musical espaGorriti o el mateix P edrell a E spanya , o Rossini, nyola ... estudia i reconstrueix les tradicions muGounod, Verdi, Bruckner , Fauré, C. Franck a sicals espanyoles, cimentant-se en les Itàlia , França o Alemanya , que van compondre composicions dels nostres antics mestres ... i en música sacra seguint les noves estètiques , per ò els tracta ts que il·lustra r en la cièn cia i l ' at·t de les r espectant les pt·cscripcions eclesiàstiques tradin ostres famoses univer sitats dels segles XV , XVI i cionals. Les seves obres, malgrat la problemàtiXVII" (Escritos Heortasticos , p. 240). Aquests ca , er en intcq >r etades a moltes esglésies amb acer en els motius més íntims que forçaren a dirigir ceptació. Eslava i Cuéllm.· e ren admirats encara a la seva mirada cap a l'estudi de la història i de les l'època de P edrell com a els millors compositors tradicions p à t.des, amb vista a la reforma de la espanyols d~ música sacra. Eren les r eadaptamúsica sacr a . cions i les intromissions de músiques civils escèniÉs cul'iós com Feli.p P edrell, que al principi de q u.es, dc vegades ballables, en els llocs sagrats i a la seva carr er a artística compongué innombrales cerimònies litúrgiques -cosa de què es lamenta bles oh t·es de música sacr a, moltes d'elles premiatamb~ Thiha ut a 1' obra ab a ns citada- , compostes des en concursos nacion als i editades al ''Salte cio molt mala ment i més mal interpretades, de la mà Sacr o-hisp a no", arribà un moment en què pràcde la pobresa de mitj ans human s, tècnics i de baiticament deixà d 'escriure aquest gèn er e de músixa crualitat a rtística , el que indignava els ànims ca. A partir d 'aquí, la seva contr ibució princip al de molts cler gues i laics q ue titllaven , amh raó, a la r eforma de la música sacr a consistiria en la aquella situació de pa r òdia de 1' art eclesiàstic ger ecopilació i la pub licació ("Hisp aniae Schola nuí, és a dir, ('Om una proMusica Sacra", " OrganisPedrell trenca amb el concepte tas Españoles", ·~s alterio fanació dels sants llocs de culte. D' aquí que els més Sacr o-hispano", Obras dels reformistes espanyols indignats fossin, lògicacompletas" de T.L. de Vicde la música sacra men t, els esp erits més sensitori a) de models de la mibles i cultivats, ja que aquesta manera de proceJlor música polifònica i organística del passa t, per dir fe'ria els principis més fonamentals del seu tal dt~ veure-la reviure al seu lloc adequat, a la licr edo i la seva cultut·a. túrgia , i fer -la servir com a palestra en cursos, La problemà tica que envoltà el mo viment de confer èn cies i con cer ts sobre el tema . P er això es r eforma de la música sacra arribà a ser en car a pr eocupà de maner a eficaç de guany ar-se per la més complex després del " Motu proprio" . Alseva causa molts directors de cor , de gran tradigun s a n~ibarie n a parlar ftns i tot d 'inter essos ció a Catalunya. Aviat se sentiren transforma ts econò mics ocults, deguts a possibles edicion s a molts a rtistes com Mas i Ser racant, Salvat i , esp enivell mundial, sobr etot si es tenia en com pte cia lment, l'insigne musicòleg Higini Anglès, funque els tex tos no oferien dificultat, j a que la llen da dor de l'Institut Espanyol de Musicologia gua oficial d el culte a to ta l'església catòlica er a (CSI C, Barcelona) i continua dor de les tasques el lla tí. D ' altres, a mb molta més raó, censurade P edrell a la Biblioteca de Catalunya, com tamven els reformistes d 'amagar en els seus propòb é Lluís Millet, fundador de l'Orfeó Català i de ia sits la incompetència per prodmr au tèn tiques seva impo rtant biblio teca, alumnes predilectes obres d' art musical sacre. Així de carregats tots dos de P edr·ell, que arribarien a ser , en vida estaven els ànims abans, i així van mantenir-se seva, el seu braç dret i , posteriorment, continuafins després de la publica ció del ''Motu prodors de la seva obra . prio" (1903). D' altra banda, P edrell, amb els seu s treballs La idea dc r egen eració de ]a música sacra que històrics sobre la música sacra , pogué portar a posseeix P edrcll , igual que els seus col ·legues aleterme, certament, una eficaç tasca apologètica en manys i molt abans del " Motu proprio", no és favor de les " Geisteswisscn schaften " i de la tracompa t·ahlc a la simplicitat exigida p els r efonnisdició cristia no-hnmanista , tan denostades 'per tes espanyols dels congressos de música sacra de l'eufòria anticlerical i el cientificisme de les cièn Bilbao, Va Uadolid i Barcelona, o de la r evista cies naturals positives i exp erimentals de la seva " Música Sact·o-hispana" . P edrell, segons V. Rièpoca. TEM A La música tradicional JOSIP CRIVILLi I BARGALLÓ E I mestre Felip Pech·ell i Sabaté va ser un home que sabé construir, en el seu moment i en la seva circumstància, un camí més esponerós per a tots els qui, d'una manera o d'una altra, hem seguit pels llindars de la música i dc la investigació musical a casa nostra. Ell, en una època en què parlar de les tasques de la musicologia o, més encara, de l'etno-musicologia entre nosaltres era gairebé un fet fora sentit, va saber encomanar als seus alumnes l'esperit de recerca, el voler saber sobre el nostre passat musical, el voler guardar i respectar les atTels d'un llegat de segles que, estudiat i transformat mitjançant!' anomenat nacionalismt' musical, tan bé varen saber realitzar un Alb~niz, un Granados o un Falla, entre d'altr·es, tots ells deixebles del gran mestre tortosí. El mestre Felip Pedrell va saber atiar l'ànim vers els estudis de musicologia a un Higini Anglès, va despertar el fervor pel cant gregorià i tillgué un ressò extraot·dinari en la figw·a de GregoriM. Sunyol, va predicar amb l'exemple una inqtúetud pels estudis teòrics i les sistemàtitrucs musicals aleshores emprades, que obriren un camí de neguits, més tard d'experiències, d'un altt·e deixeble seu, Robert Gerhard, crea clor capdavanter de renom també internacionaL Encara em cal escriure aquí "i un llarg etcètera" - perquè és dificil resumir tot el que ell va fer per encomanar Ja seva estimació apassionada per la nostra música. Si bé els terrenys d'especialització dels seus alumnes i el "perquè" de la vàlua d'aquells i del seu prestigi reconegut avui arreu del món són molt difer·ents, tots combreguen amh una de les causes que més commogué i féu maldar el mestre Pedrell: l'amor a la música tradicional. l ..'estimació proftmda del mestre Pedrell per la cançó tradicional i la música dc tradició oral varen conduir-lo, des d e molt jove, cap a la recerca i la investigació d'aquest repertori a voltes secular. Ja a la catedral de Tor·tosa, de la qual formà part com a noi de l'escolania, el mestre de capella i organista d'aleshor·es, Joan Antoni Nin i Serra, primer mestre de Pedrell en conseqüència i fervent adnü- rador de les idees dt>l jesuïta Antoni Eixi.meno -r ecordem que aquest teòric escTívia que era "sobre les bases del cant nacional (entenguem tradicional propi) que hauria dc construir cada poble el seu sistema"-, va inculcar· a Pedr·dlla necessitat de conèixer la música del poble. Nin l'espet·onà per anotar al dictat totes aquelles cançons que sentia cantar i que, com cridat per la seva pròpia naturalesa, tant l'atreien i li agt·adaven. Pedt·ell, en comentar aquest fet, ens diu que en els seus anys joves, d'infantesa encara, ja transcrivia sobr e el paper pautat les melodies que sentia <·antar a la seva mare per distreure o pt>r adormir els seus germans o les cançons que amb una diA tinció o funcionalitat concreta eren entonades per la gent de les rodalies del Baix Ebre quan anaven a feinejar, celebraven una festa o anavt>n a la processó, complint així els seus rituals profans. cívics o rcügiosos inherents a la seva connaturalitat ètnica. En la seva autobiografia ''Jornadas de arte", escrita als trenta-cinc anys (1876), quan va marxar a Roma gràcies a un ajut que ü fou concedit per a dur a terme l'ampliació dels seus estudis, ens mostra l'interès que sentia per la música tradicional. Diu: "Em preocupa, també, l'estudi del folklore internacional, que només vaig poder realitzar d ' una manera super·ficial; aleshores aquesta temàtica no havia pres encar·a el vol que més tar·d tindt"ia". Parlant d'aquesta època del mestre P edrell i de la influència que en ell tingueren els estudis realitzats i la inquietud investigadora apresa, Mn. Higini Anglès, a l'opuscle que amb motiu de la seva mort TEM A va publicat· al vol. I , fascicle 2 dels Materials de l 'Obra dE>l Cançoner· Popular de Catalunya ens diu: "En Pedr('ll fou el primer del món que va fiblar el folklorism(' dins l'obr·a dels polifonistes i vibuelistes hispànics. El ('Op dc vista d el Mestre Pedrell en (•studiar l'obr a De Música libri septem de Francesc Sali nas, és u n dels fets més admirables dins l'obra pE>dr<'Uiana. llom reconeix Salinas com rm dels teòrics musicals cinc-centistes que va endinsar-se més en els problemes d e la mètrica aplicada a la música sàvia i popular. Salin as, per atzar, esdevenia amb el temps un dels folkloristes més aciençats del món. L'obr·a de Salinas, conegudaaneuen elsentit litet·ad, no havia estat encara estudiada en el sentit musical. Fou Pedt·ell q ui ens la revelà. El seu Estudio sobre tmaft~ ente del folklore musical castellano del siglo XVI, extracte i comentari del llibre de Salin as que publicava en Lct lírica nacionalizada, i que havia publicat primerament amb el títol de Folklore musical castillan du XVI" siècle en Sammelbiinde der lnternationalen Musikgesellschaft I (1899- 1900) és una prova clara de la seva intuïció del fo lklorisme musical. Salinas aporta una pila d 'exemples musicals populars de tots gèneres, que Pedrcll va transcriu1·e primer en l'estudi esmenta t, i després en el seu Cancionero. Des de llavors, elllibre de Sali nas és arreu tingut com una de les fonts més riques del folklore musical castellà del segle XVI". Pedrell, a part de cc)'car en les fonts dels documents scr·vats del passa t tnitjançant l'escriptura la deu de la nostr·a substància musical i atiar la recollida del que r estava viu en la memòria de la gent del seu temps, va vol~r projectar amb mètode aquests elements de cuJtura cap al futur. L ·any 1868 va escriure un article d'interès, en aquest sentit. EI titulà " La Música del porvenir" i s'edità a l"Almanaque musicaldelaño 1868". Entre d.alttes coses, hi deia: " La nacionalitat musical d 'un poble neix del fUó inexhaurible dels cants populars" . Endavant anirà Felip Pedrell amb aquestes idees, que posarà a la p r·àctica amb la seva ohra musical com a compositor i que. com tots sabem, tan discutit va ser per uns i valorat per d ' altres (enn·e els darret·s, Cèsar Cuí). L'any 1891, amb el seu viatge a Buenos Aires i el seu èxit allí com a compositor, coincideixen les publicacions del seu treball Por nuestra música, on pugna seriosament per la creació d ' un nacionalisme musical a casa nostra, i el pròleg que tramet a .Francesc Alió i que aquest estampa a l'inici de l'edició de les seves Cançons Populars Catalanes. Aquest escrit acaba