Revista Musical Catalana. Núm. 95 Setembre 1992
Editorial: Desequilibrats territorialment / PANORAMA Xavier Montsalvatge. Balanç als 80 anys. Francesc Bonastre / Alemanya celebra els 80 anys de Celibidache. Albert Julià / Granados i Barcelona. Montserrat Albet / Ramon Coll. Parada a Sant Petersburg. Teresa Martínez / Un Festival de Granada de transició. Jaume Comellas / Vers una nova ordenació legal dels ensenyaments musicals. Joaquim Garrigosa / Per una aplicació digna de la reforma. J. I. Goméz margarit / TEMA El Grup dels Sis / Els Sis francesos, la sensibilitat de la jovetut daurada dels feliços anys vint. Lluís Millet / Jean Cocteau i el Grup dels Sis. Joan-Josep Tharrats / Arthur Honegger o la pinzellada heterodoxa al bell mig del Grup. Josep Casanovas / Darius Milhaud en la permanent controvèrsia. Carles Lobo / MUSICALIA Xavier Benguerel. L'autodidactisme i la independència. Carles Lobo / Palau 100. Entre el sinfonisme transcendent, el recital i la música de cambra. RRMC / Catalunya Música proposa. El Grup dels Sis, Les Six. Victòria Palma / Temporada pont al Gran Teatre del Liceu. J. C. C. / Tres comapanyies de dansa al Liceu. Montse G. Otzet / Scherzando. Cesc / Discos
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
MILH AUD , HON EGG ER I EL GRU P DELS SIS MONTSA LVATGE I CELIBIDACHE COltljJleixen 80 lllliJS - Temporada 199 2 1993 Orqueslr.l Slmfc'lnlca I Cor del Gran TcaLI'C d e l Uccu Dii"''CIOr musical di: l'orquesTra: Uwc Munti Otn'ClOr <h·l cor Ro mano Gandolll Subtlln.'c:tOr tll!l co,.. Andrés M iíspero .111, ¡¡, 25. n. 291 ~~de mllj< ÒPERES L'Orfeo ]}) I~_) tll• "'-'h.•nb\.• 11. 213 d'0<.1ubl\: Einste ht on the beach l'hlllt> GLI" Rol""' Wol<on Rk.·,ntu\ ' W~~l /0\lk.b / Emmon'i / M•tnklo.l O•H•. "'"""' """"""'-Jol,....., I'HIIJP GIA\.' ~:N,L\IIII.f. UJCL'o;D~ Cili UlO. OA.'<O: CO~IPA.W Opera Estatal d 'Hongria ·~· ll)l ~.r-m El castell de Barbablava lld.l&rtók t<ov.lo. / Mik6/ ~) I Mirk Kc.w:1c;t I Alrlit..1', Tak.ia/ H.Jbtuni Mnrio i el màgic C1aucho MOilLC\Utb !<w:tii i iJcllol l.oujinc I OrLu><ll ,\tA ~1/"tf.x/ ·Gr.1n l'e:ure dell..ic."e\1 l'uckcr, Figut...or-.l"', l..lnllòn:, Futk, Browncr. Spagnob, Am~;;ilxun...u. <MV- Turl<, Sch.tlcr, Fa.gono, frt'Sln LA CAPF.IJ.A lnlAL DE CA1'AI I 'NYA I I.E CONCERT I)I:S NATIO"> 17, 1?, a'l. 2l, ZS, 26. 28<30<1c~· Cosi fan tutte Wvll'¡t:~n¡¡A.Mor.m HJt~<:r l lbldy I H<:ml<b """""'"' I jJr.l Pn)(} CranT~LtJ~dell..k:\.'lJ Vill:umt:l/ RinW1ol1.. Mt•niJ.c.' t I M<.--ntx:tka, G:~.ntnc...,./ N.N, G:tnihUI / C.lilcru, l',•bo.•ciiN.N., Dean I Nloolol Kt~.lt!\ Ut1..és $7i:kd)· W"tdx.... Tàh. ~b,._...,...,, ...U.y, C."'id< I T>I<Xo,l.()o.!,)·-ll•n), ~Jny IAmh""""""bO BALLETS 19,22íZ~<f-.bre IS. I(, 17, JK, 191 lll<ksek.'ltlbrc Glll><'f'PCV<r<5 1'-iJto Md<ó . Fon:ty / M:1bJ Hoomi I """'""'· "'"~"'/llcla.diy. Al<ló, Sl.\oo I C.:" l,·k. Frk'<l. Clértk..,it-. l'¡jti,l>.lroay I Yí,JW. 01\Q\nl)o,'RI\ I COll DEL'ÒI'EllAESTATALI>liON<òiiiA 9. 1 ~. 17,ll.25129de""'""""" AnnaBolena c...wno~ llon)"'8" del Monaco """' "<>>'ll'l<xL Gan T = del ! - . Dohmen.C"...._,J >¡¡tdon¡¡«,G""""':IId,~deb~lon. \lcru:ala. Corms 1mb d palrodni de sEAT V.mb:dJn:tl(\JbO) t4.l7, lll, l3,Fil30dc~•21S<k¡¡t..,.... Uae dels cignes 11 1 T~ikovski J'k / l-'Juna11 / Wcsc.n•p M(c;lcJ~;."Sm.'gi.StrJW 9. 10, 11, J2113 d'ooubn: Tanz-Focum Koln n.r On¡_ ll. Mund I Pillno. W Knú><:f P>od Cr.1n Touedd lX'eu- Oper dc<- J.Oin Concct10: Xo!ukO.ilx llrich """ Ycnna ('foamu '\.nliooO: Pul:)'<> v'nll/ ...,,.. Glwa:hino Ros:;ínl Ohn1 l ll.unpc I Di:lppi I P>fl'IOO l'rrd. ll.,..uli OIX"'' FC$1h-.d, Pes:.~ro (l!lfi')J ~"rT'J-, Y.W. }.,fa(lC\II'Ji, V.-ll.r\-a.l\u'b.ncao, Kin:ddi, KJ•..;In.l\·.1, de PJinu, R= Gorrido, Hppo. Est<>< P>1ro<'11li l!>du>JU Jlli"JUA l1n<::a5 Aén::l' <lc I;<pON ~Mi>_...., 17, 19, lO. U Z-1. n . Zlh 31 de IIW\" La Bayadère Soirée j erome Robbins In ohe olgl>c O>opín I Rd:ibns O:u""" ... pheriog: <llopínl RdJI""' CONCERTS Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu o . -Cona.rui"'•P"''IIi""l"""J'lru n l•nurn2 O.Mcs~ Pinidilbm 23"12·1 de ,;cu:rnbn: V.mb~ 19, 2l,25, 2HI.l0d'.tlrili 1.3<4<1c~ ll Trovatore Giuoe¡lpe Verd< G;trddh r lf<xln¡¡u<7 Ar.lgón l co.bdb , IQho I ..,.,.,. PnJd_ Co-produa;f6 T<'"""UncoN:IcioNI u Z1r<ULil, ~l>M<l l l'elcMI cio ÓpcTJ de <M<.'<lo/ tv""CM, Vali'ncb (I!J9Z) S;utbn..w I l'Ot''· Mlilo I Swtd, Terentiev.l l 7..l¡k;k, O'Nc!D I Joh:ums.""' 1 1'"1""'· J'>Atudu, Urill, Heilbmn, Tom.\\ lluch (Amh suhretir.ubO Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Lice u 2í>dem3rÇ Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu 1~. M om pou: Eh hl'\1)1\JS)ei\S; G. M.a.hkn Rüekénllt"dcr Mund i C1ndoUl l M:l.<pcro l Soú.;ta. Chri>b l.u<JwlR 21)dejuny Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu JO dc nO\'Crmre Espanya en el «Lied» del Romanticisme Alemany """"'"IUh l lll<>cJw.ia I Mobr / l'irm<Jc C. G>d>en En col-bbor:ad6 Jlli> Go<11>.~\fNiulllmuuo Alemln)' do ll>Juiona l&de......mre Karita Mattila 1\tmctl. RJ.ntt 4dc- Luciana Serra flumo. R. Kt:uclson Du 11ft/ U. Mund f'iana W Kt>h:f Pnxk<eci6p:IIIUI."U\3<b pcrGRUPOTASACAI.I'.RA O. N~•:r~u~th Sdcfeb<t'f 10112 dc S(.1embre G<or¡¡es a..e. Mund / f.,pc'R I II"Pf"'l lio)'OOI Vcr• I Sqwn:ilpono i lluu Ncm Pmd; tu>y.tl Opcn ""'"" co..""' Gan:t..11, l.ondrul l Gr>J1 TC'•In: dcl llc<u 0991) /)(,. Ol'(/. RECITALS Cannen KuhllturuVVertr.lr.1, ~l ,l<:off/N.N., Stgrnund'l.$00., 1\.->c\.Nln• l'ieczo•\k.l! ChllOJU,I'.Ii>l<h~ IJud' Slnl"'- f.""'"· R11iz, Go""",llñz, VilW; 19tlcd"""'mbro Paata Burchuladze Ballet de l'Òpera de París Mink'\1• I Nurt.1'"" I Fri¡,...-nal Sqo:uwp<nU Dir ""!- V. P;ihn U,z.t.lS,26iTidcfdlrer La gazza ladra Dtr Of'(]..:J. PC'fCz.ll:lti'lt.l G. V.,.W, Qwaro pcm ""' A. llollo< Pn'lltg dc ·~lo.it<loldc:­ Drr Ml R. c.ndolfi / DU' ""'"A. M.l.<pcm Rldunl Wagner Mund I Fnt'drid>l Sykor.J I'Ntl lltwd>c: Opcr Berun (19')0) Sotín R)'tl Sw<nq¡;l.... 'ol onhagb, P»dldd / ~. Nnrup I 25. bll.\1 degcncri:l, 6•9de fdlm U<lc""'...-ml>re Concert Final XXX Concurs Internacional de Cant Francesc Vtñ.as EJ tDaJldrui mc:r:n'ei.Jós: 8Jn6ki\Jinchi\LICf•rt1rW.' Dt.,., de tlcmsn: P. Dupond I S, 16, 17,tii,J911lldcfd""' Mdnl)...,, Rwd>. Hc1IJron. Uuch. c.m.k>, Tomi;. -llaíg.Obicl (Anlb- Oir Ut'r/ u . Muncl. !K4.PtWO; A Marc, l'tl.ma: n. CoU Ballet Cullberg Lohengrin ~orlt. ~bnon I J. Umhn\.'il Cont-en per~ pl:lno i urquesu~ ntllll. Z R. Su:nJS..'io: Qu:•tn: <.bn\.'1\.:S C'.t •lCOI~ pera sopr.100 I fNtl\ll....,tr.'l (J.. ¡¡ b~'tit\lb.t) j.U>OS V>f<b I Lombardi 20de001...,-brc Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu Atlàntida M.tnucl dc f.llb I Ül\t!SlO H.alfficr C.vl<>1t>:r I GandoiA serra. dc""""~~"¡"" Oblol, MMon:U, G•niga<~. C•l><m. Ricut, P>rr•mon. Mu.....,., Scg:ur.o, Tonoella, P~ O::OOC.., Colomer COll INFANTIL LCSQUfl1( •Anlb d p3lroCim de CO.ItiS'iiÓ A.\tàu<:A I Oi!AUJNYA. 1992 Gcnmlof.o¡ de C>t:Wn)'3 Org:onillxl61(""""" WRíJ(X).'(CEJIT l4de""''mbre Rockwell Blake Dir on¡.·Il. IIDilcl1500; Dir. cor" R. GandQifl ORQl~'1'M SIJ\Il'ÒNICA I COR DP.l. C. 1'. I. CON ORC I Ot::!. GltAI'i TEATIIE OEL l .ICF.U .lOde geo<.< Dmitri HYorostovsky """""~t~· ldefellrc,. Dame Gwyneth]ones OMalvina! Pkmo·G. P:u:5Qrl.'> Arrl><i p;otroont dc ~IAR'lll\1 & ROS>I l!ldcmorç Anna Tomowa-Sintow Pilmrl: 1-1. Oertel 8dc ma;g Ferruccio Furlanetto Alexis Weissenberg &rL'< Piano Recitals Lírics Solisles de les òpc.:n:s programades dins la temporJd.i Dies: :ri """"'~""· 2') dc:•:mbn:, S rebrer, 30 n<~rç I 24 ,,¡,¡ (Pn, .....¡xtills) SUMARI revista mosieal eatalana EDITORIAL PANORAMA •o •o •o • Dt>.~et¡uilibru I,, tt•rritoriulmellt \ (rl'Ïpr· llnuwrll'lltgt•. 11ulwu: nl,, IW '"'.l'•~ per Francesc Bonastre lfpmflll)'fl l'l'io•br·tr p/.~ /10 anys dt• Cr•libirlat'/r(' per Albert Julià Grcnwrlo.~ i llm·r¡•/(ma per M ontserrat Albet Ramon Call. l'urmlfl t1 St~u/ Pl'ter.,lmr¡< per Te resa Martínez lm Fchl i Hil tlt• Gnuuuln dl' u·ansil•io'r per Jaume Comellas Vers 11110 Jll)l'fl orriPIIIU'ÏÓ lt>gul r/t•{,~ Pll.~f'IIJ'(II/1(0 11 / .~ 1111/SÏCn l.~ per Joaquim Garrigosa Per una npliwl'ió rligntt dP la rPjiu·mn per J. I. Gó mez Margarit El Crup dt•l.• Si., Els ·• is ''Jrrwt'l'>os, la S4!nsibilitut dl' la jol•4!nllll dtlltrad!t ddsfeliços auys vin t per Lluís Millet } ea u CoN l'fill i el Grup dels S is per Joan-Josep Tharrats Artltu r l fcmt•f(gl'r o ht pin zellada heterorlmm al bri/mig del Grup per Josep Ca sanova s Da riu.~ Mi/lwud e u la permaneat controv(orsin per Carles Lobo Xavier Beug uprel. L 'u utodiducti.mtP i la inclc•ppur/i•trda per Carles Lobo Palau 100. Etr tre el simfoni.sme t.rrw scerulerll , el l't'Cita/ i la mú.~ica de cltmbm perRRMC •P Catalunya Mtísic-a proposa. El dels S i&, "Les S ix " per Vidòria Palma f eatre del Uceu Tt'mporucla pont ol G perJ.C.C. donsa al Liceu Tres compatryJh:et perMontser SCHERZANDO DISCOS per Cesc mm GENERALITAT DE CATALUNYA Ca~aEuro~a La Generalitat és conscient que els ciutadans de Catalunya no tenen prou informació sobre el procés d'unificació europea i el Tractat de Maastricht, i es proposa millorar aquest coneixement. UNA EUROPA SENSE FRONTERES El dia 1 de gener de 1993 comença el mercat interior europeu, el mercat sense fronteres. Aquest mercat assegura la lliure circulació de persones, capitals, mercaderies i serveis. El mercat interior europeu oferirà més productes i serveis, a millor preu i qualitat, en eliminar-se els efectes negatius dels monopolis i fomentar-s'hi la competència. Els nostres empresaris tindran accés lliure i sense entrebancs al mercat més ric del món, el mercat interior europeu. Però al mateix temps tindran més competència. Per tant, la Comunitat Europea ens obliga a progressar, a ser més competitius, a tenir i oferir un més gran nivell de qualitat. Per a progressar, Catalunya ho haurà de fer amb Europa. *** * CATALUNYA* UN PAÍS**D'EUROPA * * *** EDITOR IAL any 1992 sembla dt> tinat a er -de fet, estava e ct·it que així fos- un any excepcional. I aques t terme admet tant la connotació positi va com la negativa. Una coincidència in òlita d 'esdevt'nim<'nts d ' nnu magnitud absolutamen t infreqüent, han convertit el nostre Es tat en un marc f ren ètic dc propostes de gt·an envt>rgadut·n , capaces dt' fer p erdre la noció de la r ealitat al cer vell i a l'esperit més madur. Ignor em fins a quin punt la societat espanyola , i els seus dirig<>nt , ser à capaç d e di gerir , no solament aquestes vivències, sinó també les seqüeles que df'ixaran. Això p ertany a un futur que , t anma teix, ja es tà quasi a l'abast de la mà i que, en el seu mom ent, si cal , consider ar em. En tot cas , dóna la impressió que , allò que hom no ha digerit b é, ha es tatln fa se pri>viu a la r ealització. Sembla talment que la sohredimen sió dels esd eveniments que vèiem venir· i en el quals s'assumien r esponsabilit ats absolutes, en s hagin fet perdt·e aqu ella sensació de realitat al·ludida, amb les conseqüènc ies inevitables de la ma tcr·ialitza ció d'actua cions poc satisfactòrie s. Ens movem en el terren y de la cultura i és aquí on hem d ' observar que manifestaci ons concretes, com ara l'Exposició Uni- Des equ ilibr ats terr itor ialm ent versal de Sevilla o la Capitalitat Europea de la Cultura a ssumida p er Madrid, han .J...• ¡: 95 i· • ¡¡. !2.. r ::.1 acumula t inversions de gran transcendèn cia; d ' una transcendèn cia justificable bàsicament en funció d'interessos immediats -els que corresponen a la momentaneïtat de l ' explosió de les manifestaci ons concr etes- p erò al marge d ' unes possibilitats raonables d ' amortització , i , p er tant, justificació, des de la persp ectiva de la normalitat que començarà just a la fi dels esdevenime nts en qüestió. D' aquesta manera hom ha localitzat en uns punts i en unes iniciatives concretes i irrepetibles una sobreinver sió que hauria r esultat molt més rendible si hagués gaudit d'un procés r edistributiu racional. D'aquesta manera, també, hom ha contribuït a desequilibrar encara més un mapa d'inversions cultul"als reconeguda ment descompen sat. Reconegut fins i tot p er l' anterior ministre de Cultura amb motiu d ' un estudi econòmic molt profund i rigorós endegat per un gabinet barceloní a instàncies instituciona ls catalanes . La satisfacció excessiva i sovint ineficaç, fins i tot en la seva momentaneï tat, ha privat sobre una visió més profunda i d ' abast de benefici més ampli, fet que, definitivament , pot constituir un balanç negatiu de manifestaci ons en principi falagueres. 5 425 PANORAMA XAVIER MONTS ALYATG E Balan ' als 80 anys per FRANCESC BONASTRE L 95 6 .J.26 a recent comm<'mOnlCÍÓ del vuitantè a ni versa ri del naixcmC'nt dc Xavier Montsalvutge (Gir·ona, 11 de març de 1912) ens ha fet r·eflex:ionar sobr·t' la seva extt·aonlinària aventur·a humana i compositiva. Quan hom empra aquests adjectius, és molt conscif:'nt d'allò que t'scriu , i en aquest sentit, la gualifi<·ació que utilitza hi escau ben d e ple . La seva fa ceta humana és, per a a<{Uclles per sones que el eoneixem, gairebé indescr·iptible. El seu tarannà distret. de vegades retingut i callantívol, amaga un univers humà diligent, enginyós i fins i tot apassionat, que ager·mana r ealitat i imaginació, tcndr·esa i ir·onia , disciplina i llibertat. Quant a la seva aventura compositiva, abasta des dels ¡wirners tempteigs del darrer· nacionalisme pedr ellià (Petita Suite burlesca. premi Felip PedrE'lJ d e la Generalitat el 1936) fins a les darreres ex--periències dc r avantguarda a partir de les seves obres dels últims vint an ys; tot aquest llaq; i complex període d 'expel'iències estètiques ha estat el fnüt de Ja seva capacitat d ' abstreure ' n sempre el nucli esst'ncial i oferir-ne els resultats a través del seu llenguatge Jlet· onal , i aconseguint a més a més un evident intet·ès del nostre públic. Crec, sincerament, que l' adjectiu d'extraordinari és d el tot encertat, i crec també que no ha estat pas la conseqüència d ' tma incerta fot·tuna - negada a d'altres compositors- , sinó d e la seva aptitud , de la seva regularitat i d e la seva traça at·tística: si a tot això li sumem el seu mestratge en ~ J ..... "'',,: ' l'exercici constant de la crítica . conclourem r·aonablement el que hem apuntat des del començament d ' aquest article. Nascut en el si d 'una familia de llarga tradició humanística , la primera for·m ació musical la rebé. en Lrasllada t·-se a Barcelona el1922, a la llavor s anomenada Escola Municipal d e Música. 1 Tot i que serva un bon record dels professors d ' aquella època, especialment dels seus mestres Antoni Nicolau, Enric Morera, Lluís Millet, F•·ancesc Costa i Eduard Toldrà, les seves veritables vivències artístiques li vingueren de l'assistència assídua als concerts, en tma Barcelona que coneguf polset· la millor època musical del sE'gle . • ,~ •• •• • • • : ~ •• • • \ ...... \ .. ......:,.... :,.. .. ..... - L'Or·questra P au Casals, l'Associaeió de Música de Cambra, la Banda Municipal r ecreada i comandada per JoanLamotc, l' Orfeó Catatà, el Liceu (tant en la progt·amació ope1·ística com en els extraordinaris cicles d e Quaresma) i tantes altres actuacions institucionals i privades, que cuJminat·en en el III Congt·és Inter nacional de la SIM i en el XIV Festival Internacional dc la SIMC el1936, representen a Barcelona la plenitud i riquesa el 'una era in·epetible, que comprèn els anys 1921-1936, i que s' estronca definitivament amb la guer ra civiL Montsalvatge bastí Ja seva adolescència i la seva joventut al caliu d ' aquesta àmplia i pregona PANORAMA \ida musical, de la quals'assudollà plenament, amb una fnü:ció gaireb é física. La presènda a casa nostra de personatges com Stravinsky, R. Strauss, Schc)nbrrg, Webem, Scherclwn, [)indemith, Prokofiev, Honegger , Mcnuhin, Ysaye, W. Landowska, com també la nodrida r·evresentarió dels nostr es Casals, J. i R. Lamote d e Grignon , Ger·hat'fl. Morera, Millet, Falla , Esplà , Mompou, Blancafort, Toldrà i tants d'altres, con stituí: Wl esperó con stant p er a la sevn forma ció , que depassà d e molt l 'ohligat apnmentatge acadèmk fins a con vertir-se en una vivència esclatant q ue donà els seus fruits esglaonadament, des de la j oventut fins a la maduresa . Després d el parèntesi de la guerra civil, destacà en la gt·isor· dels anys quaranta per la seva època anomenada "anti lla nista" , la qual con s titueix una vcl'itable excep ció enmig del neonacionalisme del moment. Montsalvatge sab é obviar aquest escull amb intel·ligència. fugint de qualsevol delectança i mantenint-se en tma admirablt' t'quidistància entre la blanor i la sor negueria , característiques que ja formarien part indivisible d e la seva obra posterior. A finals dels anys cinqua nta l'esguard del nostre compositor girà, a l'entorn d'una autocdtica constant, pels camins de l 'abstracció; aquesta nova estètica tingué els seu s fruits més coneh'llts en obres com el Cant espiritual (text de J. Maragall , ] 958), Parti.ta 1958 i la Desintegració mo1fològica de la Xacona de .T. S. Bach {1962, rev. 1972) . La tet·cera època compositiva el menà a una novella subjectivitat, en la qual traslluen les afinitats estètiques més cares al compositor. Obres com el La berint {1971), R ejlexus-OberllLra (1973) i les Cinc invocacions al Crucificat {1962) assenyalen el cinní q ue no ha deixat mai més, en Ja continuada recer ca i consolidació d'un estil propi, enllaçat sàviament amb la tradició i compromès testimonialment amb la no- vetat. De \'egadcs , d repte de Les dificultats prè' it•s hu <·onstituït l' incitament d'una nma obn1, com la Fantasia pern g uitarra i arpa (1984); cu d ' altres ocasions, el complex idt•ològic , present a Quadri uium per a tres Stradiv arius ( 1981) o la rt'C't'eació escènica partint d ' una citació prèvia. com les Questions and answers (1980). Cunsitlt'J'ació a p art mereix la St'\ a Simfonia de R èquiem (1985-1986), transmutació üleaJ i ext>m pla t' !lt: les servituds conegudes i pt'}H· tieade~> secularment; l'obra destil·la un perfecte equilibri t>nlrc dt·ama i lucidesa, i tant p er la st•va t{ltalilat intrínse-ca com pet· la complexitat i claredat del sc• u llenguatge, mereix ésst'r situada en el nucli fo namental clt' tota la seva producció.2 Montsalvatgc ha c·twt·eat lots els gèneres i ha oopsu t amb un euginy singular t'ls trets h àsics de J'avantguat·da mus ic:al d el nostre segle. Sovint hom ü ha aplicat l'ep ítet d 'eclèctic, sense pouat· potser en la prt"gonesa dt'l seu sihrnificat. Aquest eclecticisme és, en tot cas, e] testimoni positiu d'tm artista de la nostra è poca; la seva positura es tètica, mai acadèmica, ha sabut coJ·locar-se en una dificilbarmonia entre la novetat i la pròpia consl'ii>ncia volitiva d ' un wüvers viscut plenament. Els oients del nostre temps s'han pogut identifica r amb la seva obra gràcies a la seva agudesa musical , st'r vida sempre amb experiència i subtilesa; tècnica i alè poètic han constituït , juntament amb la subtil ironia que només saben emprat· els intcl·ligents,les claus paleses p er a la compr·ensió de la seva vasta ohra compositiva . No podem tancar aquest apartat sense f er esment del t·econeixement del nos tr·e compositor al deute contret amb moltes persones, adés aquelles que el formar en directament , adés aquelles altres la influència directa o indit·ecta d e les quals esdevingu é, amb el temps, un punt de referència obligada; ac{ursta actitud humil i justa el col·loca molt per damunt dd:. típi<'s se/f-mode uw11 i ett:> fn' t>un' t' I st'u ulL gnlll dt' ~w­ ncros it nl espit·itunl , nutlanradulll<'nl lll(lJWdu no ~a ire ent't't' lll u ln nos tnt t'¡HH't\ i n casa nustrn. 1~ 1 <'<mt·en dt• l'amist at umh Fr·ctl,•rit· Mompou i Manud VuUs-nmhci6H desnpat't'h'ltts-:mpoHà tanmalt' i" , per a In oHI t'(' l'O lli pos itm·, el lt' ~ l i moni d ' unu fidelitat i g<'ntilt•sn compu ri id n t''l'mplanllt'11 t. Finaluu•nt, ('al c·onu·nh\1' 1\·xereici de la níti<'tt musknl , t•nln c¡uul avi(•t· Mnntsa lvutgt> hu sohrmHwrtit d ' una manen\ també• extram·diuur·ia. Des tle lt•s pà ~i ­ n cs d t' ¡.;¡ M(ltÍ. Destino i La Van guardia , t'I:> St'IIS c·omc•nturis hun <'Sl a l t'I punt dt· n•flt·-..ió obligada durant m í·~ el(• t' Ínquantn Hil ).,,·' P ahS<'II dt• tn·~> mil les l'rÒniqut•s escr-ilf•s dt•ls t'oiiC<'rts, SP lli p rt• il·luHirudt>fl pet·l:t sevn expt•rit'•u eia i IWviulamh numifestus allit;·onamt>u ls p<~r u lu joventut, atlí•s C'l s intèrprets, ad~ s els <'OmpositOJ·s. Un judic·i equilib1·ut i g<' tll'rós <'om c•l sc•n ha constitui'ltamhé un símbol dt•l h on apreneotatgt>, a casa nostt·u i u for·a, pet· u aqll(•lls q U<' u vui tÜa exerc·1~ixc>n ac¡uesta clifi1·il i mai no prou n·c·oneguda comesa. Altrament, la sensibilitat i pt·uòèu cia amh qut· ha estat feta aquesta tasea apalisionant , <'sp e<·iulm(·nt si el qui la fa és a lhora un compositor, manifesten h•H vir·tuts d ' una personalitat n o gens comuna. Ell t'Ull ha sabut donut· , en el trans(•urs d 'aquests pt·imer·s vuitanta anys d E' vida, E'l millor· dc si mateix . NOTES l. À. \1oul ~uh ut¡:.t·: •· <-ixanta au ys t l1· l'('f'Ord~". tli-.t'lll'' d1• J' IJC(t> dÏnvcsiÏIIIIJ•a dt>l grnu d<• Dm•to r· 1/onoris Causa. UnivCt'hÏlat \ut c'mmna de Barct>lunu, 22 d<· muig Jlt• 19!1:3, f!· 161 a. 2. Vr¡:.. M. ValiK: Historia d e ú.t 'Húsico Cawlrmn, Run·douu, 1968. E. F•·nur·u: Xrwif>l· Mr)ll/sllh•utge, ~1utll'id , 1975 i, t'M· pec·ialnwnl, X. M.onls alvatge: Paper.~ ltll· tobiogriijic.~. Bun·l'iona, L991. 3. F. H()nu~tn·: ''R t·flt•xion¡¡ a l' enwrn dt· l'obra dc Xa, it•r :\1ontsahatge •·. disc·m·,dc prc,¡·nltlt'ÏÓ dt• la investidura dt• Dot·· Ior llol!ori.~ CfiiLSU a X. ~fontsalvaL¡w. Unh ¡•a·~ital \utònomu de Barcrlona. 22 dc muig de 1985. p. 11. .t¡: 95 PANORAMA Alemanya celebra els 80 anys de Celibidache per ALBERT IULIÀ I vuit antè aniversari dc Sergiu Celihidache, la coincidència amb els vuitanta anys, també, del físic Cari Friedrich von Weizacker i la mort de rarquitecte "postmodern" J ames Stirling, s' han r epartit les pàgines de " Kultur" i "Feuilleton" d els pl"incipals diaris alemanys el darret· cap de st>tmana del mes de jun y. El CE'n t (cent!!!) aniversari del pianista Mieczyslaw Horszowski -col·laborador freqüent dc Pau Casals-, en canvi, ha trobat for~a menys t·essò; possihlemE'nt , molts ja ni el coneixen o n'han sentit només el nom, malgt·at el fE't que cada any actua a Europa encar a, prE-fer entment <'n el Festival de Lucerna. E 8 428 Centrant-nos en eJ tema d 'aquest article, podem dir que aquest any 1992 ha t·ept·cscntat una culminació -en l'aspecte públic i oficial- del reconeixemen t dd mestratge del directot· romanès. I tamhé ha estat l'any en què s'ha tancat una ferida obet·ta feia molt de temps: Celihiclachc -aC'cedint al prec del President de la República , Richard von Weizack er- h a tomat a dirigir I'Or·questra Filharmònica d e Bcdín després d e 38 anys d 'a bsència davant d 'aquesta cent(a·ia. No és, però, l'antigahlova capital alemanya qui s ' ha guarnit en aquesta ocasió, sinó que bo hu fet la c:apital de Baviera - tan difer ent i tan oposada a l'esperit prussià del nord. Sergiu Celihidarhe ha rebut la "Cr eu del Mhit clt> la República , amb cstnlla " i en una vetllada solemne ha estat nomenat Ciutadà d'Honor de Munic, ciutat que s ' ha ofert el millor que podia per reconèixer obertament i sense ambigüitats un dels músics més polèmics de la història moderna. un dels pocs que r epresenten una època en extinció, el d arrer r epresentant d e la generació dels grans mestres de rOrq uestra. Nascut el 1912 a Roman (Romania)1 anà a B erlín a estudiar composició amb H einz Tiessen. En un àmbit difícil de discernir entre veritat i llegenda - encara que, possiblement, no sigui massa important- se li atribueixen estudis (univer sitaris?) de matemàtiques, fllosofia, musicologia - amb tesi final sobre Josquin d es Prés- i altres disciplines. Sense comptar el seu romanès natal , PANORAMA domina r alemany' el fr ancès, )"espanyol. l'anglès, lïtalià -entén també perfectament qualst'vol conver sa en català- i li són fa miliars, t"n un pE.'rcentatge variable, el suec , elllari , el grec clàssic i -segons que es diu- d sànsnit. La seva 1·ecer ca dc la veritat, sense compromisos, el eonduí a la Fenomenologia de llu serl (•om a mètode objectiu de coneixement. I això tingu é const'qüències a l 'hora cl 'enfrontar-sc amb el complex Música. 2 Complementària a aquest princi]JÍ fenomenol ògic i decisiva p er a l jovt~ C('W>idach e, f ou l'experiència musical amb Wilhelm Fut·twangler i l'ensen yament del budisme Zen . Un eonstel·lació b en cu.-iosa .la qu e el portà, a eU i a l'altt·c b'Tan octogenari, el físic Ca d Friedrich von Weizacker , a treballar els anys 30 amh el mateix mestre budis ta: Marrin Stí'.i nke . E ls afeccionats als misteris esotèrics es preguntaran també quin pa pet· ha jugat el Destí a portar el germà d el ñsic, Richard von Weizacker, a l a presidència de Ja República, a inter essar-se des d e fa/ bastant temps per la traj ectòt·ia de Sergiu Celihidache i a possihilitar el retorn del mestre a la seva primera Orquestra , la Filharmònica de Berlín. 3 Deixant a part la tt·ajectòria pública de Sergiu Celihidach e - a grans trets coneguda-, deixant de banda les polèmiques q ue encara avui la seva presència provoca, ens podempregtmtar: quin és l'enigma d'aquesta p ersonalita t., d e l'home i del músic Cebbidache? El prime1· que trobem és una capacitat musical inibrualable quant a l ' anàlisi musieal , capacitat que li permet de preparar una obra -qualsevol- de memòria dc d el primer assaig. Anàlisi musical, però, no s'ha d 'entendre en la tradicional signi fi cació del terme. Anàlisi musical és sinònim d ' anàlisi fenomenològica i ací t·adica, segon s Celihidache, la compren sió profunda de la realitat musical. El "secr et" d 'aquest mètode redwt a la seva quinta essència es pot r esumir en un c·oncepte: Korrelationsfiihigkeit (ca- pacitat de con ·elació). El que això realment repn•s~>nta i com es pot portar a la pràetitu ho t>stà demostrant Ceübidad1c des <le fa gairehé mig segl<' en les seves realitzacions artístiq u e¡¡ (t'l f'O ncept e '·interpt·etació" t's " t a bú" per a ell) i en el seu en:.t'll) anwnt continuat als lloc. on treballa: Siena . P arís, Stuttgnt, Trier, Mag{mcia (Mainz) i Munir ('lüncben) són les ciutats qut' mh han pogut aprofitar les lli ~·ons tld mestre en els darrm·s an ys. La "revelació" fou descoh erta per Celibidaclw t'n unu conversa amb Fm·twanglt·r t•n d('JHunat·-li el tempo d ' una obra. R espo!>lta d e Fur twiinglt>r: ·'De))t'll de f'Om sona' ·. A partir d ·aeí. Ct•libiòaf'he inicià atnh const ància t'~emplar l a seva "'Recerea del lempo perdut" : l a indica(·ió mf'lronòmiea cJ = 60 , p er ex.) no rcflecleix el tempo d ' una ohra sinó que marca la velocitat; i Veloc·itat i Músiea, en principi, no ten('n t·es a vel.ll·el'una amh l'altr·a . .Aquesta matei.xa Velocitat. en t'i context d ·una detenninada at'Ústica, dóna un tempo: estnwturem la velocitat (pressió horitzon tal) en funció de l a r csRonà ncia de l' auditori (pressió vertical), de manera que el flux sonor resultant ni es desbordi ni es bloquegi - si tenim la sensibiütat necessària per poder·-ho t"t'aÜtzar. és clar-; aleshores hem cr ea t les condicions necessàries - p er ò no suficients, encara- per qui- pugui n éixer la Música. D' antuvi -ho donem per evidflnl- hi ha d ' h aver els passos preliminat·s (afinació, ritme, atac simultani, estructuració de plans sonors, etc.) resolts. R eacciona un disc a les diferents acústiques a què és sotmès? Evidentment. no! Ergo: Disc no es Música . Així de enzill. Fem con cessions a la Indústria, ens mercantilitzem i guanyem diners traint les nostres conviccion s . .. , és clar qut' això es Prostitució. Aques ts són alguns d els punts bàsics del missatge de Celibidach e a les generacions futures . Els qui h em tingut la sort de poder tt·chnllar alguns uny$ amb dl i hem t'nti':o- la moth :H'ió profuntl n, humana -m a l ~t·n t uhrt>s rontntdict•ions i fd)leS(.'S l'VÍdcnll'l d' HqtH'!'Itll pt•rHtlllu lital l~m poliftu•i'lica- i nrtísliea t'l'l tt>m critlut s u vl'lllar IH'Imantt•niment tl 'tltJIH'Il1 ta herrtwia t'spil"itnal. I ací. t'n aqm•st 111111t, em. trobem amb moltt·s dilït·ttltat s t'O t.> l món ul'ttwl: difi<-nhuts ttne cr t>Ï\.t•n t'I\ pro~n·ss ió g:t•om ~trica i tJIII' t•us fan st•t· molt t' IW~ ptil·s quant n In rupatitn t dt• r <'Ht't•ió tlc Ics gt'llt't·ac•ious a<·tuals i futm·es a la invusió (' iolut·ic)'t) dt• l'<'sfena intt•riot· humunn - l't•sft•ra cic· Ics ' ivènt•it'H i t''\JH't·it'.m·it•s autèntitpH'R- ¡wr par-t <h•h, fa lsament d enuntinuts '' mitjans cic c·omHni<·aciél". l~s t•n uqut'bt punt on es fa cada cup mÍ's eviclc•nt la int·ompatihilitat cntl'(• Trcnolo~ia i IJ umanisnlt'. Ad trolwm , novament, eJ fís ic Wl'izaekt·r mnh la Hl'VU c:ridn al St' II Y d<•s dt• Iu seva t'levacla ins tàneiu moral. St'rrm tap:u;os de s11pen11· aquest dt•su fiament? O ens trohem ja en la s ituació cle l'apn•nent dt• bruixot de J. W. v . Goethe? A St•rgiu Ccübidache, eu t•l seu vuita ntr aniversat·i, li clesilgem s int·t>rumenl que el seu en senyament rN!ti viu en els qni l'hau r ebut , li desitgem que la seva lliçú no es "sisl(•matitzi" en w1 mè tode esthil i li desitgem que la seva salut li permeti encara molts anys per transmetre p er sonalment la seva e:xpt>ri r n <"ia als músics fu tm·s . NOTES (1) El diu t·xnctt· dd seu naixement Í'l! clifí cil cie fix ur clq;utnl <"Un vi dc calrnd nrÍ.I! vigl'nlll u F.nrc>pa dc l'Est. (2) \ e¡:c u l'u•·tir lc ·'Ln inaugurnciií dt• In "<ovu Philhurmonit• de ~Iu nie" ( \llwrt J ulill} u ·• H t•\ is tu Mu~ic:al Ca tnlnnu" núm. 16, fcbrt'r cic 1986. (3) \- c¡:cu l'tu·ticlc "L"udéu dl' ll t•rlw rt von Knntjnn" (A lbert Julià) a ·' Revista Musieu I Catnlunu ,. núm. 59, sc tembn· dc> 1989. ('t) Malan•·llflunwnt. en s troht'm sovint amb r i fcmomt'll de Iu ·'inOació'' nrtifitinl de " t•ur•·ículul)•s" utilitzant el nom d'aqueRI mc·strt'. Es Lumentnl>le, però tumhíCntalun) n IÍ' ulgun d'aquests ''rnutarlor11 dr la hntutu" que · ·interpreten·· una ,;sita dc poc~ di!'s prc•enciant un pan·IJ d'as"aig, a Alt·mnn}n -~t'n~e coneixemen t dt• l'idioma. evidentment- per eripr-se en ··alumne dt• Cdibidarhc ... .¡:•t 95 ~ i • l I PANORAMA Festival Mompou al Japó MIKROKOSMOS La lli~ó cie Rostropòvitx No em refereixo a la musical, de la qual jo fou deixada constància en aquestes pàgines; sinó a l'ètica1 o lo humoníshco, a la de l'àmbit de lo Fe. Perquè, a veure: ¿quants, entre els grans noms de l'ort universal dels nostres dies, han gosat d'afirmar públicament, de ~ormo solemne, paraules com les que segueixen? "(. ..)Crec fermament que el primer impuls de lo creació es dóna, sobretot, en uno persona que saP. creure. (... ) No puc imaQinar-me l'harmonia de /o nostra vtdo sense un Creador. Llavors, el personifico en la figuro de Crist, tol com ho fa tanta altra gent tota uno civilització. A través d'efl concreto lo forço indefinible que constitueix l'essència del primer Creador. Ilo música, n'estic Sf!gur, és un do del nostre Creador..." O bé aquestes altres, referides a l'actitud presa pel violoncel·lista l'agost de l'any passat, arran del cop d'estol ol seu país: "(... ) Vaig sentir que, en ogue/1 moment, era cridat per un poder al qual era inútil resistir-me. L'endemà vaig volar a Moscou1 i em vaig dirigir o l'edifici del Portament, on vaig passar els tres dies següents, durant els quals vaig sentir en mi, com mai en la meva vida, l'esperit de Crist". Són mots, aquests, pertanyents als discurs pronunciat per Mstislav Rostropòvitx, el passat dia 26 de maig, a la Generalitat de Catalunya, en l'acte de recepció del IV Premi Internacional Catalunya atorgat per l'Institut Català d'Estudis Meéliterranis. Un discurs contundent, de ratificació en la certesa d'uno Realitat transcendent de la quall' ort és uno manifestació inefable, més genuïna com més pregonament recolzo en el misteri que lo sustenta. Quan, per tants mitjons, ens és presentada (amb un implícit referent modèlic) l'actitud agnòstica de cervells privii6Qiots del món científic o artístic, l'ochtud decidida d'una personalitat mundial com Rostropòvitx, que s'honoro de proclamar obertament la imbricació de la seva convicció religiosa amb el seu art, és una lliÇ,ó reconfortant. Les velles polèmiques sobre lo missió de l'art i el compromís moral i humà de l'artista amo el seu temps, es resolen o13uí amb la simplicitat de !=!ui, com mes amunt s'encelo, més humil se sent davant la Transcendència suprema; amb totes les conseqüències que, d'això, se'n deriven. Una lliçó magistral, la de Rostropòvitx. Tant de bo que tots la sabéssim aprendre. Pere Artís D urant el passat mes de maig va tenir lloc al Japó un Festival Mompou inclòs dins d'una macromanifestació titulada Festival Hispània. Dins d'aquest darrer esdeveniment va tenir lloc, entre d'altres manifestacions, la primera audició al país nipó de L'Atlàntida de Manuel de Falla sobre el poema de Jacint Verdaguer, obra oferta per un equipartístic totalment japonès i cantada en català. Pel que fa a l'homenatge a Frederic Mompou pròpiament, es desenrotllà a Tòquio, Osaka, Sapporo i Nigata; va comprendre quatre cursos d'interpretació en les branques de piano, guitarra i veu, professats per Carme Bravo, vídua del compositor, així com també diversos recitals de piano, guitarra i cant interpretats per la mateixa Carme Bravo, per la soprano, ben coneguda a Barcelona, Atsuko Kudo, els pianistes Mary Kumamoto i Jun Shiraishi, i també el guitarrista -habitual en l'activitat concer- tística catalana- lchiro Suzuki. També va tenir lloc un concert dedicat a amics de Mompou, amb obres Poulenc, Satie, Villa-Lobos, Txerepnin, Auric, Tansmann i de Mompou mateix. Bona part del cicle es desen ro~ Ià a l'Auditori Pau Casals, esplèndida sala presidida per una escultura impressionant del violoncel-lista català. Tot va tenir un elevat contingut i un gran rigor; i sobretot va comptar amb un clima de respecte i estima vers el compositor català, increïble. No hi van faltar detalls d'una exquisidesa increïble, com és el fet que en el concert de cloenda del cicle, el públic acomiadés Carme Bravo amb El cant dels ocells cantat per tothom amb devoció religiosa, en japonès ... Tota l'obra de Mom pou va ser objecte d'estudi, anàlisi i interpretació, incloent-hi una interpretació esplèndida de la Suite compostelana per a guitarra, a cura del guitarrista Shomura. • Audició de les simfonies de Haydn Al mb moliu del 260 anjvcrsal"i Í I del naixement del compositor JoseJ>h Haydn, el I:Iaydn Festival d 'Eisenstadt, a Àustt·ia, ha engegat un projecte ambiciós: iuteq>rcturloles les simfonies del compositot· al lloc, Eisenstadt, on ll·ebulln durant més de quarllllla anys. Fins ru·a es c-onserven un total dc 106 simfonies, les quals set·an intc rpt·etades segons l'ordre en <1uè van ser escoltades, indicat ul catàleg Hoboken, ja que no existeix una c•·onologia exacta respecte a les dates de composició. Aquesta sèrie de <'Oncet•ls ha estat titulada" l 00 & 4 Haydn Symphon.ies". Aquest pt·ojecte, que començà el jtmy i acabarà aquest setembt·e, és r·ealilzat per l'orquestra Haydn Academy, cr eada especialment pet· a l'ocasió. La formació la dirigeix el jove violinista vienès de 32 anys Auton Gabmayer. • PANORAMA Amaldur Amarson, premi Ferran Sor de guitarra VI f,'I.Útanista islandès Arnaldur ~ Arnarson , fincat des de fa vLÚt anys a Barct>lona, va l'e'ltltar guanyador del ÀJXI Concorso lntt>mazionale di Chitan·a Femando Sor que es va celebrar a Roma del 27 al 29 de maig. Aqu('St com·Lu-s, que ret mt>mòria al compoliitor català Ferr:m Sor , eompt'èn tres provl:'s eliminatòries, amb inteqJretac.ió d' w1a obra obligatòl'ia dc l'c.o;mcntat compositot· a la pl'imc•·u i a la tercem. En total hi van prendre J:><Wt 18 partieipants de difer ents països; t'n d segon lloc es classificà l'italià Marco Feri i en el tt>rcer J' andalús Migud Bobo de ]a Pefu1. El primer premi inclou una gira dc concerts an·eu d 'Itàlia així com també f01·mar part dd jm·at de la pmpera edició dt'l conc· urs. Arnaldur Atnarson és profes.<;Or del departament de gtútatTa de l't'SCola Luthier. Ha <'Stat deixeble, entre d'alb·es, de John Williams i José Tomàs, i ha r<'but ela. ses magisb·als, entre d" altrt>S, cle David RusseD, H opkinson Snuth i AliJi.o Díaz. • Celebrat el Congrés Mundial de la FIJM a Barcelona D el 26 dcj nny al dial dc julioles celebrà a Barcelona el Congt·és Mundial dc la Feclc•·ació Internacional de J oventuts Musicals (FI.JM) -<ruc fou inaugural a l Palau de P cdralhes en JWes(>nc·ia, t'ntre d 'altres. dl' la Infanta Cristina d ' Espanya; el President dc la FUM, ] Ot·di Roch; i l'Alcalde dc Barcelona , Pasqual Maragall-, tot coincidint amb t>l 40è-. anivc1·sari de Joventuts Musicals d'Espanya. Com a actes destaca ts del Congrés. que acollí la 4 7 a. Assemblea General, podem asst>nyaltu· el simposi titulat "Cinc sPglcs de músiqut>s indígPnes i mrstisses a Amèrica", i el seminari que desen rotllà l'I tema "Com comuniear la música als joves" . Pat·al·lciMucut, i com a pa•·t inte6'l:anl del Congrés, també es celdn·à el Festival lnte•·m•<:ional de Joves Talents, en col·laho•·ació amb el F estival OLímpic dc~ lrs Arts. Al Festival hi participar en j oves inth prrts pertanyents a J oventuts Musicals de Txecoslovàquia, Su(>eia , Hongria , Luxemburg. Espanya, Iugoslàvia , Canadà , Corca i AJI?manya. • Terrassa ltontenatja Montserrat Alavedra a1t1h rut concurs 1¡ L a celebraeió del Con cm ·s el t' Música d e Camlll'a Montserrat Alavedra constitueix un homenatge q ue la seva ciutat t'<'l a aquesta artista traspassada recentm ent e n tUl moment dc gnm plenitud cr eativa . Organitzat per Amics de les Arts i Jove ntuts Musicals, i patrocinat per la Caixa d'Estalvis de T!'nassa, at¡ucs t concurs se celebrarà del J2 a l 15 de novembr e al Centre C ultura l de l'esm en tada Caixa d<' Tc•J·r assa i està adn•çat a formacio ns de cambra d ' un mínim de tres components i nn m àxim no fixat , sense, però, que s'admetin orquestres de cambra, i per ta nt cap part doblada. La mitjana d 'edat d els components no podrà superar els 30 anys a l'hora de la inscrip ció, el termini de la qual fi- neix t-125 de setembre d 'enguany; eal<ll·à lliurat· un curriculum vitae al m és <·om plet possible, com ta mhf una cassette de mos tJ·a. Cada grup Junu·à d'incloure un mínim rk q uatre obr es comple tes que lunu·an d e 1:omprendre dues com¡wsic ions d el segle xx, una de lf's q uals ('Om p osta durant els dm·n· •·s 25 a n ys, una ohra del segle '\.IX i una obt·a d e lliure (':lecció. Una d e les composicions escollides ham·à de st>t' d ' autor català. L 'or ga nització facilita ins tmmc nts - piano de gt·an cu a- i loc·als per a ssajar , així com també allotjaments e n condicion s econòmiques molt favorables. Hi ha un primer premi dotat amb 500.000 pessetes i tt·es concet·ts rct•·ibuïts, un segon de 300.000 i un te n ·er de 150.000 p esse tes. • IV Mostra de Música Popular i Tradicional V ls dies 27 i 28 de juny passat ~tingué llor a Valls la IV Mostra Nacional de Música Popular· i T•·ndicional al Carrer en la qunl vun pru·ticipar 53 formacions d'nrrf'll dels Països Catalru1s. Com a actes consolida ls d'aquesta :Mostra, d estaquen el Certamt'n dt· Composidó pet• a Gralla, In Fira d c mnte l'inl d e música tradicional i po pul ur, e l Conret·t-baU, i les dive r ses actuarions :;imultànies pels cat·t·cr·s d e VaUs. L'edició d 'enguru1y ha tingut com a novetat la participació del grup Gaubar a d'Euskadi. • Pere Artís i Benach lluís Millet i Loras LUBRE DEL CENTENARI Articles introductoris: Montserrat Albet, Joan lluís Marfany, Enric Jardí, Josep Ma. Ainaud de Lasarte i Josep Benet FUNDACIÓ ORFEÓ CATAlÀ- PAlAU DE lA MÚSICA CATAlANA EDITORIAL BARCINO Demaneu-lo a la vostra llibreria o a Editorial Barcino (~l omseny, 9- Tel. 218 68 88) ] a en sou