dient: " Perquè cal que ens des- enganyem , i és molt bo dir-ho i tornar-ho a dir als nostres músics: si no estudiem tots aquests preciosos i admirables documents en els quals viu, glateix i parla la nostra característica, en la vida de l'art serèm músics alemanys o italians en la vida de l'art cosmopolita , segons les nostres tendències, músics com si diguéssim dc segona mà, més jamai (sic) músics catalans, vertaders músics fills de la mare pàtria". Malgrat ac1uestes afu·macions seves com a compositor i musicòleg destacat d'aquells moments, el seu esperit sempre didàctic no hi podia mancar. En l'esmentat pròleg dóna també dues recomanacions als recopiladors de la c~mçó tradicional. Una, r·efm·ent a la n·anscripció de la música ètnica que demana que sigui exacta i respectuosa; i la segona, dirigida als compositors, atiant-los a fer un bon ús d'aquells documents trobats en les seves obres. Més endavant, en el transcurs d ' una vida personal comhlada d'esdeveniments i d'amargor no desitjable, ha de patir encara el traspàs de la seva filla Carme. L'any 1912 esdevé per a Felip Pedrell, i per aquesta circumstància, com l'inici de la seva reclusió voluntària , com un adéu entenedor a tots aquells afanys ent-rgics i revulsius que el mogueren durant tota ]a seva vida anterior. Com a gran mestre que era i home ple de si mateix, cercà aleshores la seva intimitat, i en el terreny que aquí em mou a escriure d'ell aquesta h•·eu notícia comença a preparar els materials del seu Cancionero Musical Popular Español basat en tants i tants documents i en tantes experiències que durant e] llarg de la seva vida havia anat r ecopilant. En el primer paràgraf d e la presentació del citat Cancionero, ens aporta unes consideracions que, salvant les distàncies de les èpoques i d e d eterminats plantejaments científics, no cal dir que de llengiiatge, podrien ésser vàlides en el seu fons per a uns miraments etno-musicals avui, per a una primera presa de contacte amb una documentació digna de ser tractada després amb aquesta perspectiva acadèmica. Vegem el que escriví: " Es un hecho, de sobra ohservado , que al hombre le ha sido dada la intuición de toda arte, y, desde su inicio, la de una música natural, no reglamentada por lo circunstancial y er·udito, por medio de la cual expresa, como en un lenguaje, los scntimientos que le afectau y conmueven, dolor·es , pcnas, sufrimjentos, alegrías, con emoción mas o mcnos vehemente, y de un modo mas vago o preciso, según que utiliza el sonido puro, TEM A canto il1at·ticulado , o canto articulado, con ayuda · ·· de la palabra exaJtada, que por su exaltación misma es ya una ci-erta música. "Siglos y mas siglos ha escuchado o cultivado, personaJmente, la pura emanación de esa música natural, buscando en ella el alma de las cosas, y el deseo de sacaria a f uer a para que to dos los homhres la sintiesen esa música natural, o la evocasen y la gozasen como él. " En el referit "Proemio" segueix Pedrell aquest plantejament fent-lo desviar de pressa cap a l'altre pol que va informar i guiar la seva vida professional i artística; el d'una composició musical d e signe nacionalista, pol que tanta polèlllica va portar i encara porta en el seu cas concret, però que tan b é va saber encoman ar a ls seus deixebles. " Luego escrivia- obra en nucstro interior la maouestación de arte, d esperta nd o asociaciones d e ideas que par·ecían dormidas. ¿Este mcdio , acaso, se le r ebúsa al artista músico? ¿La naturaleza es libro cerrado para el compositor? Para élla naturaleza es dominio infinito d e esta inspiración popular, fuente de bellezas innumerables, ora en ritmos, ora en moda- lidades, ora en la sinccridad misma de un arte primitivo tan rico en coloracioncs de tt·asunto espléudido." Quan Pedrell va puhlicat· aquests escrits, Pierre Aubry ja feia anys que havia fet sortir l'"I ter Hispanicum". (lter llispanicurn. Folklore musical d'Espagne. Sammelbcmde der lnternatimwlen Musikgesellschaft, Leipzig, J a nuar-Marz 1908. Breitkopf & Ilartel). En aquest paJ·àgraf de l'estudi a què cm rE-fE-reixo, Auhr y anomena com d'"estètica Pedt·ell" aquelles muneres participatives del primer nacionalisme i que en el cas peninsular no ar.riharan fins a In plnsmnci6 soln·e el pentagt·a1na de les genialitats dels deixebles de Pedrell. No puc donar uquí, per manca d'espai, les opinions que personalitats com les de Vicenç M. de Gibcrt, Joan Salvat, Gregori M. Sunyol, Lluís Millet, Josep Barbet·à, Kut·t Schindler, Apel·les Mestres, Frederic Lliut·at , Higini Anglès, Eduard LópczChavarri, Robet·t Gerhard, Gustave Dorel i G. Becker vat·en exposar· en el butlletí obituari que Ja "Revista Musical Ca talana" {Any XIX, núm 225226, setembre-octubre dcll922), i que feien referència a la valoració positiva de la personalitat de Felip Pedrcll. Voldria fer constat·, sí, però, que l'any dc la seva mort, 1922, coincideix amb aquell en què Lluís Millcl va acceptar la comanda de Rafael Patxot per a cr·ear l'Obt·a del Cançoner Popular de Catalun ya quo, tan merescudament, va nomenar el mestre Feüp Pcdrell President d ' Honor "post mortem" tlerspr·és que traspassés el dia 19 d 'agost de l'any ja citat. Encara voldria apuntar, però, dues opinions. Una, la d'un gran compositor: Manuel de Falla; l'altra , la d'un prestigiós musicòleg: Mn. Higini Anglès. Ambdós, deixebles de Pedrell, com tots sahem, varen proporcionat· al seu mestre, al nostre mestre Felip Pedr·ell, el pr·estigi internacional que encara avui se li reconeix. Diu Manuel de Falla: •• Pedrell fue maestro en el mas alto sentido de la palabra, puesto que con su verb o y con s u ejemplo mostró y ah r ió a los músieos de España el camino sc¡,ruro que había de conducirlos a la crcación dc un artc noble y profundamente nacional, un camino que ya a principios del último siglo se creía ccrrado sin esperanza" . Mn. lligini Anglès escrivi: "'Sigui com signi, Pedrell fou un precursor de la música nostra, el qual sabé posar uns fonaments massissos valent-se de la cançó popular; eU, però, certament, no pogué aixecar l'edifici que somniava. La força d ' un precUt·sor , mai no ha consistit que ell mateix esdevingui el redemptor i el triomfador". 39 579 MUSI CALIA R E T R A MUSI CALIA T R ORIOL MARTORE L més enllà del cant co I per PERE ARTIS :.""= --... e ~- ~ 85 40 580 Trenta de novembre de 1947: a Rubí, en una Festa dè Santa Cecília, tenia lloc la primera audició de la Coral Sant Jordi. Set de iuny de 1991 : al Palau de la Música Catalana, un concert memorable posava fi a la titularitat d'Oriol Martorell al capdavant de l'agrupació per ell creada. En l'endemig, quaranta-quatre anys de densa activitat musical i d'identificació d'un home i una entitat amb les aspiracions d'un extens sector del nostre poble. A pilota passada, és bo de conversar amb Oriol Martorell. I de fer-ho, no pas amb pretensions exhaustives en cap faceta, sinó a raig, tal com la conversa s'ho porti, els aspectes humans essent tan importants com e ls estrictament artístics. (Altrament, en el volum L'Oriol Martorell i la Coral Sant Jordi, editat arran del concert de referència, són recopilades moltes · de les dades biogràfiques i artístiques del director i de la seva entitat). Tota una tarda de conversa, dóna molt de si. Molt, molt més que allò que, per raons d'espai, podré publicar. U n cop més, la llar d ' Oriol Martorell se m'obre acollidora. Al llarg de gairebé vint-i-cinc anys, quantes i quantes hores no he viscut en aquesta estança, la música com a · motivació i l' amistat com a divisa! ! Amaten t a tot , com sempre, Montserrat Solanic, esposa d ' O·r.iol Martorell, ens porta cafè .. . No, ella no serà present a l'entr evista... Prefer eix que parlem amb plena llibet·tat ... - Què se sent, Oriol, d avant d ' un Palau com el del dia 7 de jw1y, amb tothom dret, l'emoció E T R A T a flor d e pell, 1' assistència de tantes autoritats i amb dues mil per sones aclamant-te gairebé fins al deliri? - Una emoció extraordinàrirL ... La impressió que hi havia hagut una connexió; la impressió d 'un sentit d 'adh esió, deconmnicació, de voler estar amb wid'unes ganes de demostra r-f1o d 'una manera que em va deixcfr aclaparat .. . -Et va costar dominar-te? Hi va haver u n moment que semblava que anaves a arrenca r u n san, glot. . . -No és que ho semblés! Es que, verita.blenwnt , va.ig plorar ... Fins i tot em sembla que va sortir en algu.1ut de les moltes imatges de televisió . No vaig poder aguantar-me, allà, dins la sagristia ... Esclatt'm tots dos t'n una ft·anca t·ialla davant del lap sus loci ... I convenim que ta nts <~oncerts donats a tantes esglésies, amb les sagristies en fun ció de camerino, han deixat petja pct·dm·able! -A Rubí, l'any 1947, q uan vau començar , t' ho pensaves que la teva tr a.~ectòd a ac:abar ia així, amh l'adhesió multitudinària de tot un poble'? - L 'any 1947 no era nipre·visible si aq1.w ll primer concer·t fóra. el prim..er i, l 'últim... -A aqueU pl'imer concert en seguiren 1344 més dm·ant quaranta-quatt·c an ys; sempre amb la Coral San t Jordi. Què ha significa t la Cor·al per a Oriol Mar tor ell? - Ho ha significat tot ... Tinc seixanta-tres anys, quarantaquatre dels quals han estat esm erçats, en g ran part, a laCoral. Tu mateix ... És, pràcticament, tota la meva ·vida.. La meva vida., i la vida familiar ; no ha. estat una cosa. a. pa.rt. Els meus fills sempre diuen que La. Montserrat i jo hem ting ut qu.atrefills, i que ells tenen un germà gra.n que és la Coral Sant Jordi. -En una obra tan pet·sonal , tan marcada pel teu tremp de líder, qui mana va? Tenies tu l' última pa raula? La tenia el pr esident? - La Coral ha estat una obra col·lectiva ;p er això, aquest final de la meva titularitat m 'ha fet una mi.ca de rau- rau de consciència perquè ha pog nt semblar a algLÍ la sublimació d'una p ersonificació contra la qual sempre he lluitat. . . Quant ales te·ves preguntes, responc que a la. Coml, més que un president i un director, hi hav ia el Cisco i l 'Oriol ... -Amb una visió disLm1ciada, tan t com et sigui possible , dignes: què han significat aquests quaran ta-qnatre anys en el panoenma musical d e Ca ta]unya? - Jo voldria dir , tot n.riLura.lm.ent, que estic molt content de l'a.preci que ha suscita.t la dim ensió cívica de la Coral i el pa.p er de presència i de contacte amb el poble. Però també he de dir qfl(•, aquesta dimensió, a vegades ha Jet que no es tingués prou en compte la. vessant estrictament musical de la Coral. l crec, sense falses modèsties, que allò que la Coral ha aportat al pcmora ma musical català (numera de cantar, plantejament del fet musical, divulgació de partitures inconegudes, exhumació d 'obres antigues , estrenes i primeres audicions, etc.) és prou important. Naturalment, no érem sols: eLltres grups participaven d 'aqnesta mateixa. visi.ó de les coses. -Acabes de parlar de grups. Podríem fer el joc dels con trastos, si et sembla. ¿Com compararies, ja amb perspectiva històrica , el nivell artístic general d els Cors quan vau començar amh el nivell dels Cors actuals? -No hi ha dubt e: l 'estàndard actual és molt més alt. S 'ha millorat nwlt. El que passa és que quan el n.iveU general puja les puntes no destaquen tant. No faig afirmacions taxatives, p erò crec, sincerament, que el nivell dels Cors és actualment més alt; i a.ix ò degut a dues coses: que hi ha. molta. més p repa ració dels dil·ectors i que cà.nten al.s Cors molta m.és gent interessada en elfet, musical en general. - Hi ba hagut una certa .consciència difusa de rivalitat o de diferenciació substancial entre or- MUSI CALIA R 85 42 582 feon s i co r a ls . Realmen t , <H [llf'St s substa ut ius d enotaven unes difet·ències tan grans com st>' ls volia a tt·ib tti t''? - En tw moment concret , sí ... ; durant ln dècada dels citl(¡tuutta. Això és va polaritz ar en dues visions dis tin tes: Ta que aportaven les entitms amb una llarg a història i la que teníem una gent que ha víem nascut sense cap de les I raves del p retèrit. Aqu ~:>s la polari tzació (er r ònia , com totes lt•s pol at·itzacioJlS) es concr·ctà pú blicam en t e n una ce•·t a im a tgt' el ' oposició entre t'I mestre Lluís Ma. Millet . d ir ecto r de I' Ot-fcó Català , i Or iol Mu tord l ; ru n, com a deten tor dels an tics esquemes de la densa tnlj ectòria de l' or feo túsme, i l' a lt•·e, com a capdavanter d ' u na Jínia renovador a . - Oriol, hi va haver dift>•·ències a mb f'l nwstt·e Millet? - Malauradament , no podem contrastar el que jo et digui amb el que di ria el ·m estre Millet. Però no em desmentiria si afirmo que sí, que vam tenir unes diferències i que les vam f er públiques per escrit ; p erò afirmo també que ens estimàvem , ens admiràvem i ens respect:àvem moltí.~sim .. . A tnés, hi v a haver unf et qtte els do.s v am agrair: mai no v am jugar a esquena cle l'altre!! T eníem dues posicions diferents, i les vam defensar amb un absolut respecte m utu! Qua nt a a quest tema , j o tinc un parell de records vivíssims que r atifiq uen aquesta afirmació de l'Ot·ioJ. L'u n : arran d ' una conferència d ' aqu est d arrer sobrt> Cl avé en O(:asió del75è. aniversar i de l' Orfeó Català (1966), en acabar , Lltús Ma. M illet sc li acostà i li d igué : " Us felicito! P et·ò no estic d ' acord amb el q ue heu elit! " . L'a ltre : a la mot·t del p resident d e l'Orfeó, F èlix Millet, fo u instal·lada la capeiJ a a t·clent a la sala d ' assaigs de l'entit a t ; Lluís Ma. Millet i Oriol Martor·e ll s ' hi t robar en cara a cara , i, sense dit· un m ot , es fongueren en una estr eta abr açada. En ceto a t·a un tema p r àc·ticament desconegut: ]' in te n t d ' in- E T R A T corpot·ació d ' Oriol Marto r P-11 i la Coral Sant J or di a l ' Orfeó Català pels volts dc 1966. - Sí. Hi va haver un intent, en un moment en què T'Otfeó passav a p er un període deli.cat. Per delegació de Fèlix Millet, em van venir a veure uns membres de la ]unta i vcmfornmlar la proposta que j o accedís a la subdirecció del Cor i que la Coral s 'incorporés també a l'Orfeó. Vaig resp ondre que j o només podria p ensar en aquella hipòtesi sempre i quan l'opem ció no signifiqttés la desaparició de la Coral... Realment, era la quadratura del cercle ... Ha sortit el nom de Fèlix Millet i M ar ista n y, un dels homes decisius en la Catalunya de la postguerr·a i capd avan ter dels esforços pe•· aglutinar les potencialitats d el món coral. -Fou un home d 'una importància extraordinària , que semp re mira va endava nt i cercava solu,cions a cada p roblerna con- eret. I que, d 'ent1·ada, va apos .. tar pel j ovent i p el futur . Unct pro va d 'això darrer és que. a la reunió de Montserrat , l 'any 1959, constitutiva del ecretariat dels Orfeons de Catalunya , v a basar-se en la p eculia r condició el 'algunes entitats -la Cap ella Clàssica , l 'Orfeó Lleidau'i i la Coral Sant ] ordi- p erquè els qui n 'érem directors poguéssin assistir a aquella reunió de dit·cctius . Fèlix Millet,prime r presiden t del Secretariat dels Orfeons de Catalnnya , maldà sempre p er la cot.laboració entre els qui treballàvem en el cant coral, fo ssin quines fo ssin les procedències . - Com a p t·esident de l Scm·etar ia t, el succcí J oan Va1J vé . Dc F ab r a nd ament temp eramen tal de Fèlix Millet, ala personaJitat cartesiana , científica , d e gentlemen de J oan VaiJvé ... - Són certs tots aquests qualificatius ... Però Joan Valtvé, sota MUSICALIA R aquest cctpteniment, amagava Ull trentp amb tant d'entusiasme i empenta com els de Fèlix Mi llet. Vallvé va portar encarct més enllà la línia iniciada per Millet ... En definitiva, Vallvéfon un home compromès; i qui féu elt rii nsit del ecretaríat dels Orfeons a la Federació Catalana d 'Entitats Corals ... - ... de la qual tu, Oriol, dc L983 a 1985, vas ser el pr·i rncr· prt>sident. Et d euria portat· molts ma ldecaps la FCEC ... - Home! Alguns , sí! . .. És clar: 110 tot es pot fer algnst de tothom i sempre hi ha veus discordants ... De feina, n"havia ti11gut mé.s e11 /"e tapet del Secreta ria t dels Orfeons (tasques organitzatives, la "Revista deL-; 01Jeons ", tantes coses .. .). IEn l'època de la meva presidència de la FCEC, les coses ja est(l ven més encarrilades ... Disgustos ... sí, algnn ... n, modestament , col·lahor·à un cert temps en tasques din•e tives dt> la FCEC ; i pot a d ver ar· que l'Oriol és en extrem generós i discr·ct a l'hont de minimüzar cls asJH'tti)S menys plausibles del capte niment h umà. La Coral Sant Jordi , en aqu est (:Jil"S l ot just comença t , ha reprès la sc>va tasca conduïda ppr· un nou clir·cctor: .Jonli Noguera. - llas anat a algun assaig? -Sí, a un parell. No et vull amagar que els dilluns i els dijous (els dies d'assaigde la Comi) són els qne em costen més de passar... Però , 'Vaja, ho tinc molt dar, tot ... - La Coral Sant Jordi , està e n holl(•s mans? -Si! Jo crec que sí... Probablement hi haurà nwment.s de canvis, potser La gestió serc't menys personctützada... Però s 'Ito començ·at amb empenta i amb nna visió clctra de què es vol. I hi hct una gent a l'eqrúp l'll la qual jo tinc plena confiançct. Quuranta-quatre an ys d e dir·cel·i6 ininterromp11da ava le n le s opinions d ' Oriol Mat·torell sol>r c aquesta facet a essencia l c1~ un Co r·. - Qlrines són les qualitats hàsi- E T R A T q ues p er a esdevenir· un bon di- rector de Cor? -Allò que cal és tenir una base m.nsical cont més sòlida millor; i ww base encmninada ja cap a la direcció. I , en ca ra, la lucidesa de la diferència eni re el món professional i el món vocacional; vull di-r que un director de Cor no pot descurar una.facew pedag ògica i amical in.mbstituïble ... -Un dit·ector d e Cor no pot ser rlictadot·? Ho has estat tu ? - En algu.nes èpoques, sí.. . No, no en dèiem dictador... Dèiem que hav ia de ser wr ¡Jode1· absolut , lliurement acceptat pels cantaires . És a dir: el donen el poder i l 'has d 'exercir. Es miri com es Portada d e l llibre "L'Oriol Marto· reU i la Coral Sant Jordi'' vulgui, qui manct I Ht de manar! Perquè una cosa és la democràcia i una altra els esquemes assemblearis ... El problema , en tot cas, és de posar fites al poder del director. -Què és el m és impor·tant, en la interpretació? - Em sabria molt greu que les meves paraules , per ser mal dites, fossin mal interpretacles ... Allò més important, per a mi, és l'esperit amb què es .fa la música! Naturalment, Tri hrt cl'lraver uns mínims condicionaments tècnics perquè aquest esperit es pug ui assolir ... Faig una comparació: per ser un bo11 cwtlant, se suposa que cal tenir wrct veu agrndabú.>, etc .; preg u11to: és que Louis Armstrong era 1111 bon canta111 mnb aquella ¡;eu rogallosa? 1 era un músic extraordinari! (Nawralment, si l'olguéssim fe r Ull Cor de t•eus a l'estil Louis Armstro11g seria terrible ... ) \ull dir, amb això, que a mi nr 'agrada mf?s la mLÍsica que la tècnica! Pertrmt, s 'ha d'afinar , s 'ho de mesu rar bé el tempo, etr. , etc., però , sobretot, s 'ha dP .fi>r música! Ccntt'rHu·s d ' obres in terpretades, c>n mÍ's de mil c·on certs. Q uina deu ha ver estat la més difícil"? -El oi el!' la .\1are. cantada o L'uníson ... Evidentmen t, la resposta t ~ un com ponent tl idàC"tic ela d ssim ... - Di r· algtuut cosa, això és l'e.~ ­ sencial. No le.~ d~ficultats tècniques, totes les quul.s es poden vèn cer a còpia de temps, de dedicació. Però d i1· alg twct cosa; això és veritablement difícil ... - H as t'\.¡H·r·inwntat algun cop la sen saí'iÓdC' fr·acàs per· no havC'r· a conseguit aq uella indefinible comunieaf'iÓ amh l'anclitori? - 1 tant.! Serio ximple negnrho. Aquello sensa.ció que no pas sn res ... I això, no setps ben bé per qu è. Perquè, en molts casos, Lècnic(lment tol es correcte (afinació, tempo, dinèu11ica, etc.) ... ; i en can vi IlO s'arriba o establir cu¡uellfluid impalpable però real ... lÉs rlar, cal relativit;;a r-lw tot ; p erqttè, molt p ossiblement, hi ha ttn reduït nombre d 'oie11ts que sí que se senten colpit s per ac¡nella versió ... Això també passa en els gra11s concerts: c¡uanls e n recordem qtte ens lwgin veritablement trasbcdsat? Deixem el t •ma, amb molta rccan('a. I pas1wm a un aln·e àmbit de l'ac ti vitat d ' Oriol Martorell: la rlod:neia u niver·sità ria. -Com va ¡;er la teva iJ1COr po- -....~ ~- 3" 85 ració a In Un ivt•rs itat? - La met•ct dedicació docent té dues etapes. Quan em vaig llicenciar em vaig quedar a la Universilal i lri t•oig impartir unes classes prètctiques d 'història de 43 MUSICALIA R l'art ( recordo uns cursos monog ràfics sobre l'impressionisme fran cès i sobre l'arquitectura g òLicct); això va durar un petrell o tres d'anys, biisicament amb el Dr. Alberto del Castillo. Més endavant , la uida professional Tlt 'allunyò de la Universitat. A finals dels seixanta -devia ser el1969 o el 1970- una trucada del Dr. Santiago A/.colea em f eia saber qne lra.via estat encarregat pel degà , Dr. Joan Maluquer , el 'organitzar la. llicenciatlLra en hist.òria de l'art, en la qual no hi lumria només arts plàstiques, sinó també cinema, teatre, música. Llavors van cridar nna sèri~ de gent: Alexandre Cirici Pellicer, Frederic Pau Verrié , Miquel Porter , Ricard al·u at ... ijo.ljo vaig acceptar, perquè en aquell moment no hi hauia ningú (si TW , no ho hcwria f et) . Això va significar, per a mi, unir dues de les coses que mt>s m "interessen: la p edagogia i la música. - D' aleshores t> n~à, és clar, has viscut l 'evolució notable de l'interès per la música ... - Sí. L ha estat importantíssi- m.a . Qr.tan jo estudiava, si Tn'hagnessin dit que arribaria a. ser Director del Depa.rtament d 'història.de l 'art de la Universitat de Bctrcelona, Ito u ria considerat que em prenien el pèl. .. En realitat, és tota la societat que ha can·viat. Pent una comparctció, diria que hi ha nwlta gent que diu que la mt't.sica no li interessa ; la diferència és que abans. quan ho deien, es quedaven tan tranquils, com si res, i ara es tornen vermells. 