subscriptor? INFORMACIÓ: Sant Francesc de Paula, 2 -Tel. 268 lO 00 - 08003 Barcelona PANORAMA El disc làser, el darrer avenç tecnològic ¡a és a l'abast E n la constant evolució q ue im- ' de la gira Exit asiàtica de l'OCB D , èlÓttotal, tant a nivell at·tístic i de ctitica com a nivell humà. es poden qualificat· els t·esultats de la gira de l'Orquestra Ciutat de Barcelona pel Japó i Corea el passat juny. El titular de rOCB, García Navart·o, qualificà la gira de t·epte, del qual destacà el nivell utistic i la convivència entre els músics de la formació com els aspectes més positius. Pet· la seva banda, la crítira nipona atot·gà un excel·lent a Ja formació dc Barcelona dient, entre altt·es elogis, que no es tracta d'una 01·qucstt·a de províncies. L'OCB oferí un total de 19 concerts al Japó -visitant 16 sales "cxtraorclin àries, fantàstiques i mounes acústiques dernes, amb excel·lents", segons García Navarro- i dos concerts a la capital coreana , Seül. El públic hi assistí massivament, als concerts, i es registrà una ocupació del 90% a cada sessió. L'OCB oferí un programa compost amb obres de Guinjoan, Txaikovski. Rodrigo, Ravel, Falla, Mendelssohn i Turina, essent les peces clau d'aquest repertol'i El amor bmjo (Falla), el Concert d'Aranjuez (Rodrigo), el Bolero (Ravel) -que intet·pretaren 17 vt>gades-, i El sombrero de tres picos (Falla). Els bisos foren acooWntats amb peces de sarsuela molt aclamades en tractat·-se d'tm gèuct·c pràcticam<'nt desconegut pel públic· oriental. D' altt·a banda, J'OCB està a punt d'enllestit· l'cm·e¡,ristt·amtmt del disc monogt·àfic commemoratiu del 80è. anivct·sari del naixement dc Xaviet· Montsalvatgc, amb Alíc:i.a dc Larrocha com a solista. Per l'any qne ve, I'OCll té en projcc:te fer una gir·a per Amèl'ica Llatina q ue la duria a Argentina , B r·asil, Xile i Uruguai. P el 1994 els projer:tes dc gtt·a atTibarien a Suïssa, Alemanya, Austt·ia i Txecoslovàq11ia i, possiblement, als Estats Units. Tam hr t•ntL·a rn projecte tornat· al Japó. • posa la inve tigació tecnològica en el camp audiovisual, la darrera fita ja a r abast del consumidor és el disc làser. Es tracta d ' un mitjà de reproducció i gravació au diovisual q ue representa un pas important, significat bàsicament p er la superació de les insuficièn cies de l 'àudio , }H·òpies del sistema videogr àfic, a mb la incorpor ació de la tecn ologia I un i tan evolucionada del disc làser, que al mateix temps compta amh imatge de definició avançada. En d efinitiva, ens trob<'m davant d 'un nou producte qu<' suposa unes millores substancials de prestacions t·especte dels actuals sistemes de reproducció audiovisual existents i que té un interès especial pel que fa a la música en garantir una qualita t d e so poc menys que perfecta. Al mateix temps, en compta r amb un s uport inalterable -propi del sistema de disc compacte-, hi ha una p lena garantia pel q ue fa a durada i inalterabilitat del producte. E l nou mitjà arriba al met·cut europeu de la m à de l 'organisme ELDA (Eu ropean Laser Disc Asociation), establert a Al emanya , Anglaterra, F rança, !3enelux, Itàlia, Espanya , Suïssa i Aus tria, i que inclou la majot· part de les grans empreses productores europees interessades en el tema , com d'altres d 'origen no europeu amb assentaments productius o de distribució al continet. Aquesta confluència d' esforços. entre d'altres coses ha set·vit per evitar e ntrar en tm marc de diver sitat de sis temes -com va esdevenir-se en el seu mome nt amb l ' aparició del vídeo- i . per tan t , tots els p roductes referits a la nova tecnologia -ja siguin •·eproductors com enregistra mentscompten amh una total compatibilitat i també s'espera que sigui així quan arribi l' alta d efinició, aspecte aquest, amb tot , que no resta encara b en afermat. L'avan çada en el cons tun d'aquests productes ~s al Japó, que a finals del 1991 comptava amb 3.900 .000 r eproductors dt> disc hher i 18.000.000 d'cxemph11·s de tlisc làst'r contra 900.000 i 2.700.000 respectivament , a mb qu~ c·ompta va els Estat¡; Units. Lc\. xifn's del coutitwut em·o¡w u són acusadanwnt mi- baixes, amb 200.000 •·eproduc tot·s i 750.000 discs làser la mhé a fin als del 1991. França, umb 130.000 exempl a rs reproductors, és muh mt~lt avanla tgc el país europe u a mh un major <'Ons um d ' aquet~ ! prodncte , pl'r da van t d 'A lemanya, a molta distància , amh 25.000, Itàlia am 15.000 , Esp anya 10.000, Angla te n a 8.000 -xift·a reabnent sorpre nent-, l' tcètera. Les expectatives d e futut·, segon informació facili tada pe•· I 'ELDA, marquen un subs tancial increment d e les quotes de mercal del di~Sc làser en detriml'nt d 'altres sistemes audiovisu als. Així, per al període 1990-95 es pt·eveu que la venda de disc làser· s ' inc•·ementarà arreu del món e n un 42,9% enfront del l4,4% d t>l vídeo convencional i el5 ,6 d e] dis compacte. A Europa és prevista la venda, engum1y, de 153.000 ~xcmp l ars de r·eproductor s dc disc làser i dc 300.000 l'any vinent. P el que fa a preus d e mercat , un reproductor de elis l àser es pol trobar a partir de les 80.000 pess<'tes, i els discs làser a partü· de 4. 900 els musicals i 7. 995 les p t'l ·lícules. Els primers catàlegs van ser els musicals, p e r·ò el cinema cada vegada està assolint quotes de mercat més el evad es i m1a supct·ior fltüdesa de mer cat. En aquests moments a Espanya hom pol tr oba r fins a 400 cnregistraml'nts catalogats, d els quals una q uarta part aproximadament perlanyen a cinema i la resta al món d e la música i el balll't. Tot fa p ensar q ue aquest nou sistema podrà te nir un p eríode d ' ohsolescència, o d e •·esistència u la substitució p er causa de l 'evolució tecnològica, superior a ls prtlceuents, sorgits de la incorpor·ació d el làser. E n tot cas, aquesta és una incògnita molt ob e r ta i fer prediccions pot resultar parLicnlarment arriscat. e J.C. i .. •s: -~ 95 PANORAMA Grana dos i Barce lona per MONTSERRAT ALBET E 95 14 .J3t 1 27 de juUol dc 1992 s'escaigué el 125è anjversari del naix<'ment del músic català a Lleida , l'any 1867; fill dc Calixt Granados i Aement(•t·os, capità d 'infanteria de l'exèrcit espanyol, que havia na ·eut a Cuba , de pares cubans d'origen espanyol; i d'Enriqueta Elvira Ca mpinya, originària de Santander, Ja mare de Ja qual era de San tanelet· mentre que d pare procedia de Mèxic. Aquests odgens famiüars expliquen l'absència de catalarutat de part d e la producció musical de Granado . Malgrat això, no seria just d 'oblidar el seu profund barcelonisme, que es concretà en la col·laboració amb entitats, institucions i personalitats de la capital catalana. Fou 1m ciutadà perfectament integrat en la societat de Barcelona , la ciutat on s'educà i on visqué. Es formà especialment amb Joan Baptista Pujol. l'home que establí les bases de l'escola pianística catalana, ja que també havien treballat amb ell Joaquim Malats i Carles C. Vidiella. Després d ' havet·-se presentat al públic l'any 1883 en el concurs Pujol, Granados estudià harmorua i composició amb Felip Pedrell, el mestratge del (rual es limità a servir-li d e guia. Granado no fou un seguidor fidel del nacionalisme que precorutzava PC'drelJ, j a que, si bé recordà sempre les seves Uiçons, mai no va renunciar (ni en les seves primet·cs obres de saló) a expressar la st~va pròpia personalitat, feta de malenconia at;stocràtica i sensual i d'exaltació poètica . Pianista nat, com el qualificà Pau Casals, inicià. com tants al- tres músics d c l'època, la seva activitat f'n el hat·celoní Cafè de les Delícies, on havia tocat, entre altres, IsaaC' Albéniz. Granados efectuà una estada a París, on establí una amistat duradora amb l'altre <'èlf'hre lleidatà, el músic Ricar·d Viñes; aquesta estada fou realitzada amb l'ajut d'Eduar·do Conde, propietat; dels magatzems El Siglo, de Barcelona. De tornada , Granados actuà al Teatre Liric els anys 1890 i 1892 , en el bellíssim Teatre, promogut pel banquer Arn ús, inauh'ltrat els primers an ys de la dècada dels vuitanta i situat al carrer de Mallorca i passeig de Gràcia. Allí s'C'strenaren les seves Danzas Espctñolas en versió orquestral sota la direcció d e Francesc Pérez Cabrero. El 1892 Granados es vinculà amb l'Orfeó Català en la primera prova anual d'aquesta entitat, r any després dc la seva fundació; tocà algtmes de les seves Danzas al Palau de les Ciències, actualment desaparegut. En la segona prova organitzada l'any següent, Granados of<>rÍ Oriental, per a oboè i piano. Aquest mateix any Granados h avia actuat com a piarosta a la Sala Parés amb el deixeble d 'Eugène Isaye, el violillista Mathieu Crickboom, que residia a Barcelona. També fou contractat Granados C'll895 en la Societat Catalana de Concerts juntament amb el Quartet Crickboom. Quan aquesta societat es dissolgué, Mathif'u Cricl<hoom fnndà la Societat Filhannònica i, en les primeres sessions, hi col-laboraren els mt-mbt·es del Quartet: Mathieu Ct'ickboom, primer violí: Josep Rocahruna. segon violí; Rafael GaJvez. viola: i Pau Casals, violoncel. Quan el repertori ho exjgia s'hi sumava Enric Gt·anados. Aviat es formà el Tl'io Granados, Crickboom i Casals, qut> actuà a diferents ciutats C'Spanyoles, on despertà l'entusiasmt' del p úblic. A partir d'aquest moment donà concerts, entre altrrs, amb Pau Casals, Camille Sa int-Saens, Vidiella i Malats, Risleri Thibaud. L'any 1900 fundà l'Acadèmia que portà el seu nom , on ensenyà especialment la tècnica pianística. A l'acadèmia , s 'hi celebraren manifestacions culturals d'alta categoria i una èl'ie de conferències de Felip Pedrell sobre Origen i evolucions de les formes musicals; una primera shie de sonates d e Beethoven pet· Risl er i s 'irucià una original activitat, l'educació del ritme d'Émile Jaques-Dalcroze a càrrec del SC'u introductor a CatalLmya, Joan Llongueras. L'any 1899 començà la importa nt aportació de Granados al teatre català: estrenà al Teatre Íntim, fundat l'any anterior a Barcelona per Adrià Gual. Granados escriví una música incidental per a la peça moder·nista Blancajlor (1899), dC'] mateix Gual, en el Teatre Líric rlel passeig d e Gràcia. L'any 1901 Granados inicià una intensa col· lahot·ació amb Apel·les Mestres amb el drama líric Picarol (1901), que s'estren à al Cerclc de Propietaris de Gràcia,ja qucl'any dc la seva estrena s'enderrocà la seu del Teatre Íntim ; Picarol està inspirat en el text de Mestres El cuc i l'estrella. Altres t·ealitzacions foren l'òpera inèdita Petrarca (1899) i Follet (1903), drama líric en tres actes del qual es donà una audició privada a1 PANORAMA Gt·an Teatre dt>l Lict>u. Set anys més tard Granados t>stt·enà. en els Espertarlt>s i Audi<'ions Graner. Ga::iel (1906) al Teatr·e Principal dl' Bat·cclona, poema d·Apel·les Mestres en un acte i tres quadres musical amb gt·an fantasia. Sobt·c Liliana (1911). poema dramàtic d'Apel·lcs Mestres, Granados eompongué una partitura que fou una aportació notable a l'a rt líric: nacionaL L'obra es va cstl"enar· amb gran èxit en les Festes At·tístiques de 1911 que organitzava l'Ajunltmlent al Palau de Bellc!1 Ar·ts. El binomi Granados-Mestres havia de donar encara una obra extraordinàL"ia: Elegia EtPrna, escrita per a cor· i soprano; l'obra, dedicada a Maria Ban·ientos, fou estrenada per la cantant barcelonina en ocasió de l'anada a Londres de l'Orfeó Català l'any 1914. L'any 1907 Granados va iniciar el poema simfònic Dante, op. 21. Aquesta composició, basada en La Divina Comèdia. no a1Tibà mai a tenir· les quall·<' par·ts que havia concebut el músic i restà limitada a Dante e Virgilio i Paolo e Fra.ncescrt, ambdues dC' gran bellesa. Granados s'inspirà per a la tercera par·t, que ja havia començat , en el cèlebre tptadrc de G. Rossetti. La mort de Beatriu i escriví el 1908: "Vull pintar amb l'orc¡ uestra aquelles tintes violàcies, ca n1úi vet·d dl.'l quad1·e d'en Rossetti, que han impressionat tan intensament els meus ulls, qut' la meva oïda no vol ser menys: vull sentit· m(tsica d'aquell color. Vull trobar aquell bes que li dóna Dante' ·. L'obr·a es donà a conèixer a Barcelona en sessió privada. L'any 1911 Bat·celona li reté un homenatge popular al Saló de Cent. Aquest any Granados anibà al màx.-im grau corn a creador i com a reconeixement púbUc i estrenà al Palau dc la Música Catalana el dia 11 dc març la primera sèric de la seva obra mestra Goyescas i el poema El cant de les estrelles, composició cot·al i orquestral que comptà amb la participació de l'Orfeó Català. Paradoxalment, Goyescas (o Go- yesca, com volia Granado, IJlH' «'S titulé-). que en la !'.t'Va H't·:.ió tH"igi.nal per a piano és 1ma \'t'ritnhlt• obra mestra. s'estt·enà al Palau dt• la Música Catalana a Bm·t•t•lona malgrat que era una història d'amor i gelosia que tenia per es<'t'ttat·i el Madrid dels 'oltnnts «<t>l 1800. Es tracta, com dein Lluís Millet, d'una obra feta dc ·'distinció, gràcia, tcmpt'ramt'nt pot-Lil' i (:aptivant i ò'acct>nts dt•gíarH". El4 de febrer d<> 1912 ¡;'in u ngnrà a l 'avinguda del Til)idabo Iu Sala Granados, on Rislcr, Crit'kboom i altres personalitats li«·l món econòmic, cit'ntífie i litC'J"UJ"i es reunien sota el pall"O«'ini tlt•l promotor de la tu·banilzat·ió, Sa lvador Andreu. Entt·e els assistents als principals actes hom destaca la presència de Gabriel Mi1·ó. És bo de recordar que Gr·anados havia estat un contertulià <flll' havia assistit. entt·e altr·es lloes, als Quatre Gats, on coint•iclia amh pintors com Casas, Rusiñol. St•rt, Zuloaga i U trillo; arqtÜLe<'l<'S t'Olli GaudíiDomènech i Montan<'r·; c>scriptors com Joan Mat·agall i 1\. Mestres; músics com Casals, Albéniz i Viñes. Gt·anados es n·lucionà molt amb Rusiñol i fou sovint el seu invitat al Cau F t'nat de Sitges, on coincidí amh Engt•ni d'Ors, que -com ell- sc st·ntia fortament atret p er l 'at·t de Goya. Precisament a la Sala Granados, del Tillidabo, el compositor estxenà el 7 de juliol de 1912 la suite Elisenda per a piano i instruments de corda i de vent; inspirada en una llegenda en vers d'Apel·les Mestres, l'obra és dedicada a Pau Casals. El juliol de 1914 Conxita Badia, l'ex'traordinàl"ia soprano deixebla de Granados i qui millo1· havia de difondre al llarg dc la seva trajectòria de cantant internacional l'obra d el seu mes tre , interpr età al Palau de la Música Catalana Tonctdillas; d 5 dc març de 1915, en el mateix i extraordinari mar·c modernis ta , Granados donà en primera audició barcelonina El Pelele, que s'havia estrenat l 'any anter·ior· a l'Escola Coral de Terrassa, i la segona sèrie de Goyescas. Les úl- timl'' tH'ln:wions bareelonint's fon•n dos t'tUH't'l"lS U r .\.sSOCÏaciÓ tft• \lú ...i«•a .. da Càmen1" l'an) 1915. t'I\ l'I pr·imt•t· del quals Granado:- oft•t·í 1'últim n(unero dt• CoyE'SC(IS. ··El amor )' la mtwrtt•''. L'mni-.tut de Gt·anados amb \.ugust Pi i S un) et·. home dt> dt-ncia JH·ofundameut t'namonll cie lu músiea i que prt>sitlia <H[Llt•sta Assodal'ió, Vt'nia de lluny. Pi i Sull) t•r asHistiu a la tert(tlin clt• Granados, f'orma cl a sovint pt>r Pau Casals, .Jost•p M. Rovirulta , Uafucl Mon1guc•s ("MoraguE>tm¡"), Gubrit'l Miró, Pt>sc1·iptor· alneantí a1·ompauyat sovint per Òscar Esplà, t>l jove músic tamhÍ' c1· Alar ant que ('Hltulia\ u a Bart•t•lonn. L'ami¡; tat entre Granado~-1 i Iu família Pi i llll)t>t" s' intcnsific·à per· motins dt> veïna tge, i quan l'un) 1914 esclatà a Bar<·elouu 1\•pidèmia de tifus, dos dds fills fl(• Gt·anados varen eanre malalts i August Pi i Sunyer fou el S<'U nwtgc•. Dur·ant la convalesrt>nda dt>ls :H~us fills, Granados llogà una torrt> n Valkarca. Galwiel Miró, C{Ut' continuà visitant-los, tütguú la idea d'esct·iut·c un text en acció d<' gt·àcies per la gu a t·ieió. Així nasqué una petita representació Lcatt·al titulada La ciegu.ecita de Betlehem, a la qual Gr·anados adaptà la m(tsica d'una SlÚte nadalenca seva, dedicada als infants. Els actors principals foren els dos fills de Granados ja r estable1·ts, Solita i Víctor, que feien els papers de Man• de Déu i de Sant Josep, mentt·e que el cant de r àngel era <·onfiat a ConxiLa Badia. Les figun•s clds pessebre foren r epresenLades per les filles de Gabriel Miró , per dos fill s de Granados, atàJia i Paco , una neboda d e Pi i Sunyer i tres dels fills d 'aquest. Després de la mort del matrimoni Granados, els Pi i Sunyer acoJJ il"en els od'es i els ajudaren espit·itualment i materialment. Av ui aquest·a obn, juntament amb altt·es de G r·anados, estan custodiades al Centre de Docwnenta ció Musical de la Generalitat de Catal unya a la casa El Jardí dels Tarongers . !!. ·-.i. &I ~: 95 PANORAMA RAMON COLL Parada a Sant Petersburg 95 per TERESA MARTINEZ E 16 436 I pianista menorquí Ramon Coll , nascut a Maó ara fa 50 anys, féu la seva primera actuació en públic als 7 anys, un dia de Sa nta Cecília, a Maó, acompan yat del seu pare -que era violinista- i d ' un cel·lista. Als 12 anys féu una segona actuació, també a Maó , amb orquestra. I després vinguer en els recitals. Als 15 anys es pr·oduí la segona actuació amb Ol'questt·a, aquesta vegada a Mallorca. Aleshores j a s'havia iniciat una trajectòt·ia interpr etativa més que brillant, que Ramon CoU combinava amb els estudis. Als 18 a nys guanyava el segon premi del Concurs Internacional d e Piano Chopin, i més tard guanyava el primer premi d el Conservatori d e París. Actualment fot·ma part del Trio Cervera - Coll - ComeJlas, amb Marçal Cervera -violoncel- i Gonçal Comellas -violi. Habitual als festivals de música que es fan a Catalunya i a l'estranger , i també als cur sos musicals com a professor, Ramon CoU va participar, el passat juny, al ill Festival Internacional de Música d e Cambra d els Pala us J.e Sant P etersburg. Allà, Ramon Coll oferí. tt·es recitals - amb obr·es de Mompou , Albéniz, Debussy, música russa ... - i una actuació amb l' Orquestra de Cambra de Moscou , en què interpretà la Rapsòdia simfònica de Turina. Aquest és un festival molt interessant en el qual han actuat més d'lma cinquantena d'intèrprets, directors i cantants d'arreu del món. } o vaig ser l'únic espanyol convidat, ens explica Ramon Coll. El pianista menorquí continua explicant la idiosincràsia d'aquest festival: Per a mi ha estat una experiència molt interessant i enriquidora. El contacte a.mb els altres participants ha estat molt estret perquè hem conviscut tots plegats al mateix hotel. A part que el nivell musical ha es tat molt bo. També el marc dels concerts, els palaus fenomenals de Sant Petersburg, ha estat ideal. I potser l'aspecte més engresca- PANORA MA .. dor ha estat la particularitat en què s 'han realitzat els concerts: dins tLrt mateix concert s'han combinat diferents actuacions; per exemple, primer actua·va. un quartet, després jo i després un cel·lis UL. Això ha estat molt interessant , tant p el que .fa al mateix músic com per a.l públic. Ramon Coll ja ha via actuat a Sant Petersburg. fa tUlS sis anys, amb l.'ot·questra filharmònica d' aquesta ciutat, i també a la ciutat de Moscou, i d'altt·es russes, «'1 coneixen pt·ou bé. Precisament ara fa un any, el passat setembre, Rmnon Coll enregistrà un disc a Moscou amb la Filharmònica dc Moscou a mb el Concert per a piCLno i orquestra núm. 2 op. 83 de Brahms i la Balada de Fauré. Aquest concert de Bt·ahms es podrà escoltar el d~a 20 de novembre al Liceu, on Ramon Coll l'inter pretarà amb l'Orquestra Simfònica d el Gran Teatre del Liceu, clirigida per Uwe Mund (el progrmna el completat·à les Quatre darreres cançons p er a soprano i orquestra de Richard Strauss). Sobre aquest enregistramen t, Ramon Coll diu: L(t particularitat d'aquest disc és que es tracta. de dos compositors contemporanis però amb estètiques totalment diferents. Ramon Coll té gairebé una desena de discos enregistrats on podem escoltar sortint del seu teclat peces de Debussy, Rakhmaninov, Ravel, Schubert, Txaikovski ... i la integral de l' obra de Xavier Montsalvatge. Anan d e la seva estada a Sant P eter sburg, no podem evitar de preguntar-li de quina manera ha afectat la davallada política de l'antiga Unió Soviètica en el món de la música. Ramon Coll ens explica que: Sembla que hi ha un bon nombre de músics que marxen a Occident perquè hi ha m~lts problemes de tipus econòmic. La v ida s'ha encarit nwlt i els sous dds músics no han pujat. Ara bé, els músics russos són gent nwlt preparada, sobretot a. nivell de corda, i no tenen cap pro- blema a l'hora de trobar feina a altres països. Pel que Ja al pzíblic, aquest con tinua assistint al.s con certs, perquè el preu de les loca litats és bamt. I pel que .fa a L'acti vitat musical. aquesta continua tan a11imada com sempre. Desp1·rs dl' la seva ('stada a Sant P elt'r shurg, R amon Coll actuà a Màlaga amh l' OnpwsiTa Ciutat dt' Màlaga -cr ead a fa un any-, on inteqJretà la Segona simfonia dt' Brahms. Aquest estiu nomér; ha impartit <·lasses al curs de Llançà -cosa que fa des de fa quatre anys. Ma/grell que lte tingut contactes per participar en a.lg nn .festiva.l d'estiu a Catalunya , aquests no han arribat a quallar. Però el m eu propòsit ha estat descansar, perquè he tingut una temporada molt moguda eni re classes, co11certs , cursos , i tot plegat. A més, he volgut preparar bé ICL temporada que ara comença. A part del concert al Licen, tinc actuacions amb l'01·qnest;m de Se·villu, cunb l'Orquestra cle Cambra cle Moscou a Moscou ... i les classes al Conservatori del Liceu. Ramon Coll també té previstes per a aquesta temporada dive1·scs actuacions als Estats Units. Fa quatre anys que Ramon Coll és pt·ofE'ssor al Conservatori del Liceu. La seva tasca com a ensenyant comen çà l'any 1961 al Conservatori Municipal de Barcelona , com a catedr àtic, on romangué fins al 1972. Seguidament, i després d'haver demanat una excedència, el pianista menorquí féu una gira de tres mesos pels Estats Units . Durant aquest impasse d'excedència, Ramon Coll actuà a Sevilla i li oferiren una càtedra que el retingué a la capital andalusa durant 14 anys. Compaginar la tasca d 'ensenyant amh la d'intèrpret requereix, si més no, un esfo•·ç . La combinació no és fàcil , perquè si bé els concerts demanen una tensió molt forta, l'ensenyament absorbeix tnolt i r·esulta tma ta.sca esgotadora. Encara que també és lli/U qiiest ió rif' t·ocació; i plantejar-se l'ensenyament com a complement de la interprNació. pc•rquè viure de la mLÍsiw t>.