1, és clar, la Universitat és un reflex d 'aquesta evolució . La densa dedicació a la direcció coral i a La docència, no ha privat O r iol Martor ell d ' una presència activíssima en la vida musica l barcelonina. Ni que sigui bt·eumen t, toquem el tema. - Com veus l a vid a musical act ual? Som una ciutat not·mal, h omologable a qualsevol llrhs europea? Fem molLs concerts p erò poc orientats? Com ho veus, tot això? 44 584 - Un dels factors que centra E T R A MUSI CALIA R T E T R A T rartt-ho fredament: potser hem seg uit el camí que era normal que se seguís ... } o voldria dir que hem d 'anar en compte, que 110 ho vulguem veure tot malament ... ; qu-e, en temes culturals, estem més bé que e/1936 ... tota aquesta problemàtica és que, quan anem al Palau, coneixem massa gent; el públic, ens coneixem massa .. . - Vols dir que som un nucli r eduït . .. -Exactament. Aquest és el 1wstre problema... Això també està canviant, p erò encara som ma.ssa pocs ... Crec, tot i qu.e no tinc estadístiques a la mà, que l'afteionat a la música de Barcelona ·va més a concerts qt'e l'aficionat a la música de París o Viena (percentualment parlant). El que fóra important seria trencar el cercle i aconsegrtir que hi anés 1nés gent.. . -Catalunya és Lituània? - Catalunya és Catalunya! Ni Litttània ni Flandes ... -Ca talun ya arriba r à a ser· com Lituània ? - Tu vols dir si Cataluuya estar·à. mai a l'ONU? - Sí ... -No hi ha dubte que m 'agradaria molt. .. ; però sé que les COII dicions no hi ajuden i que el món no va per aquest cantó ... -La tècnica -gin ys electt·ònics cada cop més sofis ticats- pot ser un substitu tiu de l' aud ició en viu? - Els aparells més perfectes en tècnica de reproducció sonora no valen el que val w1 concert en directe. I la vida tnLLSical no és solament els concerts ... Un asp ecte, p er exemple, que s 'ha perdut és el de la nuísica dom èstica (aquella gent que llegia partitures al piano ... ; allò era molt bo!) . Tot amb tot, jo no sóc nostàlgic d 'un passat, i aposto pels aspectes positius del present. - Ent re aquests asp ectes positius, hi ha el t·ep ertori? No és molt r ep etitiu? No hi ha poca música contemporània? - ]a saps que aquest ha estat un dels meLLS ca·valls de batalla ... El problema és, bàsicame11t, de f amiliarització amb un llenguatge musical. L aquesta familiarització no crec que s 'aconsegueixi mitj ançant concerts Tnonogràfics (se n 'havien fe t i se'nfan), que poden arribara esdevenir gh ettos per a iniciats. Crec molt més positiu que, dins una programació normal, hi hagi sempre (o pràcticwnent sentpre) una obra contemporània. - Dins d'aquest pancH·ama , com veus el papet· de la crítica , tu, q ue l ' havies excr·cit? - Certament, durant una època , en ·vaig f er molta, cle crítica ... ; i encara tw sé per què serveix. Perquè, a veure: si jo tinc confiança en rtn crític literari, - Q uan hi torni a havet· <·oncentracions massives , qui dir i{,rirà Els segadors, O r·iol? - Els dirigirà qui la gent creg ui que els ha de dirigir ... quan llegeixo la seva crítica em. sentiré induït a comprar el llibre; si la tinc en un crític cinematogràfic, aniré a veure aquella p ellícula... ; si la tinc en un crític musical, m'adono que hauria d 'haver assi.stit a un concert al qual potser no vaig anar ... -Així, doncs ... - La crítica ser veix per als professionals, per a extreure una fr a.se elogiosa d'una crítica que, qui sap, pot ser do lenta globalment ... No sé ben bé quina és la f unció de la crítica. Crec, en canvi, enormement positiva la pre- crítica , la informació prèvia al concert. - Tu has conegut grans p er sonalitats de la música , nacionals i estranger es. De rebot, digues d ues pat·aules q ue et vinguin s uggcd.d es p er alguns noms. Per· exemple : Toldrà ... -La nuísica! - Scher ch en ... - El contacte. Dirigia amb els ulls, et captivava ... ! - Celibidache .. . - La precisió ... L 'home que sabia què volia i corn arribar-hi. - Du ke Ellington ... - Tornaria a dir: la música. Molta gent encara parla d 'aquell concert CI Santa Maria del Mar ... Jo parlo de l'assaig de la tarda a Santa Maria del Mar ... Veure com f eia míLSica .. . ; era fascinant! - Ros-Marbà ... d ' Honor J atun e I , C r·eu dc Sant Jordi de La Gcncwalitat, Premi Pablo Igl.esias, Premi Ra mon Fu ster, Medalla de P lata de Belles Ar·ts, Medalla al Mèrit Artístic pet· l'Ajuntamen t dc Bat·cclona , Premi Altaveu 91. .. - Oriol ... T ants pr·emis ... Ets en camid 'esdevenit· patum , en el b on sentit de la paraula ... ? - ... o en el dolent ! - El continuador d~ la línia dels g rans directors catalans i un home de gran empent a i d 'una gran musicalitat ... Riu os tensiblement ... -Se t' ha ofet·t mai algun càrr ec cultural dins l 'engranatge p olítico-adminis trali u vigen t? lmpos ible de reproduir p er escrit els matisos de la veu d ' Oriol Martorell a l'enunciat de cada nom! Cadascun d 'ells deixava tt·aslluir· una vivèn cia profunda , imperible ... Una telefonada en s interromp breumen t. E n reprendre la conver·sa, li faig esmen t de la t·econeixença pública , significada en múltiples guat·dons: P remi de Musicologia Fund ació Güell, Pr·emi Ciutat de Barcelona Guntament amb la Coral), Premi -En algun moment ... sí. Però elfet de la Cora.l sempre va frenar qualsevol consideració ... - At·a, allibet·at d c la Coral. .. - ... sirn'hodiuen , ja enparlarem! -Com a ciutadà nonnal, com veus el moment actu al d e Catal unya? Poüticamcnt, cívicarnent, en tt·emp ... Sorn allà on hauríem d e ser? - Segurament, som allà on podíem ser, i no allà on ens havíem imaginat que podríem ser ... Mi - La con vet·sa en s ha menat molt ll un y de la temàtica musical. És ho que en s d eixem portar pds viaran ys, ja més estrictamen t p t·i vats, on en s trobem ... - Els més o menys pròxi ms al teu entorn sabem que hi ha h a{,rut una figura decisiva en la teva ll'Ltj ectòd a pública: la teva esposa , Montserrat Sola nic. Quina hauria estat Ja tasca d e l'Oriol sen se la Montserrat? La seva veu -pren ara n m; registres d ' una calidesa significativa ... -No me l4 sé imaginar ... La Montserrat ha estat sernpre al m~n costat ... ; a vegades, d 'una manera silenciosa, p erò essenthi; i jo sabia que estava totalment amb mi i que m 'animava a f er coses . .. No; no em puc imaginar res del que he Jet sense la Montserrat. I els fills. I actualment els néts . -Tants milers d ' hot·cs robades al d escans, tantes activi tats , estiu i lúver·n, tot això , ha a nat en d etriment de la teva vida fa miUar? -Això que em pregnntes, moltes vegades m'ha costat hores de son... Però t-inc mostres que p els fills això no ha estat entès mai (Úxí, i que s 'han adonat que el f et que, a vegades, el pare els hagi 45 585 MUSICALIA R faltat en dedicació quantitativa, era per alguna cosct que valia la pena ... I això emfafeliç. - J las purla t del!, ftlls. T'hi has discutit? Com l' has viscuda , la dialh·tic·u fHH·c·s-fi lls? -Estic molt content que les coses hagin a tUli' deforma que l 'est i moció profunda entre nosaltres no s 'lw gi t renc(l( mai, tot i les posicions a vegades divergents. 1 ens hem dis('lliÍt; molt, a .fons; i en moltes coses no estem pas d'acord, però rtCI'eptem la posiúó de l 'alt re i .~eguí m estimant-nos igu.alm<'tlt ... Mal aniria que estiguéssim d'acord en tot. .. Si som dttes generacions diferents, no podem pensar igual: o ells serien uns vells abans d'hora o jo seria un immadur. -Canteu, a rasa? -Sí, home! lJem cantat molt! -Sl' !.Upo!>a que afinadamen t. .. -De vegades ... lli ha hagut de tot ... -Et saps manrJar hé, tu sol? P er excmph•: saps cuinar? -Ho fra via.fet ... sí. sí, amb els Minyons de Munumya ... Aru, no... ho he abcwdonat totalment ... - Ets bon gonrmet? Quin és el t~u plat preferit? -A i, no , això sí que no ... No sóc llepajil.~ ... Una de les coses que més m 'agroden són les patates i les mogetes tendres bullides i amanides ... -Tens habilitats manuals? -Les tenia ... Més encara: e$ ueu que, de petit. jo era un maneLes; i semblava que aniria cap a un àrea Ctrtística contara el dibuix ... -Qui n hobby té l'Oriol Martorell? Qut> fa s, quan no fas músif'a'? - MIÍsico! - Llt'geixcs? - I/avia llegit molt! 1!ra tinc ganes d e tornar a llegir a .fons ... -Estàs a l corrent de les tendències de la literu Lun1 moderna? - M 'hi posen els fills. - 1 dr sa lut, Oriol, com anem? -A ra bé. Diuen que bé. Però he d'anar més en "Adagio" que no pas en " Presto " ... E T R A T Fa un parell o Lt·es d'any!!, l'Oriol va haver de ser intm·nat a l'Hospital del Mar, a con!wqüència d'una crisi ca rdíaca, que -a primers dt>l passat mes d'agostl'obligà tmnbé a fer l'Stada a l'Hospital de Sant Pau. -Allò va ser una ombra d'infart ... Però llavors van descobrir que, un parell d'anys abuns, havia tingut un infart d 'aquell.s que en diuen silenciosos ... - 1 ara, aquest c~stiu ... -Sí... Una reminiscència de tot plegat ... Total: que haig de fer bondat. -En faràs? -Sí, sí... - Deixat·às de fumat· d'una vegada? -He deixat de fwrwr moltes vegades! Però, ara, sí, cie bo de bo! Hi ha coses pitjors que el no · fumar ... Alabat sia DéLL! 1 he d'anar amb calma ... lle de j'l'r exercici moderadament ... -Quan un ha tingut un avís d'aquesta mena, és lògic que apar~uui en l'horitzó (un hot·itzó qur desitgem molt llunyà) e l fC't dC' la mort. Et fa por la mort'? -l\'o. Perquè és una cosa que ha d'arribar ... I quan les coses són, doncs són ... En tot cas, em.fa por que la mort pugui portar problemes a la continuïtat de(~ vida dels mens familiars . .. I em fa por que, al moment de la mort , en fer examen de consciència, no qnedi content de tot el que he fet ... Ara ens hem posat seri osos ... -Molts hem pat·tiripat en celebracions litúr¡:,ri(JUCS en les quals els cants eren me nats pet· Oriol Ma t·toreU. D 'aques ta dimensió religiosa, mai no te n'has amagat... Aquesta dimensió -amb Lots els dubtes i inteLTogants ... - . . . i amb totes Les decepcions .. . - ... i amb totes les decepcions i rspc1·ances-, com és viscuda per Oriol Martorell? -Molt vitalment ... 