~ t!(fïcil. no crP<' que nc¡ztest .~igui el problema. ,\ o vull dir ql/(• sig ui fàcil t'iure de la m tÍsica, però S('·, pot l'iure. Crec q11P el problema rtut en el fet que, c/'(1./gunn manera, es té la necessitat de tNIItSitu.>tre a altra gen t els teus conc•ixements i la te1•a experiència, tant en benefici propi com e n ben P_fici de l'alwmtP. Hnmon Coll lamhé ha fornull ~HII'l del jm·at dt• (liferenls coní' Hl'S OS iuternn<'ionals i nn('Íon uls. Ell ens diu lflll' 110 ~s uua ltHH 'Il fHdl. Cada vegada 111 'agrada menys formar part rl 'un jurat, perquè és molt compromès. M 'agrada ser al més objectiu. possible i 110 sempre els concnrsos It o só11. Però pel que fa al.fenomen " concurs", malgrot que quan era joiJe 11 'era bastant contrari, crec que són el m.itjc'i pel qual el jove ittti>rp ret té la possibilitat de pmmocionctr-se i d 'accedir a UllS estiLdi.~ fo ra del seu país. encara que, és clar, no g aranteixen una caITera. Però, d 'oltra banda , crec qu.P existeix una saturació de concursos, i que molts cops no donen una realitat. Vull dir que, a part els concnrsos internacionals i na.cionals de g ran categoria que sí clonen realm.ent una p romoció, els concursos de nivell mitjà poden ser negatius en el sentit d 'arribar a obsessionar i f er pensar només a present.a 1·-se a concttrsos. L 'asp ecte positiu d'aquest tipus de concurs seria el d 'estimular el treball. Com h em dit abans, Ramon Coll obtingué guardons a difer ents concursos . Els fruits que en va tr·eure se centren , sobretot, en la possibilitat d'estudiar for·a de l'Estat. Però també hifa molt el ca.ràcter de la persona, diu Ramon Coll. Jo no he tractat m.ai d'aprofitar-m e dels guardons, i potser ha estat un error, no ho sé. Però el moviment es demostra caminant. PANORAMA AMICS DEL PALAU Al servei de la cultura i la societat catalanes perRRMC A mies del Palau és una iniciativa nova endegada des del món ric i vital del Palau de la Música Catalana, posat al senei de la vida cultural de la societat catalana. El desenvolupament creLxent de l'activitat que es desem·otlla a redós de l'autèntica sancta sanctorum de la música catalana, el moment de vitalitat que protagonitza, la projecció de tot allò que s'hi produeix, la seva transcendència i també la seva representativitat, fa necessari que sigui compartit íntimament i estretament per tota la societat catalana. El Palau de la Música no pretén de ser tant un mer producto.r de vida cultural-i d'una forma específica, vida musical-, sinó que vol anar més enllà i pretén que tota la societat catalana s 'hi impliqui en una doble dimensió, afectiva i efectiva . Tot plegat, basat en un fet elemental: la dimensió representativa del tarannà cultural que respira tot allò que és promogut des del Palau de la Mílsica Catalana, i per descomptat la seva transcendència. Es tracta, en definitiva, de vehicular de manera eficaç els sentiments tàcits i explícits d'adhesió de la societat civil catalana al Palau i a tot allò ques'himou. I en última instància i fonamentalment el gran objectiu és d'aconseguir que tots els ~staments que vertebren aquesta societat catalana participin i s ' impliquin' de forma operativa en els seus pro- j ectes i activitats, eu la seva vida i en un futux que cada dia pot resultar més brillant si hom aconsegueix aquesta articulació i unificació d'energies. En bona mesura es tracta, també, de completar una xarxa d'iniciatives de diversa índole en la mateixa direcció, que a la fi han de portar a una nova-realitat poderosa de servei a la cultw·a i a la música, catalanes, iniciatives entre les que ocupa un lloc preeminent per la seva transcendència i envergadura la Fundació Oferò Català -Palau delaMúsica Catalana. Perquè aquesta és, definitivament, l'autèntica vocació del Palau a través de totes les instàncies que s'hi mouen -cors d'adults, juvenils i infantils i de cambra; orquestra de cambra, cicle Palau 100, cicle Les Escoles al Palau, publicació "Catalunya Música/ Revista Musical Catalana", etcètera. Promoure i potenciar la cultura musical del país. La implicació de la societat catalana, tanmateix, no pot ser un acte abstracte per molt profundament afectiu que es vulgui. Ha de ser una manifestació palpable, una relació estreta, compromesa i viva . I una relació suposa, inevitablement, el concepte d'intercanvi, d'intercomunicació. Per això hom ofereix un ventall de propostes suggestives de cara a atorgar al·licients explícits i concrets a aquesta relació . De cara a garantir un fluid relacional que alimentí aquesta relació i la potenciï. No hi ha relació possible sense flux vital, sense presència activa i viva. I aquest flux s'estableix en el doble pla de la vinculació i del servei. De la consciència de ser art i part, i de l'actiu palpable de serveis. És una doble dimensió irremmciahle que, per un costat, passa pel lliurament del títol d'Amics del Palau, de la Targeta d'Identificació i de l'adhesiu institucional de la Fundació i també per la menció nominativa a la memòria de la Flmdació, i per l'altra -pla més operatiu- per la recepció domiciliària de les publicacions i programa de la Fundació i del Palau, per la prioritat en la reser·va de localitats dels concerts promoguts per la Ftmdació, pel descompte d'un 25 per cent en un total de quatre localitats per a uns concerts determinats, assistència gratuïta a determinats assaigs generals, assistència també gratuïta a concerts especialment dedicats als socis de l'Orfeó Català , descompte del 40% en la subscripció de "Catalunya Música/Revista Musical Catalana", visites concertades al Palau, etcètera. Tot un ventall ben suggestiu de serveis que actuen en el terreny no sols del component més habitual, sinó també en típus de propostes originals i profundament enriquidores, de difícil, per no dir impossible, materialització al marge del marc propi del Palau. D'aquesta manera s'arrodoneix una imatge altament atractiva d'aquesta iniciativa específica i profundament innovadora en el si de la societat catalana, que és Amics d el Palau. PANORAMA Un Festival de Granada de transició L'Orfeó Donostiarra per .IAUME COMELLA$ G r a nada ha a<'ollituna vegada més el seu Festival Internacional de Música i Dansa , que enguan y ha complert la 41 edició. Un guarisme important que parla, p!'t' una part, d e la voluntat institucional - Ministeri de Cultm·a- de mantenir allò que és la seva manifestació musical estival per excel ·lència i , per l' altra , d ' una asstm•pció cada elia més afermacla per part de la societat granadina . O més intensament afermada. Aquest és u n fet destacable i que u na edició com la d'enguany - de con tingut perceptiblement uo espectacular - ha posat encara més eu evidència. El Festival de Gt·anada ha deixa t de ser una manifestació que Granuda només acollia per esdevenit· u na inicia Liva plenament granadina. Prr volunta t pròpia, per afan y real d ' apoderamen t integral i també perquè quatt·e decennis ininterromputs de presència d ' una manifestació de contingut tan substant com és i h a estat aqu<'st Festíval per força ha de deixar un rastre. I, només caldria! , ha d 'arrossegar vida pa1·al·lcla. En aquest sentit, sense la història d 'aquest festival segurament seria impensable el nai.x cment en el seu moment, i actuaLnent la bona marxa, cle l 'Orquestra Ciutat dc Granada: una orquestra jo ve (no ha complert els quatt·e anys d'existència), que ha passat de ser d e cambra a simfònica , i que està integrada pedectament en la manifestació que ens ocupa , on enguany ha ofert w1 concert - dirigit pel ba rceloní Salvaclot· Masi ha donat suport orquestt·al a la vct·sió dt' l'òp<>t·a Orfeo de Cla udio Mon t«.>vercü i a les dues compan yi{'s de ballet que hi han pees pat·t - Les Gnms Ballets Canarut-ns i BaUet Lírico Nacional. I si sense el Festival costa d ·explicar l'existència d e l'esmen tada formació , dedvaclament s'esdevé el mateix amb la seva l' activitat habitual, configurada per un cicle de setze programes inlt'rpretats dues vegades cadascun, C(UC constitueixen l'eix vet·tebntdor de la vida musical d e la ciutat andalusa al marge del festival d 'estiu. Això serveix també per rendibilitzar un equipament, justamen t sorgit també del festival, com és el molt actiu Auditori Manuel de Falla, on té la seu PANORAMA aquesta orquestra. I on és homenatjada la nostra Rosa Sabater amh una aula que porta el seu nom. El fet que el titular d e J.' OJ·q uestt·a Ciutat dc Gr anada , el jove Juan de Udaeta , hagi estat nomenat director del festival , confu·ma l' ànim i voluntat d ' integració granadina d ' aquesta manifestació; voluntat perfectament explicitada , també, per diversos trets individualitzats d e la manifestació d'engu any. Trets com la descen tt·aHtzació acusada dels diferents concerts -defugint, per tant, la concentració habitual a] t·ecinte de l ' Alhambraamb l' ús, per exemple, d ' un uou espai tan hipermagnificent com és el Palau de Congressos, u11 autèntic luxe, que costa d'inu1ginar que pugui tenir uns nivells de rendibilitat mínims. Un altt·e tret acusat, en la línia indicada, ha estat la considerable presència de pt·opostes d el gèner e flamenc, molt ben acceptades per un cert sector· de públic i discutides per altres instàncies . Amll tot, la societat granadina viu, i no és la primera vegada que ho constatem, una certa psicosi r especte al futur d el seu Festival, derivada de possibles pressions centralistes que apuntarien a un hipotètic tr·asUat d ' aquesta manifestació a Sevilla. La premsa local, dm·ant la nostra estada , se n ' ha fet r essò, malgrat que no sembla que a les altes instàncies del poder central - les autèntiques responsables del festival , en definitiva- hi hagi intencions al respecte. P erò el temot· i els ressentiments r especte del centralisme són vius a Uà on hi hagi un centre de r efet·ència. I el fet que arreu del país andalús no es vegi clar el futur d el T eatre de la Maestranza - tema que serà tractat en un altre escl"it- a1avoreix els temors . El Festival de Granada d ' enguany pot considerar-se de transició. De transició obligada , po- dríern afegir, ja que la seva programació ha sofert les conseqüències d ' un canvi de direcció molt a última hora. Juan de Udaeta va ser nomenat successor de la bat·celonina Maricat·men Palma menys de mig anys abans de l'inici del festival. Això va compor·tat· problemes greus que, a la fi, s ' han traduït en allò que podríem anomenar una progt·amació " possible" més que no idealment desitjable. Una programació, d'un nivell r emarcable pet·ò amb un problema bàsic: la falta d'alguns moments especialment grans . Potser pot semblar poc adequat expressar-nos en aquests termes comentant un cicle que ha acollit noms tan importants com els de Lorin Maazel, Ton Koopman, Claudio Scimone, Victòria dels Àngels, Gundula J anowitz, Odeón Donostiarra o Academy of Ancient Music. Tots ells prou destacats, però a la fi quantitativament insuficients per bastir una autènti- ' ''COS-ART~~ METODE , YIYADIAZ Centre especialitzat en I' atenció psicofísica del músic (tensions, bloqueigs, dolors). ESCOLA DE TREBALLS CORPORALS IARTISTICS DEBARCEWNA Ensenyament de: piano, cant, veu i música de cambra; amb la consciència de I' energia de tot el cos. Casp, 79, 7.• !l) 232 96 67 08013 Barcelona ESPANYA 20 440 Cursos de formació d'instructors corporals per a instrumentistes i cantants. PANORAMA ca manifestació privilegiada. Ha faltat una o més orquestres simfòniques de primeríssima magnitud. han faltat solistes instrumentals de r·elleu acusat i han faltat produccions d 'excepció , capítol aquest reduït a una versió escènica dc l'e mcntada Orfeo de Monteverdi , que no vam poder gaudir però cer·tament prometedora, amb muntatge d ' un at·tü"ex de la categoria del madrileny José Antonio Plaza i direcció musical dc Nicholas Kt·acmer. També ha faltat alguna estrena remat·cable o l'aprofitament de fets cir cumstancials l{UC atot·guessin un IDÍJJim de caràcte•· i nervi al festival. Caldria advertir que la r enúncia a última hora del ballet de Mikhail Baryshnikov, que va cancel-lar tota al seva gira , va pr·ivar Granada del que hauria estat un esdeveniment absolutament excepcional. En un dens cap d e setmana -cinc concerts en tres vespresnits- vam gaudit· d e dues actuacions d e l'Orquestt·a .Kírov del Teatre Marinsky de Sant Petersburg, dirigida pel seu titular Valeti Guergiev, Lm a versió de La vida breve en un programa completat per les Diez rnelodías vascas de Jesús Cul"icli, una versió de Ja Petite messe solemwlle de Rossini i finahnent un recital de Victòria dels Àngels. Un conjtmt amb una destacada participació catalana, ja que ultra l'esmentada Victòria dels Àngels va actuar Joan Cabero com a solista de la missa rossiniana i Enriqueta Tarrés, principal intèrpr·et de l'òpera breu de Falla. La formació russa va oferir dos programes molt convencionals. Massa conven cionals. Títols ja tan fora de circulació com Una nit a la Muntanya Pelada, Danses Pol,ovt sia1ws del Príncep lgor i Caprici espmtyol, va acompanyar l 'obertura dc Gu.ill.em Tell dc Rossini, Quadres d'una exposició de Mussorgsky-Ravel i Simfonia núm. 6, "Pa tètica" de Txaikovski. L'orquestra del Kírov és un instrument excel·lent, no definitivament extraordinari, amb el mèrit, amb tota SCI:,'111"Cial atribillble al seujoYe titular·, d ' unes reconfortants do is dt• fre~­ cot· i modernitat pel qut' fa a concepte interpretatiu. ü.xò, sobretot, respecte dt'l que fs habitual en les formacions russt's. La seva vet·sió de l'obra de Rossini, per exemple, va resultar d'una claredat, lleuger·esa i tnmsparència més pròpia d'una formació austríaca que d ' una russa. Mentre que la versió de Quadres d'unaexposicióno va apor·tar J"t'S d'especialment de~;tacablc, ni marge del nivell bàsic dc l' ohrn , la de la Patètica de Txaikovski va r·eblar el clau d 'una definitiva impressió favorable pt>l que fa a dinàmica i a sintonia amb unes concepcions modernes de la interpretació. L'Orfeón Donostiar·ra, dirigit pel seu titular Josep Antoni o Samz, va fer una demostració de puixança en oferir, en vint-iquatre hores de diferència , dnt>s excel·lents interpretacions d 'obres formalment tan distants com Ja Petite messe solennelle dc Rossini i la part coral de La vida breve de Falla. El conjunt donostiarra és molt més que un conjunt poderós . És una autèntica màquina de fer música, i dc fcr·-lu amb refinament, musicalitat , poder i elegància. A I' obra de Rossini, el nivell assolit pel conjunt va ser notable, amb esment també per al quartet solista , amb una Susan Chilcott especialment important, juntament amb l'exactitud estilística de Joan Caher·o i el poder d ' Enrique Baquerizo. P el que fa a La vida breve, Enricrneta Tarrés va ratificar la seva condició d'intèrpret ideal del paper de SaJud que regna, juntament amb el Cor, damunt d'aquesta obra. MigueiAngel Gómez Martínez va clirigir la Simfònica d 'Elll;kadi, de la qual és titular, amb aquest ofici segur i amb la seva claredat habitual. Hi ba, potser, una certa manca de profunditat que impedeix que la seva tasca assoleixi lma definitiva transcendència. Victòria dels Àngels va tornar a Granada al cap de molts anys d · nbs<-nda d'aquest festival. T ho' a fa t>n un marc - rAuditor·i '\llanucl d e Falla- distant t•n caraetcdstiques d ' aquell excepciomll Patio de los Arrayam•s, t>spai uhsolntament ideal, aJ"a i S<'mpr·e, per la St'Va musif'alitnt exquisida. Vam poder ser testimonis uomt'>s de la segona part dt>l n•cital, iniciada amb sen gles reculls d<' temes de Roch·igo i MontsaJvatge, d ' un mclodisme absent d(• concessions, que va fer difkil la concrceió d'un clima efusiu. Curiosament, va ser u partir del segon tema cutalà , lu c·ançó trudic:ional El mariner, qu e 1•l públic es va començar u cscalfa1· fius a acabar amb un crescendo rntusiàstic, afavorit per la intHpretació de temes dc tall andalús com Copia marim?ra i Seguidillas gitana s de Felip PNlrcll i tres ca n~ons popular¡; andaluses harmonitzades pN· García Lm·ca , amb l'obligat perllonganwnt amb els bisos. Cal espera t· la pròxima edició p~>r obset·var atentament <'Olll es concrt'la la nova etapa d el Festiva l. Una edició, ja ben enfoca t el <·amí del mig segle de vida, que amh tota seb111retut serà diferent de l' actual. Fe d'errates A l'article titulat "En la mori de Mnt·ario Santiago Kaslner"' , signat per· Maria Ester-Sala. publicat al núm. 93/94 de CMIRMC. pàgina 9, hi manquen les següents línies de text. Al segon parà{,'l·af de la pàgina 9. desprès dc "va ésser en catal à" ha de c-ontinuar: " i castellà com sempre ens havíem comunicat i es va centrar recor·dar tots els seus amjcs catalans i u saber de la marxa dels Jocs Olímpics. Entre les moltes llengües que purlava, una d'elles era el català" (que havia après ...) . Al mateix paràgr·af, després de " l' any 1947", ha de continuar: "i Ja publica a Madrid en el Conscjo Superio1· de lnvestigaciones Cientificas. La vinculació d 'en Kastner· amb la Península comença pe1· Catalunya. Amb motiu de l'Exposició Universal de l'any 1929" (quan arriba ... ). .f..