1 umb ÚL sensació que no la porto fins als extrems que hauria de port.ar-la ... - Quin és el teu evangeli? Salta ràpid: -El de Sant .loun! - I quina pat·àbola? -La dels tulents, de l'e·v angeli de Sont Mateu. Callem instintivament, tots dos ... Ni jo goso fer cap pregunta, ni ell cap comen tari ... És un silenci de complicitat, més eloqüent que t·es. Inesper adament, cauen uns fulls a tena. cansats ja d'un c•quilihri inestable a Ja muntanya de paperam r¡ue hi ha sobr e> la la u la ... Jo que ]j faig: -Massa paperassa, Oriol. Per cert , tu has escrit molt sobre músira ... Ho tens guardat? - Quasi... però no sé on... Tinc unes capses verdes que ... - ... estan per ordenat·, segu t'! - És una de les coses que vull fer. -Ho penses recopilar? Has pensat d' escriut·e les teves memò- ,;es? -No, això, no. Però sí que m'agradaria -gairebé en sento una obligació- fer algunes reflexions, no solament sobre la direcció coral sinó sobre la vida musical. Potser sí que valdria la pena que no es perdessin algunes de les experiències viscudes. -Quedes e mplaçat per escriure-Ics ... Finalment, OrioJ: t'hi has fet ric, amb la música? - l tant! Riquíssim! I ho clic de vcrit.at! No hi ha res que ennqueixi tant com la mú.sica! - Cr'ematísticament ... ? -A ixò no hi té res a 'veure! És qne només es pot ser ric de diners? Davant una resposta tan contu ndent, qui gosa contradit·-lo? MUSICALIA PR E • eR i T I e A · CATALUNYA MÚSICA PROPOSA Santa Cecília i les famílies cie músics per VICTÒRIA PALMA S anta Cecília ha estat, d es de l' antiguitat, la patrona univer sal de la música, sobretot de la sagrada. Segons nana la llegenda , santa Cecília pcr·tanyia a una de les més nobles famílies de l'imperi romà. L'any 232 els seus par es l'esposaren amb un noble cavaller, Valerià. Ella , però, es mantingué fidel al desig de conservar la virginitat fms a la mort. El seu espòs, Valerià, es con ver tí al cristianisme, la qual cosa el conduí al martiri. Cecília fou també detinguda i condemnada a morir. Ja des d e 1'Edat Mitjana , Santa Cecília ha estat considerada la patrona dels músics i l'Església en celebra la festa e122 d e novembre. Sembla que aquest patronatge es deu a allò que diuen actes llegendàries del seu martid. Des del segle XV la iconografia la presenta sempre tocant algun instrument musical. Sota la seva ad vocació foren fundades diverses associacions musicals, la "Congregazione di Santa Cecília " de Roma (1566), i la "Caecilian Socicty", de Londres, el principal objectiu de la qual era donar a conèixer els oratoris de Handel i Haydn. J a a Catalunya, la confraria de " Músicos de Barcelona", fundada el 13 de juliol de 1599, actuava sota l'advocació del papa sant Gregori i santa Cecília. La nostra santa ha donat nom al monestir benedictí femení dc santa Cecilia de Montserrat i a diversos topònims i poblacions catalanes. Catalunya M.úsica vol recordarla el 22 de novembre dins la pt·ogramació habitual. Aquest dia podrem escoltar· la Missa de santa Cecília , Hob. XXII/5, de Joscph Haydn, dins el " ;Repet·tori dc concert"; l' Himne a santa Cecí./.ia, de BenjaminBritten, a l'espai " Lnat- ges" i , dins la franja " Música oblidada ", La Missa solemne de Santa Cecília, de Charles Gounod. La història d e l'art i de la cultura en totes les seves ma.niíestacions registr a, des de sempre, l'existència d e famílies dedicades a un mateix aspecte de la crea tivitat o a conrear la mateixa ciència social. La música no n ' ha estat mai una excepció . És p er això que Catalwtya Música, ha volgut dedicar l'espai monogràfic de la setmana del 25 al 29 de novembre a les families de músics. Tota mena de pru·entius hi són presen ts . Cal tenir en compte que, en ocasions, des d el naixement d el primer fin s a la mort del darrer membre d ' una mateixa família passen més de dos-cents anys . Així, doncs, dins de la família Strauss escoltarem obres de Johaui (1804), pare, i dels seus tres fills Johan li (1825) , Josef I (1827), i Eduard I (1835), i del fill d 'aquest darrer , Joan III (1866). També són presents a la progr·amació els germans Mendelssohn, Fanny i Felix, el matrimoni Clara i Robert Schumann, el pare i el fill Scarlatti, Alessandro i Domenico. El llinatge Puccini ofer·eix obres de Giacomo (1722), del seu fill Antonio, i del besnét d ' aquest, el més eminent membr·e de la família, el gran compositor d ' òpera Giacomo Puccini (1858) Deixo per al final les famíli es dels tres gr·ans músics Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozar·t, i J obann Christian Bach , dels quals hem programat la música dels seus familiars. el germ à. de Haydn, Michael, el pare de Mozart, Leopold , i cinc dels membres que integren una dc les més nombroses fan1ili.es de músics, i ben segur q ue la més carismàtica, la dels Bach. CADÈNCIA Novembre amb Mozart per FREDERIC SESÉ P er al mes de novembre , el Canal33 proposa un "Mes Momitjà El zart" . televisiu també s'ha apuntat, i amb força , a la commemoraci<1 moza rtia na, i han estat moltes les pr·oduccions que s 'h an fet sobre el tema, des de la r ecuperació de gravacions històricrues i l'em·egistramcnt de tota mena de concerts fin s a una gamma de progr·ames molt variada que va de la recer ca històrica més documentada a la ficció mas imaginativa i delit·ant. Així, doncs, i al llarg d el mes de novembre, el Canal 33, tant a través dels seus habituals programes de vocació musical (3,1416, Teatre, Cadència , etc.) com a través d 'emissions específiques per a l'ocasió, oferirà un ampli ventaU de tot el que significa tclevisivament l' any Mozart. Cadència, per la seva banda , segueix fidel a la seva Integral Mozart d e tot l'an y 91 , amb la inclusió a cada emissió d 'una obra del geni de Salzburg. Acompanyant expressament aquestes obres, cada programa del novembre serà dedicat a altr·es commemoracions que s'escauen en aquest 91 i que s'han vist força desbordades per l' huracà mozartià: P er als dies 2 i 5: Granados, en el 75è aniversari de la seva desaparició dissortada. Per al9 i 12: Vivaldi, de qui som als 250 anys d el seu traspàs. P er al 16 i 19: Dvor ak, el naixement del qual va ser fa 150 anys. El p r·ograma dels dies 23 i 26 ser à especial. Situat com és a J'entorn del dia de Santa Cecília, caldrà fer esment que el22 de novembre de fa 90 anys naixia Joaquín Rodrigo. La seva música compartirà protagonisme amh un reportatge de l'Auditori Nacional d ' Andorra , recentment inaugurat amb seu a Ordino. 47 MUSI CALIA PRE-CRITICA Moment actual de la música catalana contemp orània 11 clarinet màgic'', una proposta d'Oriol Romani 11 Oriol Romani Per CARLES LOBO D 48 588 b'I·an la 'entre quantitat de manife tacions Mozart que estem tenint durant aquest any 1991 (potser mai un compositor no ha rebut tal homenatge, ni en vida ni pòstumament) n ' hi ha una que sorprèn p er la seva ot·ibrinalitat: " El darinet màgic", d ' Oriol Romaní. Aconsellat per Victòria dels Àngels i Yehudi Menuhin, Oriol Romaní va emprendre l'aventur a de fet· r ecitals de clarinet sol. Realment és una proposta que amaga molts aspectes interessants, ja que els con certs amb un sol instt·ument , melòdic i, a més, de vent, poden semblar, " a priori ", poc contrastats i durs en la seva assimilació. En la seva recet·ca d e pat·titures per a cla rinet sol va trobar-n e tres que utilitza ven temes de Mozart. Eren insuficients p er a ferne tot un programa d e concer·t amb aquest fU conductor: obres de diversos compositors en homenatge a Mozart. El bicentenari de la mort d el compositor d e Salzbm·g i les tres trobaUes van inspirar a Oriol Romaní la idea d e demanar a diversos compositors obres d ' aquestes característiques. EI r esultat el va sor·prendre, perquè potser no s'esperava una resposta tan positiva. "El primer a respondre va set· Agustí Charles -en s comenta l'Or·iolamb l'obra Particella, basada en e) tema fugat d e la in troducci.ó de La Flauta Màgica". Un altre compositor cata là objecte de la sol-licitud d ' Odol Ro- mani és Joaquim Roms, p el qual professa una profunda admiració per la seva autenticitat com a h ome i com a compositor. Val ia p ena tt·ansct·iur·e aquí l'opinió dc l"obra que Roms li va dedicar: " J oaquim Homs respongué d ' una manera del tot inesperada , amb Ics ganes de juga1· i d 'exp erimentar pròpies d ' un jove, p erò d ' un jove de 85 anys, com és lloms. Transcrigué p er a clarinet soJ d ' una manera sorprenentmen t eficaç el " Primer moviment" de la simfonia Linz. Em va donar la partitura traient-li imp ortància , dient-me que havia estat un simple divertiment i q ue, potser més endavant, n 'escriuria una altt·a d ' original. " (Interessant, no cr eieu?) . F r ancesc Taveroa-Bech també va respondre, però eH va preferir escriure una obt·a sen se cap r efer ència mozartiana. Elt·es ultat ha estat tt·es peces titulades Vòlivans , de caràcter intimista i p lenes d e p oesia. Xavier Montsalvatge aporta al programa un ambient d 'encanteri amil la seva obra Collage mozartià, en la qual utilitza molt lliurement CI sistema dodecatònic amb clars contrastos produït p er "Flash os" de " La Flauta Màgica". Però el nostre clarinetista no es va quedar només a Catalunya. Volia també la inclusió de compositors estt·angers. I així va ser com després de sentir una obra MUSICALIA PRE ·CRITICA per a violí sol del compositor lituà Talivaldis Kenins, interpretada per Eva Graubin, va esct·iure-li sol-licitant-li el seu homenatge a Mozart. Va respond r·e amb l'obra que dóna el títol al concer·t: El clarinet màgic, inspirada en temes de La Flauta Màgica "de gran r iq uesa contrapuntística i d ' un refrescant bon humor ". Or·i.ol Romaní va sugger·ir al compositor turc Solen Dikener unes Variacions sobre tm tema del Concert per a violí núm. 5 de Mozart , el Concert " turc". Dineker s'hi va entusiasmar :i ja tenim una altra ohra per aJ programa del concer·t. Quan l'Or·iol va ser a Hongria, on va fer uns concct·ts amb u11a obra per a cladnet i orq uestt·a , va conèixer lstvan Vantus. Ell també li envia el seu Homenatge a Mozart: "Vantus sen t l'especial ordre acústic del cosmos i busca u na música pUI·a, neta i cur ativa". Si a tots els encàn ecs cor-respostos hi afegim les tres obres que Oriol Romaní ja havia tt·obat, tenim u11 programa de concert absolutament insòlit i tan curiós com inter essant. Aquests tres a utors són: el gran clal"inetista A nton Stadler , a qui Mozart anomena "Caradegrosella ", que va compond re un Capritx basat en temes dc Mozart; Charles Bochsa, natural de Bohèmia i establert a Par·ís a principis del segle XIX, autor d ' unes virtuosístiques variacions sobre un tema de Les Noces de Fígaro; i, finalment, j a al nostre segle, el britànic Paul Rat·vey, que a la seva col·lecció "Animals de companyia" va incloure la peça Papageno, el nom del seu gat , un animal afeccionat a caçar ocells i a escoltar òper a. "EL CLARINET MAGIC " Oriol Romani, clarinet, obres de diver sos autors en h omenatge a W. A. Mozart. Cicle de Música del segle XX de la Caixa de Manresa, 4r'. concert, dijous, 21 novembre 1991 , Sala Cultural de la Caixa de Manresa Maó, diumenge 15 desemhr·e 1991; Sa Nostra. El cicle: V Mostra Catalana de Música Contemporània L'Associació Catalana d c Cornpositot·s, dins de la tercet·a edició del Festival de Tanlor , presenta aquest mes dc novembre la cinquena Mostra Catalana de Música Contemporània. " I és beu bé això , un a mostra i no un festival -ens p untua litza Albert Sardà, el pt·esidcnt dc l'ACC-; per tant eaJ esperar, en un cicle d ' aquestes característiques -que no pretén altr·a cosa que mostrar l'estat actual de la ct·eació musical a casa nostra, amb les últimes ob res dels compositors catalans, des dels més consagrats als que no ho són tantobres molt diverses i per a tots els gustos." És evident, doncs, el risc que es corre amb aquesta Mostra, ja que durant els 14 concerts que la componen podrem assistir a 40 estrenes absoh• tes i 27 primeres audicions barcelonines. I j a al primer concert, ttuc obre la Mostra iquees fa al Palau de la Música Catalana, l' Orquestu Ciutat de Barcelona, amb Ignacio Rodes (guitarra) i la di•·ecció de José Ramón Encinar , estrena el Concert per'Ctguitarra. de Joan Guinjoan, encàrrec de la Caixa Provincial d ' Alacant i després Eurídice-poema simfònic de Josep Lluís Guzman , encàrrec, en aquest cas, de la V