• ;: 9.5 o TRAFALGAR, 4, lH. B 1 e o TEL. C93) 268 35 oo 1 FAx C93) 268 48 29 o PANORAM A Vers una nova orde naci ó lega l dels ense nyam ents mus icals per JOAQUIM GARRIGOSA Professor del Conservatori de Vila-seca i membre de l'Escola de Pedagogia Musical urant molts anys els pedagogs dels centres d 'ensenyament musical havien anat manifestant les dificultats de dur· a terme amb correcció la seva tasca d ocent dins d el marc d e la llei dc l' any 1966. L 'entrada en vigor· de la nova Llei d ' Ordenació General del Sistema Educatiu (LOGSE) suposa un r epte important per al col·lectiu de professionals de I ' ensenyament musical, al mateix temps que la possibilita t d 'una normalització r especte als altres ensenyaments. Convé assen yalar que, si bé davant d e tota llei moltes vegades queda la sensació que s'hauria pogut anar més enllà i millorar·ne els continguts, en el cas de la LOGSE , i pel que fa r efer ència a l'aspecte musical, són molts els asp ectes positius que aquesta significa r especte a la situació anterior. Intentaré, doncs, destacar alguns dels elements més innovadors. Fins al moment actual, l'ensen yament musical ba tingut unes consideracions difer encials respecte als altres ensen yaments que, més que ajudar a entendre i situar la seva singular·itat, han significat un important greuge comparatiu per a tots aquells que, a més d els estudis generals, duien a terme estudis de música. A partir d e la nova llei, els cicles en què s'organitza l' ensenyament d e la música es corresponen amb els de l'escolal'ització gene- D ral, la qual cosa permetrà la interdisciplinad etat que durant tants anys s'ha demana t. P er fi s'obre la pot·ta a experièn <'ies com les Escol<'s lnteg¡.·ades (escoles d 'ensenyament obligator·i amb dedicació especial a l'ensenyament de la música) i el Batxillerat musical (en qu è els centi·es musicals de gra u mitjà poden impartir algunes matèries del cuníctllum opta ti u de l'etapa secundària). Aquestes noves possihilitats, que dur·ant molt temps ens han fet glatir quan coneixíem l' organització de l'ensenyament més enllà de les nostres fronter es, poden ser ara nua d e les llavors p er a la dignificació d ' uns estudis tan maltractats al nostt·e país . P erò hi ha altres asp ectes or-ganitzatius que cal esmentar, entre els que donen noves esp erances de millora. La necessària exclusivització d els estudis vinculada a les aptituds musicals de l'alumne demanava fórmules de selecció que no vinguessin determinades pel fracàs escolar, com fins ara (els suspensos al lla rg dels estudis eren els que d eterminaven la disminució d e la piràmi- de d 'estudiants als conservuiOris) . Les noves vt·oves d'accés als grans mitjà (anomenat encat·a professional) i superior senm sens d ubte un sed às més lògic, real i men ys fntstr·ant per a lots aquells que, sense voler-se pn>fessionalitzat·, V(meu en la in tcJ·p r etació musical un element (Uletant de valor inestimable. La fórmula que s ' ha adoptat segurament p ermett·à, doncs, un nou enfocament en la definició d <•l músic professional i de l'aft•ccionat. É s important també, en aquest sentit, la separació d el centre de grau superior, d els de grau mitjà i elemental. Fins ara, nu sol eentre podia assumir tot l'ensen yament, des de l'elemental fin s al superior , amb la not·mal confusió generada -en molts casos- per· la pròpia indefinició dels currículums . La nova ordenació , que preveu l' assimHació del grau superior a la Uiccnciatura univer sitària , assen yala que aquests centres han de ser· només de gra u superior. P otser això facilitar·à que els futurs professionals tinguin la possibilitat d'entendre millor la seva formació com un PANORAMA escola de pedé!gogia mus1car MÈTODE IRENEU SEGARRA CURSOS PERA LA FORMACIÓ DE PROFESSORS ESPECIALISTES DE MÚSICA • • • • Educació Infantil Educació Primària Educació Secundària Escoles de Música i ConseNatoris Cursos adaptats a la nova Llei de la Reforma Educativa mm a.nelal•lll de Catalunya Oepartllment d'Ensonyament Informació: el Portal Nou, 13 08221 Terrassa. Telèfon (93) 783 79 72, de 9 a 13 hores tot global a tots nivells, no tan sols en l'aspecte tè<·nic. També és important dcstaca r que la nova Llei d'Onl<•na1·ió significa tm acostamt>nt important a Ja realitat en el dt>senvolupament dels estudis musicals. Segons el pla dell966, un nen que ini('iava els estudis musicals a 8 anys, als 15 anys podia tenir , tf•Òri(:anwnl, una titulació que li pernwtia <'X<'rcir dc professor en un conservatori. La t·calitat era, però , molt cbferent, ja crue els alumnes dilataven ols estudis per molts miljans (els suspensos, no-pt·csentats i interrupcions df'ls estudis dul'ant alguns cursos sfln molt freqi.ients en els expedients d<•la majoria d ' alunmes). Sortosament, l'establiment d'un mínim de deu anys per a la r ealitzaóó dels graus elemental i mitjà, abans d ·accedir a1 superior, ha d.- significar una disminució d e l'elevat fracàs escolar en l'ensenyament musical. al mateix temps que la necessàt'ia racionalitzac·ió d el currículum de cada cenlr<>. En aquest sentit, cal afegir que es deixen portes oht>rtes a la fle:x.ihilització en divea·sos sen tits . El fet que no calgui haver cursat estudis en un centri" reglat per realitzar les proves d'accés a grau mitjà o grau superior ha de facilitar la incoq>ot·ació a qualsevol curs dels alumnes que, sense havet· assistit a un centre classificat, per la raó que sigui, vulguin incorporar-se als estudis musicals de fot·ma oficial. La previsió que es puguin cursar excepcionalment alguns cicles en menys temps és impot·tant de cara a la flexibiHtat d'uns estudis tan lligats a l'evolució individual d e l'alumne i a les seves aptituds . Pel que fa a l'aspecte més concret del disseny cnn·icular, podem remarcar que les indicacions dels mínims a assolir en cada materia s'han elaborat de forma que s'hi pot anibar des de propostes ben diferenciades, la qual cosa dóna moltes possibilitats a l'experimentació metodològica a cada centre en benefici del bon treball pedagògic. Hi ha implícites en la Llei, però una sèrie de pt·incipis destinats a millorat· substancialment la formació d els futurs músics i afeccionats, i quf" en aquest moment són el símptoma més evident d'una nova forma d 'entenclt·e la fot·mació musical: • La insistència en la pràctiC' a musical en conjunt ja des d c bon començament (cant coral, música d e cambra i conjunt Ïl1strumental). •L'ampliació de la matèria dc solfeig a llenguatge musical (on s'insisteix en el cant, l'educació de l 'oïda, i la globalització de l'educació musical) . • L ' increment d e la dedicació horària dels estudis musicals. eEl nou enfocament d e matèries com, per exemple, l ' harmonia. eEl nou sistema d 'avaluació conjunta. A tot això, cal afegir que una configm·ació adequada d el grau superior (encara per dissenyar) amb branques específiques per a la dedicació pedagògica, con certísti.ca, orquestral, coral, etc., ha de permetre, en un futur no molt llunyà, arribar a fer possible unes generacions més ben educades musicahnent que no pas les nostres. Amb tot, i volent accentuat· els aspectes positius que h em destacat , eaJ r emarcar que en els ambients docents catalans fa bastants anys que es r espiren aü·es similars als que proposa la nova Llei. No és estrany que als nostres conservatoris i escoles de música hi hagi cors i conjunts instrumentals, que es practiqui la música de cambra i que s'ensenyi el solfeig d'una forma diferent a la tradicional. No vull caure, però, en el cofoisme de donar-ho tot per fet. El camí està encetat. El que cal és aclarir els temes pendents (reciclatge i formació permanent del professorat, finançament dels centt·es d'inter ès públic, sigui qujna sigui la seva classificació, d efinició del mapa docent de la música aCataltmya , etc.) i posar-se a treballar amb més gan es, si cal. PANORAM A Per una aplica ció digna de la reform a per J. I. GÓMEZ MARGARIT al com esperàvem c>ls professionals des de feia ja uns quants anys, ha arribat el moment de la r eforma en el món de l'ensen yament musical. Al llarg deJ curs 199] -92 aquest tema ha ana t adquit·int actualitat i hi h a estat motiu d e debat i comenta•·i, no tan sols a nivt>ll de premsa i opinió pública -rosa impensable, anys em·era- , sinó també - i cal valorar-ho , en aquest sentit, com a element dinamitzador i renovador de la tasca pedagògica diària- entt·e els mateixos professionals dins les escoles i els conservatoris dc música . La LOGSE, com a llei ordenadora del sistema educatiu dc l' Estat, situa la música en el lloc que li correspon: l' assignatu•·a de música queda inclosa en els plans d 'estudis dc l'ensenyament primari i secundat·i obligatods i, d'altra banda , es preveuen els ensenyaments artístics dins el sistema educatiu general, amb tot el que això compor·ta tant en els aspectes tècnic i pedagògic, com en els adminjstt·a ti us i institucionals. Si a això afegim que, en els {utims anys, s'ha multiplicat espectacularment el nombre d 'escoles d erucades a l'ensenyament deia música , iques·ha accentuat de manera molt important un procés de r enovació pedagògica - iniciat ja en fa uns quants pet· unes poques pe1·sones i escoles, de forma puntual- així com també una preocupació per la millora d el llivell qualitatiu dels nostres centres i progr·ames d 'estudis, podem concloure que estem en un immillorable moment per iniciat· -efectivamentla r eforma d efinitiva de tot el sistema d 'ensenyament de la música al nostre país, que haurà de permetre -si més no- acostar-nos a T í.1 e!: nivells ja normalitzats a la rC'sla d 'Europa. No obstant això, quan aparentment es rlonen totes les eondicions per inil•iar aquest procés, tots els sccto1·s de la comunitat educativa d els nostres conse.-vatoris i escoles de música denuncien l' actitud del Departament el 'Ensenyament - amb competències exel usi ves t>n aquest sector. La inexistència d ' una reflexió seriosa sobt·e el que es pr etén, la falta de definirió de quins són els seus criteris pet· dissenyar· una politica d 'ensenyamentmusic al a Catalunya, la manca d e condicions i r ecu rsos, tant per iniciar l'aplicació de Ja reforma l' octubre de 1992 com per al seu posterior d esenvolupament, són els principals arguments emprats, i com a conseqüència els equips directius dels conscr·vatoris públics de Catalunya - ptimer els professionals i el superior, després també els elementals-, tot i fer una valoració molt positiva de la majoria dels principals trets dc la reforma i per r especte a ella mateixa, decideixen de forma unàrume i ·' mentre no es donin les conrucions necessàries p er aplicar amb rugnitat la r eforma " programar el curs 1992-93 amb els matei xo~; cTiLI'ris que han a pHcat fins at·u. A diferèneiu dc la resta dc• I' !~s­ tat, on la majoria dels comwrvutot·is depcnt'n dc les cotTC'8ponents administnwions educativ('s - ministeri o c·omunitats autònomes r eSJH'clivcs-. a Catalunya ha estat l'adrrunistradó local qui ba assumit fins a ru , en Lma lasc:a ()(suplència, l' t•nsc>nyament d c• la música, tant oficial com amateur. A mesm·a que els consen •ator·is han anat rr·ei..xeot també s' hun anat inc•·ementant els esfo•·ço¡.¡ econòmicA que les corpo1·acitms locals han hagut de fer pe e mant<·nir el niveU qualitatiu d 'a quelll:l centres, tant pel que fa a infrastructures i sc>t·veis com a profc•ssorat. La •·c>forma , que obliga a una substancial millora en tot d sistema, comportarà, així mateix, increments importants en t'ls pressupostos dc>ls centres, que difícilment podran ser assmruls d l' f01·ma exclusiva pels actuals titu lars, a mPs de comportat· inuements cons idt~rables en les matrícules que paguen els alumnes . No sembla just, doncs, que el cost de la reforma musical -a difer ència d e la majoria dels altres camps de l'educació, als quals es decliquen impot·tants recursos econòmics- .;... •g: 95 PANORAMA rct•ai{,rui Í111icamr nt sobre ajuntaments i alumnat. Ui ha , donc·s, algunes grans qiil'stions molt cndatTct·ides ent·ant , que no pt•t·mctcn d ' uúciar, amb la mínima di~:,rnital i garanlil's cl' èxit cxigihl«'s, l' aplicació dc la refot·ma. Si es pretén, r ealment , que aquesta ll<'i representi un instrument decisiu J.lCr a la revi talituwió el t' l ' t>nsenyament - amh repen~ussió directa en la <'tLitw·n musical del nostre p<Ús-, l' administnlCÍÓ educativa hauria dfl for una mfh~x:ió profunda sobre el tema , eonvidant-hi tots els sectors implicats, pet· tal de delïni r i plunifiC'ur de la forma més clara possible el futm· d e tot el sector. El disseny curricular Tot i que el calendm·i d ' aplicació dc la LOGSE fa més d ' un any qur es publicà al BOE , els cunícula d e les difer·ents especialitats i assign a tures no estan encara publicats i això fa difícil - si no unpossible- qualsevol intent, p er part dels centres, de planificació o adequa ció dels plans d'estudis a Ja nova ordenació, ja que els professionals no comptem amb referències pt·ou clares per preparar les programacions. Els cshon·anys de curricula que s'han difós fan pensar que es produiran alguns canvis importants. En el b'l·au e.lementa] apar ei.xen algnncs assignatures noves . com el conjunt intrumental, i altres canvien radicalment la seva concepció, com és el cas del llenguatge musical, que incorpora apat·tats que fin s ara no s 'incloïen implícitament en el solfeig tradicional: el cant cor·al, r audició o l'harmonia. És de preveure que el gt·a u mitjà encara introduirà més modificacions d ' aquest tipus. Pet· poder desen volupar adequadament cada un d ' aqu ests apartats, els curricula harien d ' haver estat elahor·ats amb major urgència i dedicació per part de les comsissions i s'haurien d ' haver pt·esentat als centr es amb an telació , pet· tal de provo- car en el col·lectiu docent un d ebat que fa cilités un JH' océs d ' adaptació i consolidació de les noves progt·amacions . A aquestes alçades, en canvi , massa pn~gun­ tes encar·a no tenen resposta. La nova llei exigit·à dc cad a centre un projecte educa tiu que marcarà la seva estructuració interna, amb uns obj ectius clat·ament definits, opcions metodològiques, nivells acadèmics, gnaus, matèries, pt·ofessorat, dedicacions, nombre d'alumnes , sü;temes d'avaluació, etc. , i tot això és més difícil de fer hé on tan poc temps, amh presses i sense suficients oriental'ions p<'r part de l'administració educativa , que t's ]a que -en definiti va- ha de r econèixer ]' oficialitat d <>ls estudis que s'hi cursen. Un cop més, es confia que amb el temps tot s ' anit·à posant a lloc, pet· si ma teix. Formació clel professorat P er garantir l'èxit de la r efor ma i , per tant, aconseguit· els dos grans objectius fïxats - que més quantitat de població faci música i que la qualitat d'at1ucs t ensenyament millori substancialment- és imprescindible la coJ.laboració il ·lusionada dels professionals. Bona part d c professors hem mostrat ja la nost•·a disposició a col·laborar amh el Departament d 'Ensen yament, en la confiança que es lrarta d ' una r eforma imprescindible, participant en les difer ents comissions i treballant en l'elabor al'ió del disseny curriculat·. Ara , p erò, cal fer extensiu aquest treball a tot el col-lectiu de professors, no tan sols de conservatoris i escoles r econegudes, sinó a totes aquelles per sones que es dediquen d e forma professional a l'ensenyament musical. t s imprescindible facilitar· - i estimular- tant el recic1atgc i la formació p ermanent del professorat com l' activitat investigadora a partir de la pràctica docent. Cal conèixer , també Ics dife1·ents opcions que han triat multitud d 'escoles d e Catal unya que, amh el neguit de millorar Ja pedagogia musical dia a dia , han anat introduint modificacions en els seus progt·ames d 'estudis . que els han permès d e fer avenços importants. Cal , en definitiva. aprofitar els recursos que ja hi ha i posar-los al servei de tothom que estigtli implicat en I' ens en yamen t musical. Mapa el' ensenyaments musicals Una de les vil'tutts de la LOGSE és que permet estabfu· de forma clara la difer enciació entre els estudis musicals que han de tenilir a la professionalització d els alllliUles i els que -sen se cap tipus de r ebaixa en la seva qualitathan de ser d e caràcter ama tem·. Aquesta diferenciació s'accentuarà especialment en els últi.Jns cicles del grau mitj à, i és en aquests trams on l'aclmi.tústració educativa haurà de planificar i vetllar per la igualtat d ' oportllnitats de tots els estudiants de música de Catalunya , amb tma adequada distribució dels centres de grau mitjà o escoles integrades i garantint-ne l'accés . Aquest tema es farà especialment a les comarques més a1lunyades de Barcelona on , com a conseqüència d el menor nomln·e d ' habitants, serà més cliñcil de garantir la presència de professors d 'especialitats minoritàries, i I' existència el ' orquestres i conjunts instrumentals que els plaus d 'estudis definiran com a irnpt·cscindihles per als centres de g¡·au nútjà . De la mateixa manera , és necessària la planificació de l'ofer ta d e places de g¡·au elemental i no professionals . En aquest sentit , potser cal recordar que p er a tot Europa existeixen recomanacions tant d e l'Associació Europea d ' Escoles de Música (EMU), com dels respectius ConselJs Nacionals de la Música . És del tot necessari, d espt'és d 'elalJorar el cens de la situació actual, realitzar un mapa d els ensenyaments musicals a Catalu- PANORAM A reforma "nj tllthtmcnts i d ip ut acion s ronlitllUil'Uil mos lntn t l'I mateix t'SJII' t'i l de <·ol· la lwnH'iÚ que fins arn·-, no dndl'in mala ment que ¡•J Departament qm• t•ll dirigei\. tamh{• assumís lt>l\ l ' l'I\ ponsal>ilitnls qut' p1' t· lli'Í li pt>rloquen. Professorat n ya, sobre el qual treballar i planificar el futur. D·una altra manera , la refot·ma potset· només b en eficiarà d eterminades zones urbanes i grans concentracions de pobladó. Catahmya és l"única nacionalitat de l 'Estat on l' adminsitració educativa no té conservatoris ni col· labora en el seu finançament. És cet·t que això é ·un greuge històric i sovint s'utilitza aquest fet com a argument per justificar els pocs r ecursos econòmics que actualment s'hi dediquen . No és menys cert, però, q ue ja han passat molts a uys des dels traspassos de com pctències i que en aquest temps no s'han r ealitzat accions ni s'h an mostrat intencion s de modificar una situarió c¡ue no és -en cap cas- correcta si reahnent es considera l'ensenyament musical com un vessant important de l'cdm:ació de la n ostra societat. També és cert que en els últims quatre anys s'han duplicat els pressupostos de què disposa la Generalitat, entre aliTes coses prnptè té compet ències plenes en c-nsenyament. i això inclou la música. P er al cut·s 1991-92 els pressupostos de les escoles i conservatoris ban s uperat els dos mil cinccents milions d c pessetes, a càrrec exclusivament d ' alumni'S i aclministraeion s locals (que, JWr cert, no han vist ct·éixer els sru pressupostos en les mateixes propor cions que la Generalitat). L'aplicació dc la refor ma com- p ortar à incrf' ments importants en els pressupostos dels centn•;,. principalment generats per durs raons. D'una handa , la im¡wescinclihlc ad~·quaeió dels espais i infrastt·uctm·I'S que ham·an dt> r ealitzar totrs les escoles i con s(•rvatoris que nLlf,'ltin adaptar-sl' a la nova Ol'denació. D. altra banda, l'important augment d ' hores lectives qne L'S pt·odnei.x , es pl'ciahnent en 1•L grau mitjà, i l'ob ligatorjetat qu(' els centres imparteixin un det<•t·minat nomhn· d ·e pecialitats mínimes (cal no oblidar, a més, ({Uf' bona pat·t dr l'ensenya rm~ nt musical és df' car àcter individual o en ~:,•rups molt r eduïts). Alguns ajuntamt>nts j a han fet els seus númt•r·os. extra polahlrs, amb petites cotTeccions, a lot<•¡, les escoles de Catalunya . El cost d ' un alumne de grau elenwntal s'incrementa en un 12%, el d ' u n alumne dc gt·au mitjà en un 140% i f'n el cas dels alumnes d c grau sup erior ens apropf'm al200% d 'increment. ¿Es pot exi::,rit· als ajuntaments l 'esfot·ç d 'assumir el Co!>t de la r efonua quan -en molts casos- ja estan als límits màxim¡¡ de les seves possibilitats? ¿Es pol continuar mantenint la di criminació envers els estudiants dt• mÍlsica que oplt>n p<'r professionalitzar-se, qu<' Vt'uen com els srtHl estudis són sensiblement més eat·s qu<' els de qu alsevol altra especialitat professional? Tot i que el Molt Honor-ab!<· Conseller espet·a, com cleclm·à en de juliol el Ple del Parlament passat, que en l' aplicació dr la r1 La gran diH·t·;,itut dt• n•ntn·.., d 'en st•nyanwnt mus ic-aJ t¡tH' hi hu a Catal un ya ¡•s manifes ta t' n multitud d ' aHpt•l·tps, I'Olll l' apli(·u¡·ic'l tle metodolo~i ~· H i c:dtcriH p!•dagt', gics, pncl tumht> r>n qii••;,tions coml'f'>-1 nwlunt jurídica, t>l gt·au d e depcnd i:·m·ia dt• r ad minis tt·urió titular , lt•H ¡•onsideri1·ion¡; lnhonlls i su hu·iuls dd p rofPslw r ul , l('s quotrs dt·ls alum nes, la r ud icució i lt's infr uHt t·uc·t unN;, l'li'. Í~s el monwnt , lanthé, d e consid<'ntr tots aquest.., aspl't'tt•s i d 'tw t ualitzar·-los. De la nwlt•ixu manera qm· ~> 't·q uipan•u 1•ls ('SLudis, l <~s titul nc·ions que· ~; 'obl!•m·n i Jes que HÓtl necessàr·irs ¡H'r u la do<·~ nrin , tamJlé cal orclc•nar·les difcn·ntH Hituacions lahc,.uls i salar·ials dt•l., profcssionuls. En aquest Sl'nl it. hi ha referèncÏI'H prou clares a la t'PHta de l'Estai i tcnit·-les en eomplt· ens p ermet rà d 'estalviat· gn· u ~~·s ('Omparatius amh coJ.lect ius docents d ·altr·<·s t'bpccialitats. En defin iti\ u, es t racta qm· d('H de la societat , l' O general, i de~s de l'ad.minis lr ac-iú ~~ducat i va, 1111 par tic ulu r , ¡•¡; valori I ' en fwn yamentmus i1·al 1' 11 la seva jus ta llles ura. É~; t'Vident que pt>r a molt~ ciutadam. rt•stucli d e la m(t¡;Íc·a pot t·eprc'll'll lar una activitat mÍ';, del sen 111·u t·t•, com a tal s ' ha dC' progr·amat· i tractar. No ho í·s menys, pct·ò, que p et· a molts pares de Ca talunya l'1•dneaciú musical és un apat·tat impr·ebei ndible -i en ah;,olut menyspreablc·en la forma!·ió bàsica d els sc·us {ilis, i qu<' pet· a moJts a lt t·e¡; adults o adolN;c:ents rept·cs(•nta -cada cop mf>s- una nova via professional comparable a qualsevol altre corpus d. estudis q ue es pugui triar i. aquc•st cop sí. Ics f•omparacions !:!Ón Oflioses . Concurs de Música de Cambra MONTSERRAT ALAVEDRA Inscripcions Abans del 25 de setembre de 1992 Organitza Amics de les Arts i Joventuts Musicals Carrer del Teatre, núm. 2 08221 TERRASSA (Vallès Occidental) Telf.: 93-785.92.31 Fax: 93-731.60.43 Premi -· --T- CAIXA D'ESTALVIS DE TERRASSA Persones. Servei. Qualitat. TEM A n rememorar el centenari del naixement de dos dels més il·lustres representants del Grup dels Sis (Arthur Honegger i Darius Milhaud), sembla oportuna una visió global tant de les personalitats individuals que el van integrar com del conjunt de trets que marcaren la sensibilitat d'una època històrica dc la música francesa. Una època històrica, òbviament, perquè ja pertany al passat i, doncs, no té sentit rebutjar-la d'entrada en nom d'un dogmatisme estètic de signe oposat; de la música francesa, perquè respon a una sensibilitat íntimament arrelada en un àmbit determinat. Sense tenir en compte una ubicació geogràfica (i el factor generacional), difícilment podríem comprendre aquesta aparent babel de la música d'un segle que gairebé és a punt d'acabar. Pensem només que el Pierrot Lunaire de Schonherg és contempm~ani del Daphnis ravelià (1912); els ]eux de Debussy de La Consagració de la Primavera de Stravinsky i de les Sis bagatel· les de Webern (1913); Les mariés de la Tour Eiffel (Púnica creació conjunta dels "Sis") del Wozzeck de Berg {1920); o que La Création du monde de Milhaud, el Pacific de Honegger i Les biches de Poulenc ho són de El Retablo de Falla, de Das Mnrienleben de Hindemith i del Psnlmus hungaricus de Kodal) (1923). llom podria ampliar indefinidament aquest jor! De fet. no és ('asual qm• els dos movimeuls grueradors d~ la música dd srgle' r e'\.pressionisme i l'impressionislnt> (rom, més tard, la petita revohwió posLimpressionista dels ""Sis") hagin nascut, res¡wctivament, a Viena -i no a Berlín o a Praga-, dc la crisi de la societat burgesa liberal dels Habsburg, i a París -i no a Roma o a Ginebra-, de la restauració del' esperit atàvic de la música fran('esa, com a apèndix -el primer- i com a reacció -el segonal Romanticisme gf'rmànic. En qualsevol ras, la trepidant i despreocupada vitalitat cosmopolita del París de la dècada dels vint es correspon de manera inefable amb l'esperit primigeni de les propostes sonores dels "Sis", malgrat que tots ells manifestin, individualment, temperam<'nls i interessos musicals molt diversos, que tenen una lògica correspondència en l'evolució posterior de la seva obra; els uneix, però, la força d'una joventut irreprimible i poc convenc·ional, de vocació desmitificadora, la qual viu intensament un moment que encara no pot presagiar la tragèdia futura de la segona confrontació bèl·lica europea, una punyent realitat que posarà fi a una època i tindrà unes inevitables conseqüències d'ordre estètie. i -~ ¡: 9.5 ..• ~ ~- 1: I TEM A Els 11 Sis'' frances·o s, la sensibilitat de la ioventut daurada dels feli,os anys vint pe r LLU IS Ml LLET ' 'll e vingut al món molt j ove en un temps mol t vell"; amb aquesta frase, Erik Satie (1866-1925) volia, potser , justifïcar la HC\ a posició emblemàtica però marginal cn l'el!weuu musical francesa del seu temps. De primer· cnllut•r·nat prr· Wagner· i Chahrier. aviat fou conscien t qu r <>l pot!tos wagnerià era ben aliè a I'espcr·it de la mírsi<·a francesa. De personalitat enigmàtica i impt'netrable, al mateix temps d'una dràstica aust<•ritat i d'un irreprimible caràcter pr·ovocutiu, dotat d'un inefable sentit de la ironia. patt·nt eu els títols dc les seves obres (Trois morcea ux en forme de poire o Pr·éludes flasques po ur un eh ien , per exemple) i gnjat pet· la sensibilitat més que no pas JH'I sentÏln<>nt, intueix que la música ha de fe r servir uns mitjans representatius d 'alguna manera anàl.egs al s emvrats pictòrícament p er Monel, Cé:t.annc o Tolo use La u trec. Fins i tot Debussy (la Lr·ajcctòria clt•l qual depassà notablement d e la Satie) no restà indifer·ent, en un moment, a la seva lliçó: l'esperit humònic de les Sarabandes i de les Gynuwpédies (dues de les quals va orquestrar l'autor del Pélleas) no f s pas absent del primer estil del capdavanter· de l'impressionisme musical. Ohjecte de marcades fòbies i fílies per part dels seus contemporan is i successor:., ningú, però, no pot negar a Satie el paper històric de pioner d'una no>a sensibilitat i clt• virtual Líder d'una generació de compositors franctsos. L'any 1917, J'cstrf>na parisenca del ballet Parade (una <"Ol·laborarió de Cocteau, Picasso, Mas sine i Satie), que aportà la novetat d'un aire fresc, al mateix temps "naïr ' i provocador, i al qual es va aplicar, ]WJ· pr·im<'ra vegada a un espectacle, l'eticru<>ta cuh ista, JII"OVOCà UD d'aquells escàndols (d ' or·d rt> estètil' , social i àdhuc polític) que fan època; un gr·up dc joves músics, auspiciatpet· cercles litet·aris i intcl·lci'Luals, se senti atret per l'esperit de l'oiH"a, que trem·ava amb els paràmetres consolidats dt> la c·ultura cstahler·ta. ParaJ.lelament, hom e· cm fià al poeta Blaisc Cendrars la secció musical de les ·"Éclitions de la Sirènne'· (difusora dels novís- Erik Satie sims poetes: Apollinaire, Max Jacob , Cocteau, etc.) i aquest organitzà unes sessions poètico-musicals amb joves c:ompositors i poetes de la nova avantguarda. Aviat els músics s· aplegaren, a l'entorn de Satie, en un gr·up propi, autodenominat Les nouveaux jeu nes : p rimer GE'orges Auric, Louis Durey i Arthur llon<'gger; molta viat, Germaine Tailleferre i Dariu10 Milhaud (condeixeble de Honegger al Conservatori, ja a utor d'obres notables i secretari dc Paul Claude] a l'ambaixada francesa del Brasil) i, finalment -dc la mà del pianista català Ricard Viñes-, Francis Poulenc . Només un fet anerdòtic, pet·ò, va cousagrar un Jtorn qnc va fer fortw1 a per designar el conjun t d'aquests sis com positors, fruejas'havien posat dc moda en <'ls ceJ·cles mPs selectes d ' tma societat que, amh l'ert l'snohismt', formava la clientela hahitual rlt> les a vançadt>s a t·tístiques parisenques: un article d'H,•nri CoUet, publicat ell6 de gener de 1920 a la IEM A .Els "Sis" el 1953 • .A.seguh Jean Cocteau. D'esquerra a dreta, drets: D. Milhaud, G. Aurlc, A. Honegger, G. Tallleferre, F. Poulenc, IL. Durey. revista "Comoedia ,. , titulat "Una obra de Rimsky i una obr·a de Coc lea u ... Els Cinc russos i els Sis francesos''. A això eaJ afegir· el suport de J ean Coctea u, company de viatgt' i amic personal de les figures més emblemàtiques del món literari, pictòric i musical mfs progressista del moment (MILx Jaco]) i Apollinain~, Modigliani i Picasso, Diaghilev i Stravinsky), qui, en el manü.est /_,e Coq et T'Arlequin posà una incisiva inlt'l·ligèneia i tms dots comunicatius umats al servei el els icleals que volia imposar als se·LlS delfins amb Les paradoxes més agLLdes, agressives i rlesmilificudorcs. L'actuació eor·porativa del grup tu1gué una vida cfunera, tan breu rom diverses eren les més íntimes afmitats estètiques i temperamentals dels seus membres; l'única manifestació conjunta fou la eol·lal)Oració de cinc d'ells (Durt>y abandonà molt avial el gt·up, pN· establir-se al sud de França) en la música de l'espectacle ideat per Cocteau. representat ellS de juny d<' 1921 al Teatre dels Camps Elisis de París pels Ballets Suecs, Les mariés de la tour Eiffel (Am·ic· va csc l'in rel' obertura. Poulenc el discou.rs du général, Germaine Tailleferre una quadril/e, Milhaucl una marche nuptiale i Ronegger una marche.fttnèbre), tot plegat ben poca cosa per assolir una minima rr.prescntativital. Aquesta cireumstància nou exclou, però, l'existència d'tms ltcts comnns, cl'algmta manera representatius clt> l 'espel'il mu,s ical que animà el grup: el podem veure, per exemple, en la totalitat de la producció dc G~>m·gcs Au ric 1 en les oh res de Francis Poulene clatudt>s entre 19J 8 i 1925, a Le boeufsurle toit o La créa t ion du monele de Da rius Milhaud i, de manera mé!l episòdica, en algunes pàgines d' Arthur Iloncgget·. Fou prec·isamenl llon e~ger, poiSI'l' per· la sc•' u ascendència snïssu i malgrat lt•s petjades e"idt•JllH dt> lat;('\ a fonnac·ió parisenc·a. aquell qui m(.s as!'.imílà les inOuèneic•s de la tradició <~entreuropea, d'una banda, amh una vcwaei{l]í,·íca que necessitava el suport d1' gt·ans tcnws i li féu mc1·<'ixer tma c•nvcjabJc popularitat, d<' l'alt•·a, pe1·la tendf>nr·ia c•stnwtural <flit> el clominà com a eompositor i el convertí en nn simfonista rdlevanl. En <:anvi, 1·ls mecanismes de la inspÍI'ar·ió de Darius MillJHtul rt>spouen als pan1nwln~!i dc la c-uhunt llatina; ell mateix es defiuí r·om u "fraH<·c'.s de Provença, de r<'ligió jueva"; l'nm a provençal, sentí atracció per diversw¡ foJidun•s mt'ditcnanis, d'un mediterrani que va d!'lmigrlia <lc• França a brat>l i nt-riha. fins i tot, t'fi una singult11·t•·ansgressió. a Ri o de Janeit·o i a Nova Orleans: JWr la St'Va ascendència espiritual ju<>va, apot·La, malg1·at ccr·tes apareuct>s, una pPculial· gr·av1•tal, nn humanisme que certs flirLc•igs amb J" clc•mcnt exÒtic·. tan ('al' als S<'llS COmpanys de gntp, no ac·ons<>~ll<'Í'X<'n ofegar; paladí de la politonalitat. la densitat el<' la seva l<>xlura harmònir·a no li t•e,;ta tr·anspurrrwia ni lhtminoRitat i contras ta (en un trilmt espout au i a l ~ itlc•als eomUJlh del grup) amh Ja simplicitat diatòuir·a de lt•s melodies i amb l'absència de gt·ans dt·senvolupauwnts temàtics. Franc·is Poulenc i, solwetot, Georges Auúc, enearn<'n dc tmlneru méH pura i c·mblmnàtiea el paradigma d<' Ja nova sensibilitat franc('sa de l'època de l'interrt•gn<· h~l·lic (•uropt'H i són fruit d'una cultura ut·bana, intt'l·ligent però no pas intel·lectualitzaclu, esponhlnin. sovint ingènuament impe•·tinent pen) SE'lli]Wt' diàfana, directa, clara i propor<'ionada, st•nsl' prej udiC'is ni intencions alna- gat! es. TEM A (E l dt·cut·¡, dt•lll·mps ha marginat els dos compositot·s rt>stants quf' formaren inicialment els "Sis,.: Louis Dut't') ¡;wguí un camí indf'pendent i passà del ''satisuw'' a Ja atonalitat; i Germaine Tailleferre, després d'unAbrillants estudis acadèmics al Conservatori dt' París, de descobrir Satie i r ebre els consells de Koechlin i de Ravel, trobà un llenguatge personal en un Ct'rt neoclassicisme.) L'esperit d'una dècada 32 .J52 Potser s' h11 pa d~1 t massa dè les evidents difer ències entro aquests compositors, en detriment dels lrctH comnn!l que {a part d'un exemplar i entranyable sentit clt' l'umista t) els van unir i que, en darrer tcnnc, uerf'ditcn la seva cohesió com a grup. En primer· lloc , visqueren una mateixa situació històrica i gcogt·àfïca i sentiren, tots ells, la n ecessitat dc d esmarc·ar·-se dt> les dues tendències dominants en aqueU moment: el mmanticisme tardà i l'intpres ionisme ; entre el Tristany i el Pélleas, l'evasió era dificil; el descobriment de Satie i les consignes de Coctcau els ajudaran a resoldre I 'impasse des de gustos i propòsits estètics força diversos, que tenen , però, un denominador comú: la voluntat d 'allilierar la música de la feixuga càrrega del segle romàntic i de d eixar el cul-de-sac dels perfums evanescents d'un impressionisme, que ja havia esgotat el seu tor·n històric , per crear una música desproveïda de sentiments "sublims" sobreentesos, planament realista i comunicativa, orientada a una certa restauració d'aquell esperit clàssic francès que, en paraules de Milhaud, es podria caracteritzar en termes d"'una certa claredat, una sobrietat, un descans, una mida en el romanticisme i una preocupació per les proporcions i la construcció d'una obra, un desig d'expressar amh nitidesa, simplicitat i concisió" . Tot això no és producte d'tm projecte estètic premeditat sinó que sorgeix naturalment de la vitalitat d'una joventut ir-reprimible i hedonista, turbulent, alegre i imaginativa. ci\ ilitzadament insolent i desimbolta, que viu aquella il·lnsòria edat d'or. inaugurada amh l'acabament de la guerra de 1914-1918, una època C(lle semhla presagiar una pau i felicitat eternes, (rue ja no creu t'n el romanticisme i s'aboca àvidament al jazz, en la crual els compositors s'acosten a l'esperit de la música de la fira, el circ i del mnsic-hall i els poetc•s, pintors i músics més t·epresentatius rivalitzen a sot·prcndre's i participen conjtmtament en els espectacles de Scrge Diaghilev, l'empr esari i mecenes, responsablf', entre altres coses, de la fama uuiversal del primtw Stravinsky. Cal comptabilitzar entt·e els mèrits de Coc tea u el d'havt•r e: reat , en tre músics,pintors, poetes, eoreògrafs, ~~:~t·f>nt)gr·afs, etc., una platafo1·ma col-lectiva d'activitat corn partida , no solament per a la realit- za<'iÓ d'espectacles concrets, sinó també per al disseny d'un projecte a rtístic global altament reprel;E'ntatiu i definitori de la sensibilitat d'una època. P t>r la seva banda, els compositors dels "Sis" van acreditar un gust exquisit i infal·lihle en escollir els millors poetes i escriptors francesos d el moment per al fons literari de les seves composicions: a part de la eoneguda col·lahoració Claudel-Milhaud i Claudel-Honcggcr, Cocteau-Poulenc i CocteauMilhand, cal esmen tar els noms de Jammes, Apollinaire, Eluard, Max Jacob, Cendrars, Supervielle, Aragon i Ratliguet , entre ahres. La petita revolució d'uns nois de casa bona De fN, una mirada en profunditat a la producció dels compositors del grup no permet d e reconèixet· una força innovadora que explorés carnins inèdits en la història tle la música, una ruptura de llenguatge anàloga a la que van impulsar els artistes coetanis en les arts pictòriques o poètiques, malgrat les aparences de novetat i el to mordaç i desembarassat de la seva música, en consonància amb la inefable actitud personal que van representar, de vegades amb tanta causticitat com tendresa i innocència. En aquest sentit, potser Cocteau, en el seu rol irreprimible d'agitador cultural, ham-ia desitjat uns deixebles més radicals i rebels, per comptes d'aq-uests xicots encisadors, perfectament integrats en nna societa t que no pretenien pas canviar , sensibles a l'elogi, discretament elitistes i sociables, r e]Jrcsentants d'una "ga uche divine" que, amb el temps, esdevindria clàssica i, fins i tot, hauria pogut aspirar a les confortables poltrones de les acaclf>mies oíïcials; uns nois que van aclamar frenèticament la sorollosa estrena de Le Sacre de Printemps de Stravinsky i arribaren a sentir una certa curiositat pel Pierrot lunaire de Schonber g, sense abandonar substancialment, però, ni el seu llenguatge natural ni el seu tar annà. S'ha dit Cfllt" la generació francesa dels anys vint va portat· a terme la "petita revolució postimpressionista", i f> s que els artífexs d'aquesta comesa van IWr. <•n t'I fons, uns r·estauradors de les virtut.'! de l'esperit del classicisme francès i, en aquest sentit, r is hereus de Rameau, de Cou perin, de Berlioz, dc C hahl'ier. Fins i tot, en algun cas, no rebutjareu una lleu influència de Debussy i de Ravel (a qui Coclc'an havia distingit amb unes crítiques tan ferotge~\ com injustes, que va matisar en la seva maduresa) i van apostar, per sobre de tot, per una músi<•a a<·cessilile, no pas innovadora a ultrança però sí cond imentad a amb l"spècies, sàviament detonant i alliberada de qualsevol vulgaritat per la grària d'nua distinció subtil, fnút de la noblesa innata d'una sensibilitat aristocràtica . TEM A trac.-io n~ per al Francis Poulenc Les grans figures Aqu estes consideracions no són obstacle perquè els consider em no tan sols com a curiosos representants d'una època que ja ha entrat en la història , sinó tamb~ com a compositors d'innegable p es específic en el conjunt dc la música ft-an cesa d el nostre segle; arnh més raó pel fet que la seva activitat creadot·a no es limità a la d ècada d els anys vint, ja que tots ells van r estar actius fin s a ben superada Ja meitat del segle i la seva obra va sofrir un procés de cristaHització, de maduració (amb la conscièn cia direeta dc les conseqüèn cies socials de la Segona Guerra i dels con·esponents canvis estètics que la nova situació pt·opicià) sen se, per això, dimitir la pròpia, autèntica j personal naturalesa artística. Am·ic i Poulenc . <'Om a figures més genuïnament franceses, d'una banda, i Milhaud i Honegger, d'ambicions més cosmopolites, de l'altra, són, doncs, els quatt·e gran s músics francesos de la seva generació. Caldrà, per acabar, fer un esment particular dels dos primct·s, ja que Honegger i Milhaud són evoc•ats se:>paradament en altres articles d'aquest "dossier", amb motiu del centenari del seu naixement. Georgt~s Am·ic p ersonifica de la manera més paradigmàti<·a l 'esp eri t primigeni dels "Sis''. Conegut del gran públie com a compositor d e partitures rom e rc ~ia l s, mndèlicrucs en el seu gènere, per al cinema (A nous la liberté, T.'Eternel Retour o Moulin Rouge, que inelou aquella cèlebre cançó que, bé que no doni la mesura de les seves facultats més refinades, el va fer famós a tot el món), també ha desenvolupat l'ofici de compositor amh moltes il·lus- tt•a lrt'. r l:\ssit• i morlern , i nomhro~o~ ballets, t>n tn• t>l~ qnul~ L 'ét·entail de Jeam1e. del 1927. Hl ft•t· un 'c•rtadcr im¡uH·te. La se' a oh r a d · autèntit•a <Tt'at•ió no Í's pa-. molt nombrosa, i mo~­ tr·a alte n1atÏ\ unwnt diH•r-.ns vessants del sc•u c·uràcter (u u 1\.nric· 'lUl't'ltstie i imprrtinent , fidel segu idol' de les pat·ado"\.es eh• Le Coq Pf f', lrleqnin, un Am·ic de t<•xtura tran¡,parent. d'nn estil melòdir ple de gr àda , de qualitat quasi rnv<'liana , un Au riC' d ' harmonies àcitlt's o, encara, un Auric <JUC eus sorprèn, arnb gran cronomia de mitjans, en <·cr<·nt· contrastos i op nsi<"ions l'Ítmiques dl' llinatge s tl·avinsk yà) e· om si Lingu fs un Ct'rt pudor en most rar t>l seu ros tn• V(~ J·itahle. En tlt>finití va, un compositor que pot donat·, tm c·ada m oment, partitures d e <JlHIIitat insOSJJilad a . La figur a dt' Francis Poult>nc, tal com podc>m constatat· avui a mb una visió global dt> la st•va oh ra , d epassa considt•rablt•men t la imatge tòpi<'a d 'un composito1· menor, hàbil pe1· a la desmitifiC'aeió dels grans tenu.