Mostra. AJ segon concert, el duo de pianos dels germans P ér ez-Molina oferiran l'obra que al seu dia el Centre de Documentació i Difusió de la Música Contemporània va demanar a Josep M. P ladevall q ue compongués : Interacció. Miquel Roger també ha r ebut un encàrrec . Miquel Roger ha escr·it el Divert¡imento que sentirem en primera audició per l' Orquestra d c Cambra del Palau (patrocinada per Epson) sota la direcció de Gonçal Comellas. P er fi, al concert núm. 11, sentirem el segon encàtTec de la V Mostra: Mercu- ri, d e Mercè Capdevila, una primera audició q ue oferiran els membres del gr·up Instrumental Phonos. P el que fa als intèrprets que asseguraran la variadíssima Mostra, a més dels que ja hem enumerat i dels ja habituals, com pm· exemple Bar·celona 216 que dir igeix Ernest Martínez-Izq uierdo o Música XXI sota la batuta de Miquel Gaspà, cal donar la benvinguda a Música d 'avui , un conjunt instrumental de Mallo rea amb Jom Ensen yat al capda vant, i l' intèrpret estranget· con vidat que fa r·à dos concerts : l'Ensemble für Neue Musik de Berlín didgit pel també compositor Hans J . Wenzel. E l quarter general dels concerts serà el Centre Cultural de la Fundació " la Caixa" excepte, com j a hem dit, el primet· concert, que es fa al Palau de la Música Cata lana i l'altre concert sim fònic qu.e, com aquest i per raons d 'espai escènic , no es pot ofel"ir al Centre Cultural. Es tracta d el concert núm. 12, el de l'Or q uestra Simfò1úca del VaUès, amb Mn J esús Udina (flauta d e hec), Ramon AJsina (marimba), el quintet de vent Harmonia i el director José Luis Temes. Aquest concert no es podt·à fer al Palau perquè s'escau en el dia de San ta Cecília i PAssociació Catalana d e Composi tors l'ha previst en una sala amb totes les condicions òptimes necessàries: l'Auditori del Centre Cultural Calassa nç. 85 V MOSTRA CATALANA DE MUSlCA CONTEMPORANIA In FESTIVAL DE TAUDOR diu 31 d'octubre, Palau de la Música Catalonu ; dies 4, 6, 7, 9. 11, 12, 13, 14, 20, 21, 23 i 24 de novemht·e, Centre Cultural dc la Fundació "Ja Cai"a"; dia 22 de novembt·e. Cenb·e Cultural Calassanç (per u Iu progr amació consulteu cartclle ru) 49 589 MUSI CALIA PRE-CRITICA El compositor: la primera incursió al món simfònic deJepNuix Un d ia, mentre en J ep Nuixera a Basilea t•·ebaUan t gràcies a una beca de l'Estud i de Mttsica electrònica del Conser va tori d'aq uesta ciutat helvètica, va sonar el telèfon. Er a J osé Luis Temes, d irector del Grupo Círculo del Cen tJ"o pa ra Ja DiJusión de la MCtsica Contemponínea . Era el febrct· d e 1990. E l sen yor Temes va dir a en J cp q ue Li agradaria que compongués una obt·a per a flauta de bec i o•·questra simfònica, que s' hauria d'estrenar amb l'Orq uest•·a Simfònica del Vallès i que la solista seriaM. J esús Udina , membre del quartet d e flautes de bec Ft·ula tto. El p t·oj ecte va entusiasmar J ep uix , qui encat·a no havia escrit mai res per a una ot·questt·a: " no tenia ganes- comenta l'autor- de compondt·e per a gran orquestra i que la partitura quedés mesos i mesos a l calaix sense q ue ningú l'estrenés. Des del primer moment vaig pensar que la flauta de b ec, en set· un instrument feble, hauria d 'anar amplificada i, aprofitant Ja necessitat de micrò- fon , amplificador i monitors, se' m va acudir d ' incloure-hi manipulació electrònica en viu . A més, en aquells moments es tava treballant la composició amb mitj ans electrònics i, per tant, estava molt a p unt". "Vaig concebt·e l'obra com un conte in fantil. -diu J ep Nl.lix- en q uè el més poderós (l' orquestra) no deixa que el més feble (la fl au ta) s'expliqui lliurement, i per això demana l' ajuda d ' l.lll tercet· pet·sonatge (l'electrònica) per poder discutir o lluitar, o simplement dialogar, amb el gegant. Cal dir, però , que en cap moment es tracta d e música programàtica: és música pura." Dins de l' obra pat·ticular dc J ep Nuix, aquest concert té una significació molt especiaL Els últims dos anys, el compositor ha viscut dures experiències per sonals que òbviament han motivat canvis evidents en el caràcter , la formació per sonal, etc. I com es pot suposar, també " ha influït profundament en la meva obra ... Noto que des de la meva estada d e sis mesos a Suïssa , la meva evolució ha estat d e les més profundes que he sofert" . Un dels mals passos que ha hagut de superar J ep N u ix han estat les llargues hospitalitzacions i tr actaments molt durs, que l' han apartat momentàniament de la tanquil·litat mental que un creador ha de tenir per a la seva feina . Però J ep Nuix continuava treballant a l' hospital. I d ' aquí en surt el títol del concert. Com que les partitures manuscrites havien d e passar l'igorosos processos d 'esterilització per poder-les entrar a lacambra, el concert es diu Concert Esterilitzat per a flauta, electrònica en viu i orquestra. CONCERT ESTERlLITZAT pet· a flauta , electt·ònica en viu i or questra, de J ep Nuix. M. J esús Udina, flauta de bec. Ot·questra Simfònica del Vallès. José Luis Temes, director Estt·ena absoluta: V Mostra Catalana de Música Contcmpot·anja; divendres, 22 novembt"e- 21 h ores. Audjtori del Centre Cultural Calassan ç Comiat operístic del bicentenar i mozartià al Liceu perJ.C. E 50 590 I mes de novembre, a punt de complir-se molt exactament el 200 aniver sari d e la mot·t de Moza rt, la temporada del Liceu ofereix dos títols seus amb els quals clou aquest any jub ilar excepcional. P er ordre d e r ep resentació, que es correspon també amb el de la cr eació, comencem amb ldomeneo re di Creta, la p t·imera òpera gran d e Mozart després dels Bastià i Bastiana, La finta semplice, Mitridate re di Ponto o Lucio Scilla. Obr a que d eixat·à pas a El rapte del Sen·all que, per la seva part, obrirà el gran cicle o tríade bufa que obre justament Le nozze di Fígaro, l'altr·e títol progr amat ara. Escr·ita per encàrrec, Jdomeneo ... es va estrenar a Múnic el 29 de gener d ell781 quan el compositor tenia 24 anys. A Mun.ic, s'hi havia traslladat MUSICALIA PRE·CRiTICA l'aleshot·es tan famo sa Orquesh·a de Mannheim , d egut al fet que l'Elector del Palatinat va her etat· el ducat dc Baviet·a. Mozart, com és sabut, coneixia i admirava l'esmentada ot·que tt·a , que havia conegut en el curs d'un viatge realitzat prèviament. L'òpet·a va ser composta a Salzbuq; i acabada a Munic una mica sobre el terreny i a ñ d ' ultimar detalls en funció de les possibilitats interpretatives dels cantants i de l'ot·questea. És l'última grar1 producció mo:t.art.iana prèvia al seu definitiu trasiJat a Viena. Moza1·t abandonarà el gènere seriós, i no el rcpt·cndt·à fins deu anys més tard amb La Clemenza di Tito , j establint així un curiós pont pel que fa a gèner es i pel que fa a la iJnmersió en un gènere operístic en el qual, tanmateix, no va acabar de sentir- e mai tau plenament còmode com en el buffo. Tanmateix, estimava de forma molt especial aquest ldomeneo, al qual havia lliu•·at moltes i diñcils hores de treball; un títol que tampoc mai no li oferí la recompensa d'èxi ts espectaculars, lli en vida ni després de la seva mort, i que conté moments d'una extraordinàri.a plenitud musical. El llibret és obr·a del sacerdot Varesco, que va despullar força la parafernàlia de símbols i imatges mitològiques la tragèdia odgina l del fran cès Crébillon. L'argwnent té encara molt a veure amb el ja aleshores depassat model metastasià. Herois i déus es barregen en unes peripècies més o men ys artificioses enmig de les qua ls es desenrotlla una història d'amo•· a tr·es bandes, els dos pt·otagonistes principals de la qual són els fills de dos r eis rivals. En d efinitiva , tm món força de cartró-pedra enfront del qual Mozart va intentar i aconseguir, una bona mesnra, salvar tot allò do p lenament vital que con té el convencional argument. I tot això se centra , òbviament, no en la dimensió heroica i epopèica sinó en el món de relacions personals centrades bàsicament en els personatges d ' Idomeneo, en el del seu fill Idamante, interpretat pet· una veu femenina , en la princc a Tilia , presonera d ' ldomeneo al principi de l'obra, i d 'Elektra , rival d ' aquesta en el conflicte amorós que les tmeix a Idamantc. El ptmt àlgid , en aquest sentit, el constitueix l'impressionant quartet del tercet· acte entre aquests quatre pt·otagonistcs, en el qual l'acció s'inclina definüivament cap a la resoluci.ó. És, malgrat que l'obra es trobi a les seves acaballes, el punt d'inflexió que mena d'una situació sense sortida a la concJusió, a la resolució del conflicte que centra la història. Junt a un aplec d ' àries de desenrotllament lent i tens, destaca el protagonisme accentuat del cor present a la conclusió dels tres actes. S'ha dit que fm a l' Othello verdià el cor oper ístic no ha assolit una força semblant. Així mateix, cal destacar la riquesa instrumental apuntada ja a la brillant obertura . Le nozze di Figaro és, com s'ha apuntat abans, la primera gran òpera bufa mozartiana. Estt·enada cinc anys més tard que Idomeueo constitueix un canvi radical en l'orientació del compositor envers el gènere operístic. El músic va trobar en la història de Carou de Beaumaechais w1 material ideal per a 1' expressió del seu concepte de teatre musical; de forma de transmetre musicalment els sentiments i els cat·àcters humans. Així, Le nozze di Figa ro es converteix en una autèntica joia; en una deliciosa mostra de tea tt·e musical, farcit de vida, cl 'aquesta capacitat d 'oscU·lació fluida entre la rialla i el (trama, de visió a vegades sorneguera i sempre lúcida de les misèries i grandeses del capteniment humà. Le nozze di Figaro con té moments especialment brillants i destacats , però per damun t de tot és una obra "coral" en el sentit que hi destaca el tot i no ca l atendre res d 'específicament particular. Padat· de la bellíssima ària ''Dove sono'' que en tona la comtessa o del ' 'Non so piú" de Chcmbino o dels brillants conjunts finals dels tres últims actes no deixa de constituir un r ecurs a uns tòpics, per altra part ben olvents, pet·ò no imprescindibles. lclomeneo i Le no;:;ze di Figaro seran s01·vides per dos equips voeals que tenen com a mèrit fona mental justament aquesta condició d'equip. De gmp que ha interpretat de for·ma sovintejada aquestes obres i que les serveixen amb una nmdesa intet·.Pretativa especialment agraïble. EsPantítnsi del treball individualitzat, en molts casos cliñcil d 'hat·monitzar i per això mateix pat·ticularment inadequat en aquest tipus d 'obres i d\ma forma especial pel que fa a Le nozze di Figaro. Noms com els de Sussanne Mentzer -Idamante- o de Mar·ie McLaughlin en el d ' Illia diran poc als afeccionats més o menys normals. o és el cas de la figuta dc Costa Winbergh- Idomeneo-, artista ben conegut a casa nostra. I així mateix Enriqueta Tarrés -Elektra- la p r·esència de la qual no pot sinó ser rebuda amb la major complaença i satisfacció . El jove Joan Cabero, cada cop més fïcat en el món de l'òpera, serà Arbace en un destacat paper de coprimari, i Walter Donati, Miguel López Gaündo, Maria Autonia Martín Regueiro , Montserrat Ton-ella , Lluís Sintes i lgnacio Giner completen llll r epartiment que serà dirigit per Uwe Mund, un mt1sic que amb tota seguretat sabr·à donar relleu a l'exuberància orquestral de l'obra. La producció é , en realitat, una coproducció liceística amb el Tea tro de la Zarzuela, que signa el conegut t·ealitzador madrileny Victor Sagi. Janc West, Saniord Sylvan, Jame Maddalena, J eanne Ommedé i Ja nie e Felt encapçalen el repartiment cie Le n.ozze dí Figaro; cal insistir: un autèntic cq uip , que dirigirà Craig Smith. La figura, en aquest cas, és el cfu·ector d'escena Peter Sellars , que ha fet lllla proposta agosaradíssima , molt celebrada arreu on s 'ha ofert i que, sens dubte, serà objecte de polèmica. 85 51 MUSICALIA PRE·CRÍTICA FESTIVAL DE TARDOR El ballet, gran protagonis ta per MONTSE G. OTZET D 85 es del passat 12 de setembre, Barcelona esta vivint un dels esdeveniments cultm·als més productius de l'any: el Ill Fes tival de Tardor. I no hj ha dia que la ciutat no ofereixi un o altt·e espectacle de teatre , dc música o de dansa , en un ventall de pr·opostes q ue fa difícil deixar r e de eo tat, bé sigui per la reconeguda qualitat dels artistes, bé pel que hi ha d ' atractiu en tot allò que és novetat. Una immensa allau d 'espectacles ha es tat p t·ogr·amada, de maner·a condensada , per a lut període de dos mesos, fet que obliga .l' espectacJor a viur·e una marató noctuma dc consideració , mentre no perd l' esperança d e poder cügerir l'anta abundància cultural, abans no es vegi obligat a entrar· en el període d ' abs tinència cultu ral, almenys pel que fa r eferència a la dansa , q ue Barcelona viu la re ta de l ' any . La dansa ha estat present al F estival des del passat 25 d e setembre, des que el Ballet Víctor UUate actuà per· pdmer cop al Gmn T eatr·e del Liceu , on assolí l'èxit esperat i mer·escut. si es té en compte la qualitat que caracteritza la compan yia de dansa més notable de l'estat espanyol. Una vin tena de joves baUadns , a través d ' un estil neoclàssic, q ue ha es tat constru'it sobr·e una sòlida tèc;nica de dansa clàssica i de moviment, van oferir tl·cs ob•·cs, amb les qua]s han aconseguit l'èxit alll on s' han rept~esl'ntat. 52 .J92 Allegro Brillante és un ballet, com el seu nom indica , brillant i que és tot un repte per a l a companyia, si es té en compte la dificultat que representa ballar l 'estil coreogràfic de Balanchinc. Eu Adagio Jiamnwrklavierla companyia demostrà Ja compenet t·ació que manté amb el cot·cògraf holandès Hans van Manen , i el treball de plena identificació que hi ha entre ambdue par·t . El ballet, dissenyat per a tres par·elles solistes, exposa la falta d ' h armonia en les r elacions provocades p els desigs insatisfets, desigs que s'expressen amb qualsevol ruàleg mut, o almen ys inefica~ , amb l'enuig o la melangia dissolts dins de la medüació. Simun, es trenada el2l de juny de 1991, a Ams terdam, en el marc de 1'Holland Fes tival , és una coreografia de Víctor· UUatc sobre on ze cançons jueves de Dimitri Shostakovitx, que exp•·cssa amh dramatisme com una sèt-ie de p er sonatges són ai'I'OSS<'gats p er la vida, com si un vent fort els portés amb únpetu cap al seu destí. El segon esp ectacle il e dan a en s va anihar a través del ballet folklòric afrocubà Cutumba , que envaí la Plaça d e Cata lunya , la Rambla i el T eatre Condal per oferir un r epertot·i exòtic i coloris ta que r ecrea el Carnaval de Santiago, amb la genet·ositat i la frescor de les T erres Calentes, amb tot el seu caràcter fes tiu , però sen se deixar de r eivindicar el respecte absolut al sub s trat folklòric, que Ja compan yia tr·acta amb rigor artístic i amb una elaboració es tètica que , en algunes danses, assoleix uns notables graus de teatt·aütat. Gerhard Bohner, a qui el púb lic barceloní ja coneixia pet· la reconstrucció que va oferir, l'any 1989, de les danses de la Bauhaus d'Oskar Schlemmer, ha atret de nou el públic per l'originalitat que integra la seva proposta lm (Goldenen) Schnitt , els antecedents de la qual raruquen en la propos ta que va fer Bohner a tres artis tes , no r elacionats entre ells, per presentar un fragment coreogràfic en cadascuna de les seves instal·lacions . El r esultat són els tres programes d e solos que el Festival ha ofet·t al llar·g d e tt·es rues : Im (Goldenen) Schnitt I va ser r ealitzat a partir de les consteHacions de fusta i p lexiglàs d c l' escultot·a Vera Rohn, mentre crue lm (Golclenen) Schnitt Il es creà amil Jes obres d'acer de 1' escultor Robert Schad. La tercera versió (Fas sung 3), produïda pel H ebbel Theater de Berlín, es creà a l 'estudi del compositor Roland Pfrengle amb la p1·esència d ' un quadre del pintor Paul Uwe Creyer , com un objecte situat sobre l ' escena. A ootjans d ' octuhre, vàrem tenir la po sibilitat de presen ciar el quart esp ectacle d e Lanonima Imperial, Afanya 't a poc a poc, una coproducció del Festival de Tardor , 1' Hollaud F estival d ' Ams terdam i el Centro Nacional de Nuevas T endencias E scénicas. L'obra, que arribà a Barcelona amb unes referències molt bones per l'èxit obtingut a la seva estrena a Amsterdam, constatà que la companyia es manté com una de les més notables de dansa contemporània del nos tre país. AfanycL 't a poc a poc fa referència a l ' arnot· i la mot·t, dos temes que han inspirat el cor eògrai J uan Carios García a elaborar MUSICALIA PRE·CRiTICA Gerhard Bohner a fm Gofdenen SdtnlH 11 (foto: Weigelt) una peça en tres actes diferents p erò lligats en tre si. Diu el coreògraf: "Lliga ts d ' una manera orgànica, talment com un riu al llarg d ' un t1·ànsit, q ue el fa canviant i qu e alho•·a el defineix com a mütat". Adolfo Va rgas, ballarí canar·i, i H elcna Bet'thclius, baUarioa sueca, es conegueren , l'any 1980, a l 'e~cola Mudra d{' Brussel·les, i j unts van entl·ar a fo t·mar pa r t de la companyia dc Maguy Mat·in, de Pads, on pat·ticipat·cn en els espectacles May B , Babel Babel, Hymen, Calambre, entt·e d ' aln·es . L'any 1987 vénen a Barcelona p et· integ•·a•·-se a la compaCclabcrt-Lydia Cesc n yia Azzopardi i representar el R equiem de Venti. L' any 1988, després dc guanyar el segon P remi del II Ce·rtamen Coreogràfic de Madrid amb la coreogt·afia Zino, són accèssits al concm·s cor eogràfic Ricard Mor·agas dc Barcelona amb Yuns. Dos a nys més tard, Adolfo Var·gas participà en A la recercn d 'una obra , al marc del II F estival de Tat·dor, sota la direcció de Cesc CeJabert. El 1991 , Helen a Berthelius i Adolfo Vargas creen , a Ba•·ceJona , la companyia Balanza Dam!;a i presenten al III Festi val dc Tar·dor Columpio, una lliur·e interpretació de Les quatre petites filles de Pablo Picasso, amh música d'Armando Capote, que es va poder veure del 31 d'octubre al2 de n ovembt·e al SAT-Sa nt Andreu T eatre, amb tot l' interès que desp erta poder veure en movimen t frases com: " ... Oh l'im totes les roses amb les nostt·es ungles i fem-ne sagnat· el seu perfum sobre les ones de foc dc Ics nost res cançons . Juguem a fet·-nos ma] i abracem-nos amb ràbia llançant crits horrot·osos. " Encara podem veure... La r ecent form ada Bnbulus Companyia de Dansa pt·csenta fins al lO de n ovembre al SATSant Andreu Teatre, la prod ue- ció Bubulus anclu$, una coreogt·afta dc Ca rie Salas que, segon l'autor," ro és un viatge a I' At·càdia" . Bubulu n o mo tra l'ordre, l'ot·ganització, Ja r egularitat, la classificació ni la coOl·dinat ió. Bubulus s 'adreça cap al poble més prop er, on un sen yot· pot vestü·-se de senyora i una senyora pot posar-se ales. Ben aviat Bubulus can viarà el poble i mostr·arà , a través d ' uns prismàLies, el que succeeix a l'edifici n on d c] davant. Sis submons (ballarins) a la recer·ca d ' un ésser prcc l~u·, amb tot el podet· , la ea] ma i la submissió . El darrer r·eOex d ' una estructura vol àtil , volmnèl rica i plena de bombolles" . L' última companyia de dansa qne p od rem veure al Festival d e Tar·dor serà la de Celabert-Azzopanli que, del 20 al 24 de novembre, presentarà al Teatre J oventut de l' H ospitalet la seva dat·•·era p •·oducció, El Somni d'1irtemis , obt·a que va ser estrenada a Catalunya el passat m es de juliol en el F estival de Dansa de Castelldefels. El Somni d'Àrtemis és una obra dj vidida en diverses seccions, que utilitza les diferèn cies eulturals per prod~úr o pat·tir del contrast, que ha estat concebuda per Lydja Azzopard:i i desen volupada , en estreta r·elació de tr·eball, amb Cesc Celabert. És la cot·eògt·afa qui comenta: " Quan era p etita se'm va dir que tot ho portem escrit el fTont. .. és a dir, que tot el que succeeix estava prede tinat a ser , i que fos qui fos havia estat ja deliberadament designat p el destí. Així que, Ja meva àvia armènia , Ja meva mare, Ja tia i altres membres de la meva fam1lia matet·na, estaven pr·cdcstinats a tt·obat·-se i a viure amh el llinatge italià, maltès i grec del meu par·e. I del r esul tat d 'aquest assot·timent i d ' aquest caòtic intet·catwi, jo vaig quedar est;•·ita en els sens fronts a Istanbul. Els meus diversos ptedecessors i potser el caos a què em vaig cnf•·onta r·, a vegades, en l'època del cr eixemen t i l'educació a Londn~s, em porten a la confrontació i aJ contt·ast. , . 85 53 HERZAN t I - • CONCERTS 2NOVEMBRE 21 h. Liceu ldomeneo, de Mozart. Dir.: Uwe Mund. 3NOVEMBRE 18h. Consell Districte Hot·Ln-Guinardó Eric Koontz, viola. Aimar Suntinho, piano. Beethoven , Bt·uhms, Rochberg, Fallo. (JJ MM dc Burcelouu). 4NOVEMBRE 21 h. 21 h. Liceu Palau Macaya ldomeneo, de Mozart. Dir.: Uwe Mund. M. Lourdes i Lluis P ér ez Molina, duo de pianos. (V Mostra Catalana de Música Contemporànio. m Festival de T ardor). 6NOVEMBRE 20h. Casa Elizalde 21 h. Palau Macaya Virtèlia JazzBand. Dir. : Toni Xuclà. (Jazz a la Casa Elizalde. JJ MM de Barcelona). Música XXI, grup instrumental. Dir.: Miquel Gaspà. (V Mostra Catalana de Mt'!sica Cont ernpot·ània. lli Festival de Tardor). 21 h. Palau 21 h. 21 h. Liceu Palau Macaya 19,30h. Casa Elizalde 21 h. Palau 19h. Palau 21 h. Palau Macaya 7NOVEMBRE S NOVEMBRE 9NOVEMBRE Cori Casanova, mezzo-soprano. Montserrat Ríos, piano. Sebumann, Poulenc, Montsalvatge. (JJ MM de Barcelona). Orqueatl·a Ciutat de Barcelonu. Corul Càrmina (Dir.: J osep Vila). Dir.: Gracia Navarro. Rèquiem, K.626, de Mozat·t. Orquestra Ciutat de Barcelona. Coral Còrmina (Dir.: Josep Vila). Dir.: García Navarro. Rèquiem , K. 626, de Mozart. (Segona audició). Música d'Avui, conjunt instrumental. Dir.: J oan Ensenyat. (V Mostra Catalana de Música Contemporània. lli Festival de Tardor). Or:questra Ciutat de Barcelona. Cor:nJ Càrmina. (Tercera audició). ldomeneo, de Mozart. Dir.: Uwe Mund. Mar:k Friedhoff, violoncel. Enric Riga u , contrabaix. Bend , Bochcrini, Rossini, Cassadó, Haydn, Paganini. (Associació Massià -Carbonell). 11 h. P alau 17h. 18,30h. Liceu Conservatori Municipal 11 NOVEMBRE 21 h. Palau Macaya Ensemble für Neue Musik de Berlin. Dir.: Hans J . Wenzel. (V Mostra Catalana de Música Contemporània. ID F estival de Tardor). 