•~; i dotat només p er a la caricatura i la sàtira. Poulen<' <·oneix la música de Debussy als 10 anys, i s 'entu~:oiablna umh eh. Lieder de Schuhet·t i La Consagració de la Prima t'era als 15, c¡uan eomença a e~tudiar el piano am]> Ricard Viñes. E l contacte amb Satit> l 'immunitza de vel-lt>ïtats wagneri::mes i impressionistf's i, dt'aprés de Set' mohilitza t dm·an t la primen1 gu erra mlmdiaL treballa amb Charlt's Koe<'hlin ( 1921-1924) i assoleix un èxit decisiu p et· a la seva eaJTt't·a amb l 'estrena df'l hallet Les Biches, e ncàn·ec~ de Diaghilev. La seva produceió , dc més de 150 obres, m ostra uns interessos musicals m(utip les : hi podem trobar un eslilvrirnari i epignun àtie (L e Bal ma.squé, U<' 1932), rertes recreacions del div uit ft·ancès (Co ncert per a clavicèmbal), que segueix la moda neoclàssica de l'i>pot'a, un fort instint teatral, patent en tres òperc:; de contingut diver s - Les mamelles de Tiresias. sobre Apollinair·e (19,14), Dialogues de Carmelites. sobre Brmanos (1956) i La voix hum.a.ine. sobt·e Coc·trau (1959), etc. Pt>rò 1e:. sevc•s afinitats més íntimes i les sevrs inflexions més trnclt·t•s (II'OC'Nleixt.>n del seu amor als poetes franc·esos, esc·ollits amb un rrfmam ent excep cionaJ , i f's c·oncreten en una extenc;a i inefable obra liederÍ.'ïtica, que l'anetüta. a més. com un dels melodistes fra n('(•sos més crmrlific-ats. D'altra banda, Poulenr ens ha df'hatuna significativa producció per a cor, rcligioAa o profana, que ocupa un Jloc pr·ominc>nt en la litC'I·atur·a coral df•l nost1·e segle, des de la cantata per a dohlc f'OI' mix t a capp ella, Figure humaine (194/1.), amh 1ext dt' Paul Elua1·d, fins a l 'exquisit Stabat Mater (estrenat al FestivaJ d'Estt·asbw·g de 1951 i lwn c>orwgut del públic de Barcelona), el qual és Ull ll'slimoni de la darrera serenitat del comp osi tot· i cor·ona idc>alment una obra que, certament. va conwn\ar per uns camins molt diferents. .t-• ¡: 9.5 33 l;j3 TEM A Jean Cocteau i el Grup dels Sis per JOAN•JOSEP THARRATS mh la múltiple projecció de la seva personalitat, .Jcan Coc tea u va posar en evidènciu la impel'iosa necessitat de l'art ista modern dn prendre part en totes les man.ifostueions rlc la nostt·a època i anivellar, almenys, Iu ma rcudu dcsp1·oporció que hi ba entre les faJ.leres espil'i tuals i les fo r res d'origennatural. Com el geni dc Da Vinci, Coctcau posseïa aquella privilegiada percepció que podia recollir, en un gest decid it, It-s mi ní1scu les i abt·acadahrants partícules que els astres van sembrant en el rodar del món. Jean Coet ea u fou eminentment un touchè à to ut. una mena de tastaolletes diví i constant. Des de 1'intent dl' El déu blau, tm baUet imaginat l'any 1911 -amb música de Reynaldo Hahn- , el poeta va intentar meravellar i desconcertar el públic. '·Sorpr~n-mc -li havia demanat Diaghilev-. Espero que m'enlluernis!''. La f"U t-ret·a de Cocteau oo ha deixat mai de torbar -nos. Eu la primera guerra mundial, va desconcertar J'Estat Major allistant-se a una base d'amb ulàncies i fent-se adoptar pels fusellers de la marina. Va sobtar al públic de París realitzant exercicis acrobàtics aeris damunt la ciutat. Tocà en un conjunt de jazz, a Le Boetú sur le Toit. Fou fundador de la r·evista "Le Coqn, amb Georg<'s Am·ic i Raymond Radiguet, aquest darrer, el seu amic més íntim, que va morir a la flor dels seus vint an ys, quan acabava de publicar la sorprenent novcl·la Le diable au corps. Jean Cocteau va destarotar. encara, els afeccionats a la boxa, fent d'empresari, per a dotze combats, del famós púgil Al Brown. Com a viatger obstinat, Coc tea u va donar la ,·olta al món, en vuitanta dies, per no ésser· menys que Fileas Fogg... l\1algrat lf's dificultats qur li varen posar ~ouns amics perquè per dés la juguesca, va t·ctrobar el punt de partida, només amb dt"u minuts de retard. Jc>an Cocteau ha c>stat igualment un dels grans del cinema francès, amb films com Le Sang d'un Poète, el mimodr·ama Le )eune Homme et la Mort i La Relle et la Bête. Ha dibuixat i pintat amb millor en tusiasme que molts professionals i ha realitzat una bona col·1ecció de tapissos . Prenent l'anencadu d'un Matiasse o d'un Rouau1t, o com un faraó pintant el setl propi cenotafi. Cocteau va realitzat· unes decoracions murals a l'església de Villefran- A 95 34 454 1'} lC-SUI"-IIlf'l". El gust subversiu, llançat contra el corrent aleshores establert fou donat amb Parade. Picasso volia demostrar q ue el Cubisme no es limita va al rl'ctangle del quadt·e, sinó q ue el sen camp d'acció no tenia ft·onlen:s. No sol ament va realitzat· el teló, els deC'orats i d vestuari d'aquell ballet. Va introduir, encant, l'esperit que animava el Cubisme a la companyiêl de Serge Diaghilev. Comparat amb Paracle, el balli"LSchereznde no havia estat res més c¡ue una arden t festa sensual. Parade fou una aventura en la qual Yaren intervenir rinl' personatges: Diaghilev, el promotor i organitzadot·; Massine, el coreògraf; Picasso, l'animadot· dels colors i de la consciència de les formes: Erik Satie. r au tord'unamúsicamaisonada: iJean Coc tea u. que Ya tenir la idea d e r espectacle (que va entronitzar encara Picasso) i que assolí un guió literari, en principi tan enrevessat. Una setmana dc conversacions amb Cocteau va constituir. per a mi, tm dels millors incentius d'unes hores amicals. El seu brillant joc de paraules, les precises i subtils definicions, el sen monòleg gairebé continu, m'oferiren la pauta i la claredat moderna del seu pensament . El vaigronèixer aBat·celona,l'estin de 1953. Era el seu inici al nostre país i vaig ésser el primer que el va guiar per la nostra ciutat. La trobada tinbruélloc al Cluh Nà ulic. P rocedent de Saint Raphael, Coctea u venia acompanyat de la seva amiga Francine Weisweüer. Ambdós esperaven l'arribada del iot Orfeu, que havia de resseguir la costa mediterrània fins a Algcsit·cs, un viatge que va ésser demorat per problemes de mariners. L'amic Albert Puig. aleshot·es animador del setmanari "Revista". que en aquells elies estava molt enfeinat, em va confiar que. dur:mt la seva espera, acompanyés el poeta. VaigconòuirCocteau al Parc Güell, a la Sagrada Familia i a Ja Pedrera del Passeig dc Gràcia, on -<:om a bon francès- Cocteau em va assenyalar l'aoêllogia existent en el nostre Gaudí: els gravats i les pintures dc Gustave Doré; els dihuix:os de Víctor llugo; i les construccions del "Palau Ideal", de Ferdinand Cheval. Aquell recot·d va produir, en ]a vena poètica de Coc tea u, Ja composició Homenatge a Gu,uclí, q ue va formar part del sen recull ClairOúscnr. ¡Jublicat l'ê!ny 1954. Espontàniament , Cocteau em va fer ofl·ena d'un tex inèdit i un dihuix seu, amb un figuli del ballet Èdip rei, perquè es pttbliquessin a al revista ''Dau al SN •. Rc>l'ordo Cocteau, al Museu del Parr tlc> la TEM A Entusiasmat pt>t·la nnh.iea qtw aeaha\ a tl 'cseoltar, CoetC'au 'a dt>cidit· qtH' j:\ lun iu tmbat f'l C'ompol->itor del monwnt, pt'r al "t'U ball<'t Par(!(/(>. El Gall i l'Arlequl Cocteau al Museu d'Art de Catalunya (Foto: F. Català-Roca) Ciutadella, i a la sal u dedicada a Picasso, on el poeta recobrà els dies cle joventut del seu amic pintot. Ens trobàvem davant <'1 Retrat de la senyora. Canal.s i la viva imatge del ballarí Massine, pintat a Barcelona a l'època de presentació de Parade al Gran Teatre del Liceu. Al Museu d'Art de Ca talunya, el fotògraf Català Roca va captar, cncat·a, curioses escenes del poeta, dialogant o competint amb els àngels i els sants dels frescos t·omàn ics de Taiill. En el seu diari Le Passé Défini Cocteau registra aquella visita amb les paraules següents: "Anada al Museu d'Art Modern. El que més m'apassiona és la pintura dolenta. Visita al Museu d'Ar·t Rornàrúc deMontjuïc,que és admirable i que, aquí, sembla no interessar ningú''. Cocteau em féu recordar, encara, mentre al Museu anava acaronant un cap dt> bronze de Picasso que, amb expressió burleta , havia esculpit GargaHo: "El primer esbós de Para.de fon el projecte d\rn ballet titulat Davi.ddf'l qual vaig tenir idea l'any 1914. David no va ésser mai realitat." El poeta havia assitit, un dia, a un concert on foren presentades algunes dc les obres piatústiques recents. Ricard Viñcs, el nostre excel·lent con certista lleidetà, i Erik Satie tocaven, a quatt·e mans, rls Morceaux enforme de poire d 'aquest darrer. S' h a dit qtu' en•n titlli eulla tle petits diletants. prt>sumptUOMlH, dili~t•ntl'> a t'I1HC'I1) ara l 'aud itori cxpninwnts autoclitl à<·tit•s. \questa ohsN·vació en s sembla hcn <'xagt•nulu. O'ultra bunda, c•ls iutegt·anlR d'aqtwll gntp , conegut tambt> com una menu d 'Asso<"Ïu<·ió d 'Admit·ació Mútua, fo•·cn considerats t·om H nt·tiste~:~ d'avnn tgu anla quo pnrtic·i pavcnjnntKt'lluna multlÏXa aethitat. Rl ft~ l de pn•Lcntlt·t• fc••· una nirlu l'N' r·<•s tahli r l'ordr{' musil'alno pol hH vt•t· nuscnt ]H'r g<'tH'ració ~~S}Hln­ tània. Cal, abans, L<•nit· ~·u comptc1 l'entorn social i artíst ie quC' ds en volLa, Ja gu erra d el 19141918. i els a nys enfollits qut> podien marcar una extensió. Hem dt> pr~>guntat· nos, t'D<"IIl"U. si tllléll'ohet·tura ct·eatlora hatu·ia <'l>UIJHI~>siblt· si a hans no hagueskin t>xistit Stt'a\ insk y, Ddmssy. Rav<•l <• Wagner. i tam bé l'ombt·a protf'c tora d'Et·ik Sati(' i la ploma d ' un J can Coct<>au , c·om a animador rcll<>vant. Per comprendr<' millor els J'f'sulta ts definitius, cercant en altr·t>t; dimensions, s' hun d ·afegil· els noms d' Apoilinah·t>, Max JHeob. Pkusso. Bt·aque, Matisse, el Fauvisme, d Cuhisnw i, st:mp•·e, el dl" Mar·cel Duchamp. Man Ray df•ia qu<• " l'úniC' músic que t('nia u.Us, era Erik Sati<>". Acpt<'Sl, nasqué a leA nou del matí d'un mes d c maig. Quan d pianis ta lücard Viñes va interpretar d s Veritables préludesjla.sques de Satie, féu subratllar en la partitura: "Molt a les nou del matí", per marear el C'lima exacte d 'aquella composició i uvinPntt>sa. Pat·adoxalnwnL, Pl Gt·up dPls Sis P.slava, doncs, format per vujt pcrsonatges: Ceorgf's Auric, Louis Durey, At·thur llonegger. Da rius Milhaud, Francis Poulenc, Gcrmainc Tailleferre, .Erik Satie. com a pare espiritual, i .I can Coc·teau, elseu poeta i portaveu. Elllihre T.e Coc¡ et l'Arlequin (notes al voltant d e la música), puhlic·at r a ny 1918. ha servit com a manifest df'l Grup rlds Sis pf'r mat·c·at· i glossar la música francesa , c•ntrc ducs gtwrTes. Escrit per Coctcau, la publicació va cl(•dicada a Ceorgcs Auric. "Admü·o els Arlequins cle Cézanne i de Picasso -escrivia el poeta-, però no m 'ab•Tada L'Arlequí. Porla un llop i un vt>~:~ tit d~> tols colors. Després d 'haver t·enegut el e ant del gall, s'amaga. És un gaU de Ja nit. Per conlra , eRthno el gall veritable, pt·ofundamcnt virolat." Si Coctcau f'Scull el Call i l'Arlequí, és perquè simbolitzen els dos rostres de Janus: una cara dirigida cap a I' avenir. i J'altra cap al passat; una nocturna i l'altra diü•·na. Coet eau no era un musicòleg, pet·ò evitava parlar d'allò que no era de la seva in- 35 155 TEM A 36 ·J.56 c·umlll•nl'ia. Dl'ixava als I"Spt>rialistes t'i compte dt'ls <·olor!- qw• irisa la perla. Com mu·m veient, Erik Satie era una font de salut. Esta va so' int dt• gaita i constant plasenteries. a rc>stil dt>l St'\1 nrnic Sa ntiago Rusiñol. Era la seva astúeia Jll't" no aparentat· un tipus massa formal i set·iós. L'any 192-1, acp1csta v~>gada st'nse Cocteau. Massine ft-u la rot·rogt·afia de Mercure, un nou ballet amb música dc Satie. Picasso no solament en va dihuixH t· t'ls dc('orats i els figudns, sinó que en va dirigir tot el muntatge. En1 una altra ocasió d 'allibemr la dausa cle lt's seves fórmules clàssiques i eonvl'rt it· MPrcw·e, gairf.hé, tm un espectacle de mimiea. 1~ 1 jnny dc 1921, ciu e dics després dc Mercure, Diaghilev Vtl cstt·cuar Le trairt bleu. L'argument era dt> Coctt•au i la música de Dar:ius Milhaud. L 'est'tUtor La u rens va dissenyar els decorats i la modistu Coco Chanel el vestuari. Picasso realitza el teló amh què va c·omt-nçar l'espectacle. Arran del triomf del Front Popular de l'any 1936, a les clt>ccions cc>lebrades a França i a Espanya, es va triar 14 ]uillet, una obra de Romain Hollanò que volia rememorar els esdeveniments de Iu revolució de 1789. L 'espectacle fou millorat amb música d 'Auric, Honneger , Ibert, Milhaud i Roussell. Fou presentat al T eatre Alhambra de París . El pintor Francis Picabia s'havia compromès a no treballar mai per a cap ballet. Erik Satie el va decidir, finalment. Fou el primer pas de Relóche, espectacle del t{ual Picabia no seria solament el deconH.Iot·sinó e) que aportada la idea de l'argument. Relache uuia per subtítol: "Ballet instantaneista en Jos actes, un entreacte cinematogràfic, i la cua d'un gos". Entt·e altres participants, a més a més del conjunt dels ballets suecs, creats per Rolf de Maré, hi participaren René Clair, RoJf de Maré, Marcel Duchamp i Mau Ray, que intervenien en un joc d'escacs, a l'airelliure, sota la pluja inoportuna d'una mànega. Georges Auric era independent per naturalesa. Quan Cocteau li va dedicar Le Coq et l'Arlequin, el músic dc Lodeva acabava de complir 19 anys. Fou deixeble de Vincent d ' lndy. Va realitzar els ballets Phèdre i Les Matelots , aquest darrer amb figurins i decorats del pintor català Pere Pruna. Per al cinema realitzà el fons musical de À nor.ts la liberté , de René Clair. Però en tota una vida de treball rigorós no va aconseguir l'èxit multitudinari d'un vals que va escriure, en una sola tarda, i que va servir de leitmotiv del film Mou/in nouge. Era una narració que va dirigir John Jluston, l'any 1953, sobre alguns aspectes de la di~:~sortada vida de Toulouse Lautrec. "Seria pot~> e r feliç un minut -havia dit Auric- si pogués compondre una música que es toqués, entre la una i let~ quatre de la matinada, al cantó de la plaça Pigalle." Lo nis Durey. Es va retirar massa aviat. d<'sprés d'uns anys dc soledat laboriosa . La seva modèstia no lligava amb la seva lluita i entusiasme musical. Pt>r n ell. el grup no tenia altra fmalitat que ésser un gt·up d'amics i no de tendències. Arthur Honegger tenia una fonnació excel·lent. E ntre la seva millot· producció cal esmentar El rei Drwirl, Pa('íji<: 281, Cantata de Nadal, San Francesc d'Assís i l'oratori ]eanne d'Arc au bflcher, anu} te:ll.t dc Pattl Claude]. Aquest darrer, dirigit per Robcrto Rossellini i interpretat per Ingrid Ber¡,,rmau, constitueix Ull dels :millors records de les inl'et-pnlta<Jions qne hem pogut veure al Teatre del Lir.eu cln Barcelona. Darins Milhaud. Féu llarg!! estudis a Ais d e Provença, Ja seva ciutat natal. Saudades do Brazil, S~tit e provençal, Le Boeuf surle Toit i el ballet La creació del món. amb decorats de Fernand Léger, figuren entre les partitures més significatives. Eu vt>ure que no havia nascut per a virtuós va d eixur t>ls SE' n s estudis d e violinista. Fr·an<'is Poulenr. Autor de l'òpera Diàlegs de carmelites, Concert Campestre, el drama surrealista Les mamelles de Tiresias, Les biches, ballet amb decorats de Marie Laurencin i La voix humaine, monòleg sobre un text de Jean Cocteau. Seguí els cursos de Ricard Viñes, a París . Germaine Tailleferre. Formada amb Da rius Milbaud, va preparar, al seu torn, un gran nombre de compositors. Autora d'alguns reculls de música de camhra i d 'escena . Com a obra d'exaltaciópiauística cal remarcar el concert Ballade. Amb el títol de Les mariés de la Tour E~ffel, l'any 1921 donà lloc a un espectacle de .Jean Cocteau, dedicat a la solemnització dels seus companys músics. "Auric , Milhauò, Poulenc, Tailleferre, Honegger: he posat el vostre ram en e] mateix gerro' •, va deixar CII<'J'lt Coctcau. Sembla que el Grup dels Sis va deixar d 'existir, si més no oficialment, el192L Amb tanta activitat, no va ardhar ni a tm lustre. Cocteau va fixar la mort de Raymond Radiguet (1923), com a punt final. El poeta m'havia dit que morir no l'espantava, ja que havia mort moltt's vegades. L'adéu del seu amic, el més f'nyorat d c tots, fou certament un d'aquells darr ers sospirs suprems. Quan en ocasió de l'estrena de La Consagració de la Primavera de Stravinsky l'any 1913, a París es va produir un fort escàndol. Jean Cocteau va aventurar, en aquells moments, unes certes reticèncie!l : "el teatre ho corromp tot, fins i tot un Stravinsky. Voldria que això no marqués la nostra amistat. Considero Le sacre du,printemps com una oh ra mestra... "; però Cocteau deixava entendre <fUe, el compositor rus, s'havia de guru·dar d'un certe embruix wagnerià. Aquest paràgraf, com es pot imaginar, féu renyir ambdós artistes. L'any 1926 Cocteau es va reconciliar amb Jgor Stravinsky, escrivint per a ell un Oedipus Rex, traduït aJ llatí. TEM A Arthur Honegger o la pinzellada heterodoxa al bell mig del Grup per JOSEP CASANOVAS s compleix enguany el pt'imer centenari del naixement d' a([ltest compositor, que es va produir el10 de mat·ç de 1892 a El Havre al si d'nna família suïssa establerLa com a comerriants en arruella ciutat. Aquest és el fet biogràfic fonamental que dctet·minal'à els principals trets de la scv a personalitat artística i Ja singularitat atnb què va destacar entre els altres membres del Grup dels Sis. Pet·qttè, si bé és cert que serà un músic tipi<:ament ft·ancès i tma de les pedres angulars d'un instant històric precís per· al seu país d'adopció, no ho és menys que tampoc no es deslliurà mai dels trets d'una nissaga protestant de la Suïssa alemanya. És per això que serà, en bona part, el més germànic -o el menys llatí- d'entre els membres del Grup. Després d'uns estudis inicials acadèmics, va començar a escriure obt·es de cambra i, decidit a exercir com a compositor, va passar un parell d'anys al Conservatori de Zut·ic. Ja en els anys immediats a la guerTa de 1914 es va establir. com molts, a París, pro vist dels antecedents pedagògics de les escoles de caire alemany; és a dir, amb tma simpatia envers el contrapunt de Max Reger i l'orquestra de Richard Strauss. Però ayiat féu la coneixença de Darius Milbaud i s'embarcà en la línia del Conservatori de París ien la tuto•·iu dc Koechlin, amb la conseqüència natut·al de sensibilitza•·-sc per a l' impressionisme. La desmobilització, els anys de la primera postguerra, i l'esperit d'avantguarda que havia arrelat dat-rera dels grans èxits de Stravinsky, el van dur als "Sis" a l'inici dels fectmds anys vint. De fet, haurà estat, segurament, el compositor més heterodox del Grup, perquè el seu avantguar- E disme serà molt més ~en uí i <·ereln·al e¡ ne af<>clal pd pinton•sqnisnw del music-hali. No es lliura inicialment de f«•t·la st•va J"I'S(H'<'tlva pat·tittu·a d 'e!)càndoL Le dit des jeu:r du mo11dc, on es nwstt·a amb tmn grapa extt·uonlinàt·ia JH'J" a l'f'sccna i amb combinacions inslnnuentnls tu·dides. Però aviat sorgirà la seva vcrituhl«~ ¡wnwnulital plt•na de s<·veritat, alit>na a les fdvolitats. Ol11·e¡.¡ t•t•marcahles i pet·manents c:om Ja honic:lcl Pastornle rl'été., t·ambé <i«•ls anys vint, ¡wr a OJ•t¡u<'litra d1• camhra, s'inspira en un vc·rs de Himh<tud però es mo¡.