12 NOVEMBR.E 21 h. Palau 21 h. 21 h. Lice u Palau Macaya Orquestra Solistes de Catalunya. Radovan Vlatkovich, trompa. Eugenia Sequeira, fagot. Dir. : Xavier: Güell. Mozart. (JJ MMdeBarcelona). ldomeneo, de Mozart. Dir.: Uwe Mund. Ensemble für Neue Musik de Berlín. Dir.: Hans J. Wenzel. (V Mostra Catalana de Música Contemporània. m Festival de Tat·dor). 20h. Casa Elizalde 20,30h. 21 h. Església de Pompeia Palau 21 h. Palau Macaya 19,30 h. Casa Elizalde 21 h. Palau 21 h. 21 h. Liceu Palau Macaya 10NOVEMBRE 13NOVEMBRE , ,1. Philhat·monia Orehestra and Chot·us. Antonella Banaudi, soprano. P etra Malakova, mezzo-soprano. Vinson Cole, tenor. Cario Colombar a, baix. Dir.: Ca rio-Maria Ginlini. Requiem, de Verdi. (Palaucent). ldomeneo, de Mozart. Dir: Uwe Mund. Barcelona 216. Dir.: Ernest Marúnez-lzquierdo. (V Mostra Catalana de Música Contempor ània. m Festival de Tardor). 14NOVEMBRE .I.. t 85 :1 i l t Ignasi Terraza, piano. David MitcheU, b'U.Ítarra. (Jazz a la Casa Elizalde. JJ MM de Barcelona). Modest Moreno, or gue. ltzhak P erlman, violí. Bruno Ca nino, piano. T artini, Beetboven, Chausson, Ravel. (lbercamera). Orquestra de Cambra del Pala u de la Música Catalana (patrocinada p er Epson). Dir.: Gonçal Comellas. (VMostra Catalana de Música Contempor:ània. III Festival de Tardor). Cori Casanova, mezzo-soprano. Montserrat Ríos, piano. Schumann, Pottlenc, Montsalvotge. (JJ MM de Barcelona). Orquestra Simfònica d ' Euskadi. Dir.: Dorom Salomon . Arriaga, Smetana, Txaikovski. {Palaucent). ldomeneo, de Mozart. Dir.: Uwe Mund. Orquestra de Cambra de l'Empordà. Dir.: Carles Coll. (V Mostra Catalana de Música Contempor ània. m Festival de Tardor) . 55 481 CONCERYS lS NOVEMBRE 16NOVEMBRE 19,30 h. Casa ElizaJde 21 h. Palau 19h. 21 h. Palau Pal au 22h. .. f!!: 21 h. Pal au lS NOVEMBRE 21 h. Monestir de Pedralbes Trio Mozart de Praga. Mozul. (Euroconcer·t). 20NOVEMBRE 19,30h. Conservatori de Sant Andreu 20h. Casa Elizalde 21 h. 21 h. Monestir de Pedralbes Palau Macaya Francesc Blanco i Xavier Díaz, piano a quatre mans. Chopin , Poulenc, Montsalvntge, Falla, Ravel, Debussy. (JJ MM de Barcelona). J azz Cliissic Quintet. (Jazz a la Casa Elizalde. JJ MM de Barcelona). Trio Mozart de praga. Mozart. (Euroconcert). Laboratorio de Informólica y Electróruca Musical del CDMC. (V Mostra Catalana d e Música Contemporàrua. lll Festival de Tardor). 19,30 h. Casa Elizalde 21 NOVEMBRE i 22NOVEMBRE •2L Palau Macaya 21 ,30h. Auditori Centre Cultural Calasanç 22h. e. ..f 21 h. 23NOVEMBRE 24NOVEMBRE 25NOVEMBRE 26NOVEMBRE Francesc Bla nco i Xavier Díaz, piano a quatre mans. Cbopin, Poulenc, Montsalvatge, Falla, Ravel, Debussy. (JJ MM dc Burcelona). Grup Instrumental Pbonos. (V Mostra Catalana de Música Contemporània. lli Festival de Tardor) . Orquestt·a Simfòrucu del Vallès. Dir.: J osé Luís Temes. (V Mostra Catalana de Música Contemporània. lli Festival de Tar·dor) . Teatre l'Aliança del Poblenou Ray Lema. Samba Mapangala. Orchestra Virunga. {Barcewomnd 91. HI Festival de Tat·dor ). 19h. Palau 21 h. 21 h. Liceu Palau Macaya 11 h. 18h. Palau Liceu 18,30h. Ateneu Barcelonès 21 h. Palau 21 h. Palau Macaya 21 h. Palau 2: 2• Orquestra Ciutat de Barcelona. (Tercera audició). Ft·unccsc Blanco i AJhert Díaz, piano a quatre mans. Chopin, Poulenc, Montsalvatge, R avel, Debussy. (JJ MM de DBI·celona). Süchsisüche Stuutskapelle Dr·esden . Dir .: Sir Colin Davis. Moztu·t. (Palauccnt). Pala u Consell Districte Horta-Guinardó .! 85 !! ~ Orquestro Ciutat de Barcelona. (Segona audició). Cobla La Principal de La Bisbal. (Centenari de l'Orfeó Catulò). Teatre I'AJjança del Poblenou Ar thur H. (IU Fcslivul de Tardor) . 11 h. 18 h. 17NOVEMBRE Iol Francesc Blonco i Xavier Díaz, piano a quatre mans. Chopin, PouJenc, Montsalvatge, Falla, Ravel, Debussy. (JJ MJ\,1 de Barcelona). Orquestra Ciutat de Barcelona. Narciso Yepes, guitarra. Oir.: Gar cía Navar ro. J. Soler, Rodrigo, Txaikovski. Ot·questr·a Ciutat de Barcelona. Süvia Cod celli, fagot. Dir: Mutthias Aeschhocher. Mozart, Sibelius . Le noz::;e di Figaro, de Mozat·t. Dir.: Craig Struth. Con ri Còrmina. Dir.: J. V!Ja. (VMostra Catalana de Música Contemporòrua. IU Festival de Tardor). Orquestra Ciutat de Barcelona. (Segona audició). Concert fmaJ XXIX Concurs Internacional de Cant Francesc Viñas. Marina Piñeiro, piano. Beethoven , Turina, Mendelssohn, Granados, Debussy. (Associació Massià- Carbonell). Orquestra Simfòruca de Moscou. Dir.: Pavel Kogan. Txaikovski, Sbostakovitx. (Ibercamera). Música XXI, grup instrumental. Dir.: l\fiquel Gaspà. (V Mostra Catalana de Música Contemporàrua. lli Festival de Tardor). 21 h. 22h. Liceu Teatre Tívoli City of London Symphorua. Orfeó Català (dir.: Jordi Casas). QUi Mustonen, piano. Catherine Pierard, soprano. Cathet·inc Denley, mezzo-sopr ano. Mar k Tucker, tenor. Ger ald Finley, hau. Dir.: Richar d Hickox. Mozart. (Palaucent). Le rtozze di Figaro, de Mozart. Dir.: Cr aig Smith. Charles Trenet. (Ili Festival de Tardor ). 21 h. P alau Wiener Akademie. Dir.: Martin Haselbock. Bach . (Euro- 31 I 1• 2 21 3 1( li 2~ 1I 2" concert~. 27NOVEMBRE 56 481 19,30 h. Conservatori de Sant Andreu Dioni Chico, acor·dió. Eva Sedó, violoncel. Imma Guàrdia, violí. Queralt Roca, clarinet. Eulàlia Valls, piano. Noble, Milhoud , Zilchcr, finzj , Seyber, Sehelb, Amargós. (JJ MM de Barcelona). 21 CONCERTS 28 NOVEMBRE 29NOVEMBRE 20,30h. 21 h. Església de Pompeia Liceu Robert de la Riba, orgue. Mozart. Le noz:e di Fígaro, de Mozart. Dir.: Cr uig Smith. 19,30h. Casa Elizalde 2 1 h. Palau Oioni Chico, acordió. Eva Sedó, violoncel. Imma Guàrdia, violí. Queralt R oca, clarinet. Enliilia Valls, piano. Nob le, Milhaud, Zilcher, Finzi, Seybcr·, Schelb , Amargós. (.TJ MM de Barcelona) . The Ki.ng's Si.uger. Cançons populars <'atalanes, Ward, Wilbye, Ravenscroft, P. Drayton , Saiu t-Saens. (lbercamcra). 19,30 h. Casa Elizalde 21 h. 21 h. 21 ,30h. 22h. Ricardo lgnacio Casera, trombó. Patl·ick Hopper, piano. .Mozart, Schumann, Ra be, Martin, SuJek. (JJ MM de Barcelona). Palau Orquestra Ciutat de Barcelona. Gil Shabam, violí. Dir.: Ser·gc Baudo. Berlioz, Txaikovs ki, Dutillcux. Liceu Le nozze di Fígaro, de Mozart. Dir·.: Cr-aig Smith. Conservatori Municipal J osefi na Rigolfas, pia no. JoL·di Vil npr·inyó, piano. Teatre l'Aliança del Poblenou Agustí Fernaudez i Big Ensemblc del Taller de Músics. (Ili Festiva l dc Tardor ). 30NOVEMBRE 19h. 21 h. Palau Liceu Or questra Ciutat de Barcelona. (Segona audició). Recital Christa Ludwing. Cha..tes Spcncer , piano. Brahms, Mahler, Schuber t , Strauss. 1 NOVEMBRE 20,30h. Auditòrium Or·questra Simfònica de Bnlear·s "Ciufat de Palma" . Pablo Cano, clave. Dir.: Sabas Cnlvi llo. .l . T m·i.un, J.L. Tur·ina, Shostukovitx. 14 NOVEMBRE 20,30h. Auditòl'ium Orquestra Simfònica de Balears "Ciutat de Palma". Josep M. Colom, piano. Dir.: P ltilippc Bcnder. Glinka, Prokoficv, Txaikovski. 21 NOVEMBRE 20,30h. Auditòrium Orquestra Simfònica de Balcnrs "Ciutat dc Palma". Gottfried Selmeider , violí. Dir.: EdJnon Colomer . Brahms, Milhaud. t -;:• ._, 85 ., i I 28NOVEMBRE 21 ,30h. T eatre ·Municipal Ül·q ucstr·a Simfònica del Vallès. Cor dels Amics de l' Òpera dc Sabadell. Dir.: Odón AJ onso. Don Giovanni, de Mozut. 3NOVEMBRE 19h. Museu Albu Musica Kio. Innovador s dc l'època medieval. 10NOVEMBRE 19h. Museu Miquel Farré, piano. Mompou. 17NOVEMBRE 19h. Museu Quurtet Eurídice. Casablancas, Moza r t, Debussy. 24NOVEMBRE 19h. Mnseu Christoph Homberger·, tenor. Ulr·ich Kocllc, piano. Becthoven , Wolf, Schumann . 1 NOVEMBRE 18,30 h. Parròquia de Santa Maria Ca mera ta de Sitges. Orquestra dc Cambra del Garraf. Missa de la Coronació, K.317, de Mozart. Cor Infantil Antistiana. Orquestra dc Cambra del Garraf. Stabat Mater, de Pergolcsi. 24NOVEMBRE 18,30h. Pa n ·òquia de Santa Maria Qun r·tet dc corda F rancesc Montser-ra t. Sonates "da ohiesa", de Mozart . Cor Infantil Antistiana i oq;ue. Mi,ssa Brevi.~, de Britten. 21 NOVEMBR.E 21 ,30h. Teatre P rincipal Orquestra Simfònica del Vallès. Cor dels Amics de l' Òpern de Sabadell. Dir.: Odón AJonso. Don Giovanni, de Mozart. t 57 481 CONCERTS 58 481 30NOVEMBRE 2 1,30h. Teatre Monument.al Or questra Simfònica del Vallès. Cor dels Amics de l'Òpera de Sabadell. Dir.: Odón AJonso. Don Giovanni, de Mozart. 6DESEMBRE 22 h. Teatr e La Passió Or qlHlSlnt Simfòni.ca del V ullès. Cor dels Amics de l'Òpera dc Sabadell . Dir.: Odón Alonso. Don Giovanni, de Mozart. 17NOVEMBRE 19,30 h. Església priornl de Sant P en1 Waher Artbo, orgue. Bach i música romàntica. 19NOVEMBRE 21 h. Tcalt·e Fo•·tuny O•·qucsu·a Simfònica del Vn llès. Co•· dels Amics de l'Òpera dc Sabadell. Dir.: Odón AJonso, Don Giovanni, de Mozar·t. (IU Cicle Òpera a Catalunya). 2 DESEMBRE 22h. Teatre Fortuny Cor de Cambra del Palau de lo Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa de Catalunya). Con certino d ' Àmsterdam. Lucy van Daci, violí, solista i concertino. Dir.: .J ordi Casos. Mozart. 13 NOVEMBRE 2 1 h. Teatre La Faràndula Orques tra Simfònica del Vallès. Cor dels Amics de l' Òpera de Sabadell. Dir.: Odóo AJonso. Don_ Giovanni, de Mozart. 14NOVEMBRE 2 1 h. Teatre La Faràndula Or·qucstra Simfònka del Vallès. Cot· dels Antics de l'Ò pera de Sabadell. Dir.: Odón Alonso. Don Gi¡)vmmi, de Moz11r·t. 4NOVEMBRE 19, 15 h. Palau de la Músira Orquestra de Cambra Reina Sofia. Víctor Marlín , director i solista. Moza r t. 6NOVEMBRE 20,15 h. Palau de la Música Tl1e Englisb Concert. Dir.: Trevor Pinnock. Buch , Telemunn , Vivaldi. S NOVEMBRE 20, 15 h. Palau de la Música Orqu rstra de València. Sabine Hasse, mezzo-soprano. Dir.: Antoni Ros-Marbà. Beethoven, Strauss. 9NOVEMBRE 20, 15 h. Palau de la Música Orquestra i Cors de l'Òpera Nacional de Sòfia . Dir.: Mijail Anguelov. Mozat"t. 10 NOVEMBRE 11,30 h. Palau de la Música Bcrnurd Gfrer·er, orgue. Mozart. 11 NOVEMBRE 19, 15 h. Palau de lo Música Orquestra de Cambra Reina Sofia. Víctor Martín, director i soüsta. Mozart. 13NOVEMBRE 20, 15 h. Palau de lo Música The Acudemy of Saint Martin-in-Tbe-Fields. Dir.: Kenneth Sillito. Mozart, Paterson. 14NOVEMBRE 20, 15 h. Palau de Iu Música Or questra Simfòni ca d ' Euakudi. Dir.: Dor on Solomon. A1Tiuga, Smetana, Txaikovski. 18NOVEMBRE 19,15 h. Palau de la 22 NOVEMBRE 20, 15 h. Palau de la Música Orquestra de València. Dir.: Manuel Galduf. Porgy and Be$s, de Gershwin. 23NOVEMBRE 11 ,30h. Palau de la Música Katio Ri cciarelli, soprano. Stradella, Vivaldi, P er·golesi, Ve•·di, Counod, Mozart, Tostl, Puccini, Cilcu, Catuluni. 26NOVEMBRE 20, 15 h. Palau de lo Música Orquesu·a Simfònica City of London. Orfeò Català (dir.: J ordi Casas). Olli Mustonen, piano. Dir.: Ricba r·d Ilickox. Mozart. 30NOVEMBRE 11 ,30 h. 19,30 h. Palau de la Música Palau de la Música T akayosbi Wanami, violí. Mikeno T sucbiya, pioJlO. Or·qucstra Nacional de Rússia. Jvo Pogorelich , piano. Dir.: Mijail Plenev. Mú~ica Orquestro dc Cambra Eslovaca. ,., Història Jazz Teatre Con c erts Ci nema dilluns dilluns dimarts Art Futur Llibres dissabte cada dia El plaer per la c-reació, la recerca , la sensació. És el plaer de comptar cada dia amb una selecció de programes a la mida del seu desig. Per a l seu plaer, Canal 3 3. I