¡tt·a en una llum qtw continua recordant una vall alpina més que no pas l'esclat fi<· Provença. Es tracta d'una partitur·a amable-, iòt•al pet· als t[lÜ vulguin fer la coneixença d<>l rompositor·. Dl' ft>t, quan aquest féu J'(tltima estada a Barcf'lona a la darreria d<'ls anys quaranta, afE>ctut ja ¡wr·la doU·ncia que li havia de causar la mort al cap cie pocs anys, va iniciar el seu primer· concert amb aqtwsta Pastoral, com qui presenta un fill espceialnwnt t'stimal. Perquè potser només el pas dels anys em ha ¡wrmès de judicar amb major precisió i S('nSI.' pt·ejudic-is tots aquests composilor·s, i singularmt•nLIIont>ggeL Però, cer·tamcnt, no él) possible -al seu voltantuna excc·ssiva simplifkaeió , tal com sovint es pot llegir cn tantts monogntfiet>: la d'un Honegger francès (Coctcau-Claudcl) i la del germànic de les cantates dt·umàtiqucs (El Rei David i .Joana d'Arc). Tot és més compJexicomplic:at, per l'angoixa del compositor i l'ls dubtes que ens sorprengueren dtu·ant L'('snwntada estada a Barcelona i que poc dc-spr·és va c·onc•·etar en les seves famoses confessions a }e suis compositeur. Honegger sentia l'angoixa de la ct·eació musical en uns anys de forta l • ~: - .! - 9.5 i l J TEM A <Tisi atonal t•umig tlt' dut's guerres sagnants. La imatge mt>s convencjonal, per a una antologia dels "S is .. poclt·ja Í>sM·r aquella dels esmentats Dit c/Ps j('IIX du mo11Cie i la f'a storale d 'été, així com també t•ls l.iecler sobre els poemes de La forge. Jammt•s, Apolliuain· (els itwfable!; Alcools), Cendrars ( Pa,9 qtw a No 11ft } ork) i Coc te au. Aquestes primeres JH·oduecionH no difereixen gaire de les contempor ànit'S dc Milhaud o Poulenc que escoltarem en lol!l els recitals antològics. Distint serà més tard , quan H' id(•ntifi(•an'\ amb la serietat d e Claude! i retorni a Ronsard o Vc1·laine. Aquc¡;ta imatge del compositor de melodies sensihh•s R'cu fl·onta, ('Crtmnent, a la d e les grans produceionA d •·nmàtiques, en qnè sorgeix un cert anacrouismc•, t•om una enyorança de les velles cantates esd•niques franceses de fi de segle fetes pels t'terns aspirants al P1·emi de Roma. Així, El Rei David, de 1921, fou inicialment una música d 'escena per a con"ertir·-sc dt•sprés en tm "salm dramàtic·· en el qual retorna . en cam-í. al model de J. S. Bach i al <·onlrapunt escolàstic . Aquesta obra pràcticament de!1<'oneguda a la nostra terra podria ésser emblemàtica de les tt·oballes que el compositor féu en aquells anys, consistents en una simbiosi entre l'arioso-r·ecitat wagnerià i el recitatinbarroc de les passions i <'ls oratoris. Síntesi magistral entre un desig de simplicitat d e mitjans i estructura general an1h la força expressiva de les melodies i les complexitats ritmiques. Uns anys després es reprodtúria l' assaig d ramàtic amb la bella Antígona segons la versió de Cocteau, seguida pet· ]udith, Amphion o les A'uentures del Rei Pausole, un assaig reeixit en el món de r opereta feta amb gran sentit de la responsabilitat. Amb aquella Antígona es produeix la quasi coin cidència d c Ilonegger amb el dodecatonisme, deb'Ut a la seva agressivitat, ardidesa hannònica i rebuig sistemàtic dels intervals consonants. Però la seva obra escènica més divulgada és l'oratori]oana di1rc a la foguera. Data de l934i és elresultatd'una col·lahoració amb Claudel, que aquest en principi r ebutjà, però que ac ah à per r eeixir gràcies a una partitura del compositor que és un prodigi de síntesi entre el narrador dc l'oratori barroc i les tècniques més actuals de la veu i de r expressionisme centreuropeu. Compongué òperes convencionals que han tingu t una difusió limitada , o nul·la al nostre país. En aqueAt mateix camp de l'escena-ballet, música inciden tal i per al cin ema- féu tm treball incessan t, ja que durant tres lla rgues dècades fou reclamat amb insistència. Una vegada més r esulta paradoxal i c•ontradictori en aquest aspecte, tal com h o mostra la distància que hi ha , per exemple, entre la Aimfouia p t·eferida, Horaci Victoriós i la col·labo1·ació en els Cali ats de la rorre Eiffel o Skatink-Rink, per una banda, i la partituxa per al Napoleó d 'Abel Gam·e (de 1923) Le soulier de satin, de Claudel. p('r una altra. U n altrr aspecte pel qual ha passat també a la història dc la música és el d els tres Moviments simfonies que l'enllacen arn}) les escoles maquinistes de ravantgnarda dels anys d"entreguerres. Ben al ('ontrari dl' la Pastoral sor geix, ell923, la famosa Pac~fic 2.31, un eant a la més veloç locomotora d'aquelltc•mps. Anècdota única, gairebé, en la història , a 1'estil de la famosa Fundició d'Acer de Mossolov , fou tinguda molts anys com un exemple del rea lisme estètic socialista fins que insistí amb tm segon moviment simfònic titulat Rugby, que refereix les incidències d 'nn partit d'aquest esport. Però finalment , cl1932 donava aconèixel· un Ter·cermovinumt , aquest·a vegada ja sense títol anecdòtic, amb el qual volgué expt·essar el rebuig de les interpretadons exclusivament realistes de la seva obra precedent. Per a Honegger , el fet vàlid dels tres moviments seria només l'estudi del moviment sonor, d el tempo, t{lte r n el cas de Pacific 231 és, en efecte, magistral. Tot un procés dilatat d'inici pausat, i d'incremeut su ccrssin del moviment fins a assolir la galopada vertiginosa i retornar a la desacceleració, es produei"< sense incrementar sensiblement el tempo r eal d c la peça, només amb l'augment de la figuució, <tu e va complicant allò qne en el fons no és res més que un gran coral. Aquests moviments ens forneixen una altra constant d e Honegger: el de la simetria en les seves estructures i la simplicitat clàssica de les formes. Sovint esdevent'n cícliques i en forma de mirall, recurren 1s, i no sempre deixen endevinar el compositor que integrà aquell Grup d ' avantguarda, sobn' tot a l'audició actual, amb què se'ns r·epresenLen més avial com a exemples del neoclassicisme d 'entr·eguerres . És per això que un bon estol de sonates instrumentals, pm·tites, quartets i simfonies o concerts continuen essent de repertori relativament interpretat. Algunes d'aquestes obres són altament representativf"s, jwltament amb les que h em anat esmentant com a singulars. Com, per exemple, la perfecció clàssica i la sinceritat de la Segona Simfonia, per a cordes i una trompeta que s ' incorpora només al final tot entonant com un coral amh el qual emfasitza magistralment amb un gran cop d'efecte la presència anterior d e les cordes soles. A aquesta, d e 1941, va seguir la Tercera., la '"LiLú•·gica", ell946, tocada ja per l'auunci de la mort, seguida per la núm. 4, "Deliciae basiliensis", d edicada a una estada de repòs a la seva pàtria i, cloent c·l cicle, la dels "Tres re", els tres dramutics cops d e timbal amb què clou els moviments. Obra , aqu•~sta, de 1951 , seguida pex una final Cantata dc Nadal que reprodueix el retorn car·acterístic cap a uua espiritualitat significativa i premonitòt·ia dc la mort, que s'esdevingué a París el 27 de novembr<> dc 1955. TEM A Dar ius Milh aucl en la perm ane nt con trov èrsi a per CARLES LOBO 11 de setemlwt- dc 1992 poòríem tenit· un t·ecord per a Darius Milhaud, un dt+.. compositor s més t·epn·M~nt atius cid '" nou espri t" dP la pt·imer·a meitat d<•l segle xx, un dels més disnttits, i un d<·ls més desconeguts. EJ record, eal teuir-lo amh moti u del ct•ntenari dt>l sE'U naixement a Ais dc Provença . Desprt>s tle la primt>ra guerra mundial, Fran(,'a va viu re un moment caracteritzat bàsicament p t•r· una agitació frenètica pt>r crear noves iniciatiws que, amb una clat·a neurosi particüsta, s 'enfronlet.sin claramt·nt i obet·tament alqtte h avia donat de si la reacció dcbussyniana i raveüana rn t•l segle :\.1\.. Evidentment, les noves postm·es estf>tiques anit·ien acompanyades de manifestos , debats i polèmique-s qut> podrien trobar els seus a ncestt·es eu la ·' Quereille des buffons ''dos-cents an ys abans. Els nous postttlats, però, van tenir una vida molt efímera, encara <rne la seva importàn cia i d seu vigot· va mat·car profundament el que després s'esdevindria i es con eixeria com la ·'jcune France'' instigada per Yves Baudrier. Si Baudrier va en gegar la resposta u la crisi JJO Steri.or al L925 , el poeta Jean Cocteau és el r esponsable de la resposta a la crisi postet·ior a la guerra. Aquesta resposta r esumida en el manifest " Le Coq f:'t 1' Arlequin · · del ma teix Cocteau s'enfrontava al germanisme wagnerià, en coratjava I ' abandó d e la idea de "desenvolupa ment", es guardaven les distàncies amb Debussy i Stravinsk y i la nova música francesa havia de tenir una força diferent. renov adora, amb la simplicitat com a gran ex--ponent caractcl·íst.ic, els models de la qual s ' havien den·obar en el music-hali , ('] eirc , el cafè-concert i el jazz. Aquells nous preceptes encarnats musicalment en la figura d'Erik Satie van quallar en l'ànim de joves compositors que s'erigirien en un grup vi tal, actiu, compacte i molt significatiu, p erò que, a la mort d e Satie (el pare espiritual del grup. una mt>na de gran h eroi) ell925, patiria un cert desencant. S'h auria perdut la p ersonalitat unificadora. Evidentment, aquest grup no seria altre cruc l'anomenat Grup dels Sis; u n nom que resulta t-ia de la casualitat d esprés que el crític Hem·i CoJiet comentés sota el títol "els Cinc r ussos i els Sis fr·anresos", un concertent{Uè es van ofcdr ob res deMilhau d , Poulenc, Honeggcr, Am·ic, Durey i TaiUeferre. E Despt·Í's. done!\. tle In mort d ·Enr Satie , uqut·~t gntp t•s H t anar deïlmt•mhrant. Ca du 1111 va aHHI" JH'I" camins difen•nts i nomí·s han qtll'dnt en la mt>mt'ld n dc la història Dat'ius Milltand, Ft·u nl"is Poni!'JH' i -\rthm· llon egger. .J...• .e• ~· Darius Milhaud Tots sis membres dd grup estu vt•n units pt•t· una forta amistat. una condició econ èllui!·a acomodada (except<' T aillefent•); es reunien t•t•gul arnwnt t'l ~-> dissabtes a la nit a ca n MiJhaud, prinwr , al ¡•aft> Gnya, d c~:~prés, i alloraJ Le Boeuf stu· ]e Toil al lïnn l (dit així en homen atge precisanwut a una ohnt tll' Millwnd). En aquests locals interpr·ctaven Hlf!H'IIa música que els era comuna, com pct· t~x t~mple •·I jazz (en cat·a que Milhaud preferia els r i tmes de l' Amèr-ica Lla tina) o anaveu junts al circ i ui¡; pures d 'att'lWcíons. Junts anaven u la r ecerca dc l'art Motl1•rn, que trencaria amb la tradició sirnf(mica alemanya. Cercaven ttn segeU <'laramenl mwionalista , ft•l <flit' al final els va fet· desconfiar d c Ilorwgger pel seu origen suís. Junts advot•aven pt•r un estil nu , dt· simples melodies acompanyadet i, a•·ords i polifonies fà<"ilment recont>ixedores. el<'. Cada un dels mcmb ..es, però, van saber apol"lat· novetats particulat·s i intransft•J·ihlcs ; com Mi lbaud , JWr ex.empl<•, l(lle va reduit· en m és d ' uua ocasió les se,•es cançons a llistes prosaiques de maquinària agrícola (Machines agricoles) o catàlc·gs floral s (Catalogue cles.f!Rttrs), a ml-s d ' un claríssim i ob er·t sa r·casme i sn1wrficialitat volguda. Les r·eceptes (dc còetels, per ewmple) també tenien un JH"otagonisme esdatanl en les noves formes aportades pel prolífic Milhand , així <'Om tamht> t>l tractament lliu re dels instruments que participaven en aquestes petites ''follies" musicals . 9.5 39 4.59 TEM A Pt·rò, r i <Jll<' potsc•· f'arac te•·itzaria més i mi1lor l' aptn·tat·ió tld jove Milhaud, seria l'ús normal de la politonalitat (<JUasi sempre ''bitonalitat"), com t-n f' I cas cff'l ft·af,•ment "Corcovado ,. de les cliscuti(líssinw-; Soudades do Brasil. Aquí, la mà esquerra del piano es •·efe•·ma en nn clar Sol Major amb altrrmm~a el<' funcion s de tònica i dominant en cada c·ompàs, nwn lt·e que la mà dreta, amb similars passejaclf'fól tonals, f'S mou dins l' àmbit del Re Major. I ja t¡ uc eslcrn parlant d ' una obra brasilera d e Milhaud, ens podríem remetre a )'amistat entre el compositor i l' rsc:dptor Paul Claude!. Després de perdre el Premi de Roma, Milhaud, decebut, accepta la invilad6 fit• Claude! d 'acompanyar-lo al Brasil, on at¡uesl havia estat destinat com a ambaixador. El <'Ompositor ]i faria de secretari. Mill1aud tt•niu nom(~s 18 anys i aquesta va ser una experiència de 2 unys qm· el marcar·ia per tota la vida. I va ser a] seu rctot·n a Paris, el 1918, quan Cocteau escriu el seu manifest i Milhaud s'apunta al Grup dels Sis. Al món dE>I jazz, Milhaud hi va entrar l'any 1920 en un viatge a Londres amb motiu de la interpretació del seu Boeuf sur le Toit. Milhaud va sentir per primet·a vt•gada la banda de Billy Arnold, però no va descobrir el vertader enginy del jazz negre fins que no va anar als EUA, dos anys després, i es va passejar pels racons dc Harlcm. El resultat seria una de les seves ol-n·es més emblemàtiques (i també discutides), que eompondria el1923: La création dzL monde. Milhaud era un home molt inquiet, amh una saba jove que no el deixava d escansar. Escrivia música pels descosits. EJ seu catàleg inclou quasi mig miler d ' obr es de tots els gènet·es, escrites amh una facilitat tècnica cxn·aordinària: 15 òperes, 17 ballets, 13 simJonjes i 18 quartets de corda, a més de nombrosíssimes oh res corals, de cambra, i orquestrals (entre les quals en 20 concerts), etc. Aqn~s ta profusió creativa, sovint pet· complaure encàt-recs urgents i d 'un interès més crematístic que no pa¡; musical , dóna lògicament una obra irregulat·. Però en gairebé totes hi ha algun element o altre que la salva d e la ~;ratuïtat i la superficialitat temàtica o estilística. La seva música substancial es troba sobretot en les seves obres dramàtiques, especialment les escrites en col·laboració amh el seu amic Paul Claude], la més ambiciosa de les quals és, sens dubte, 1' òpera Cri,stòfol Colom del L928, que tracta el descobl·imtmt d'Amèrica amb un desplegament de mitjans enot·me (inclou una pel·lícula) amh el segell catòlic i místic de l'autor clelllihl·et. AqueJla intnmquil·litat humana q11e comentàvem el va pm·tar a fer una gran quantitat de viatges pt•r tol el món, ja fos com a insigne pianista o com a bon direclot· d'orquestra. A cada país que visitava, hi descobria elements nous per enriquir la seva producció. Des dc Ja música grega fins al jazz, Milbaud ho tasta tot: però sense perdre mai de vista els seus orígens provençals i mediterranis. La seva música és, sobretot, això: mediterrània. Fins que, ja al final de la seva vida, i amb un ànim molt intens de reconciliat·-se amh els seus ancestres, gira Ja mirada cap a la música jueva (sóc un home francès de Provença, i, de reli.gió,jueu diu en la seva autobiografia), ja que la seva familia provenia d 'Israel i s'havia establert des de feia molt temps a Ais. Així , doncs, Darius Milhaud va saber catalitzar els seus temps en la seva música i, a partir del jazz i els ritmes llatins, va anar evolucionant cap a un t·oma nticismc mediterrani , tot passant per una voluntat daramcnt clàssica. Un compositor que va gaudie d e gran renom entt·e les dues guerres i que, per a molts de nosaltres, continua essent, encara , un gran desconegut. CI 'an t Fane~t· clt• l'aula. :1 - UllUO:{ Bun·t•luna BntDela de subscrip<·ió Num i f•ognums - - - - - - - - - -- - - - - - -- - - - - - - - - -- - - - - -- - - Cm·r<·•· - - - - - - - - - - -- - - - - - - TeiHon - - - - -- - - - - - - - - - - - l'oblnl'ió - - - - - - - - -- - - - D te. - - - -- - - - - - - - - - -- - - - - - - P•·ovlneiu - - - - - - - - -- - - - - - - - P roft·•sió - - - - -- - - - - - - - - - - - Faré f•r.,~ctiu l,impor1 miljnnçunl Dl·silj n suhs<·•·i•u·e, rn n l*nrt.irdcl número O mnh Iu quota lluu ni dc 3.750 ptes. tnló bonrori uelj u111. senw~tral d<• 2.100 clornici lioeió ho 11 1'itr·iu. Pc1· o 81lhfl<•r·ipf'ions n l,estrnnger ,_con sulteu eJ preu. 8 8 Butlleta de clouüciliució buncuriu St•ny.,rs, els llb'l'tlirí•t¡ue amb càrrec al meu compte/IJihrl'ln atenguin els r(•buts qtlf' t'18 1lrl'•••ntnrit CONSOilCI DEL PALAU DELA.MÚSJCA CATALANA, pel pugumcnt d~ lo meva subscripci6 n "CATALUNYA MÚSICMREVISTA MUS ICAL CATM.ANA ". Titulur anc/Caixo Nímt. tompte - - - - - -- -- 1\¡:i·n!'ia \dreça agència t'un. Llibreta - - - - - - - - Pllbluf'i6 Signa tura MUSI CALIA R E T R A T XAVIER BENGUEREL .t I= 9.S L' autodi dactism e i la indepe ndènci a pe r CARLES LOBO ntre tots dos volíem que la c~nve~·sa fl uís per carruns mtocats. No calia recordar allò que tantes vegades s'havia escl'Ít del compositor sobre el seu exili a Xile, per exemple; o sobre el significat de pertànyer al "Clan Benguerel", o sobre tots aquells temes que fàcilment són ja coneguts pels lector s de la nostra revista. Decidim pa dar de la seva evolució estètica, els punts de refet·ència de la seva obra, les diferents èpoques o etapes que marquen tota una vida de treball quotidià, rigorós i incansable, dedicat només a la creació musi- E cal. Malgrat tot, cal remetre's als inicis, als primers passos per la música: -El primer record que tinc, la primera imatge musical, és un instrument que em vaig fabricar jo mateix, ja a Santiago de Xile, quantenia4o 5 anys. Era u,ninstrument de fusta, a.mb uns claus als extrems, en els quals vaig tensar unes gomes de bitllets de banc. Aquesta és la primera imatge; però també recordo molt fidelment l'atracció que em proeluïa un piano obert. -Aleshores calia parlar de la seva possible vocació: -Vaig decantar-me per la música d'una manera absolutament intuïtiva: això és, probablement, vocació. -Com la definiria la vocació, Xavier Benguerel? -És aquell despertar, sense adonar-se'n, d'una apetènda, d 'un gust, els orígens del qual em són absolutam,ent desconeguts. A la música -continua el compositor-, hi he arribat tard. Sóc vocacional però TlO gens precoç, molt probablement a causa de la tràgica situació que provoca una guerra civil com la que ens va tocar de viure. De fet, vaig cornençar a interessar-me pel fet musical, encara que molt instintivament, a l'exili. -Quina va ser la primera vegada que va ompür un paper pautat en blanc? - Bé, jo vaig demanar als meus pares que m 'apuntessin a un 41 MUSI CALIA R E T R A T 95 conservatori i vaig començar a estudiar piano. Vaig fer sis cursos amb lli! fraccl.s total. .. I vaig despertar al camp de la música o, millor, al dPl coneixement musical. lL través dels grans clàs.~ics: Beethoven, Bach, Mozart. .. Aquest s ua n .~er eL~ primers compositors que jo recordo i,ja Ito he dit moltes vegades, sobretot a 1ra ués de llurs obres concertallts; p er aquesta raó he escrit tolil p er o instnunent solistn. I ¡Jel qnefn al que em preguntaves ¡;obre fn primem. obra que vaig escriurt> . .. ; per cert , la tinc nqttÍ, p erquè l 'altre dia la vaig recuperar (dit això, Xavier Benguerel s'aixeca i ohn· un calaix del seu magnífi c t•studi al SNl pis de cart·er· CorntaJ dc Bat·celona: és tm papct· pct'Í<•ctamcnt llehrihle però ja esgr ogut'll pel p as dels anys): és el primer que vaig posar en música i és de l'any 51 (aleshores tenia 20 anys) ... Es tracta de Marint>ro t'n Tit>rra amb lletra d'Albertí. Això mai no ho ha cantat ni11glÍ; eren només uns exercicis i prou. Suposo que aleshores ja tenia una gran influència dels francesos, sobretot de Ravel. La primera que vaig compondre, que m'estrenessin, va ser una obra per a violí i piano de l'any 52 o 53; es v a tocar al Conservatori de Snntiago de Xile. fio recordo com un autèntic esdeveniment ... ; deuria ser un desastre, ja que jo no tenia cap preparació, cap tècnica. lla que ara tinc me l'he feta jo mateix, amb autèntic anarquisme, i sobretot a base de sentir música bo i llegintne les partitures. Per això aquestes primeres obres no tenen cap menn de consistència; de fet són assaigs. -En quin moment r ecorda tenir plena conscièn cia que Xavie1· Benguet·el havia estat cridat, en aquest món , p er ser compositor? - Doncs en el mmnent que vaig ·v eure que no tenia cap possibilitat de tirar enda:vant amb el piano, però que, d'wwfonna o altra , estava lligat a la mlÍsica i no podia deixar-la de cap manera. Després ja ·vam tornar a Barcelona, cap a l 'any 54; no recorda- va res de la meva ciutat; culturalment i musicalment, la vaig trobar pobre. Recordo que jo ja hvia descobert Ba rtók i aquí no el coneixia ningú ... Em vaig endur ww gran sorpresa. Aleshores vaigfer una conferència a Joventuts Musicals, ctllcl a la Via Lai~tana, era cap a l'any 56. Va coincidir amb la ji.wdació del Festival Int ernacional de MIÍ.~icrL i vam portar Wl qunrtet a fer la integral dels quart.ets de corrin de Bartók. Vaig començctr a e.stltdiar mnb Lamote de Grignon però no eus vam entendre; jo tenia al tres necessitats qtte ell no em podia satisfer. Després vaig sentir parlar de Taltabull. Pe1·ò l'home ja estava molt acabat i tenia el "mal de la son ··; s 'adormia a les classes. Tot i així. era un home molt interessant i s 'hi podia parlar molt i molt bé de música. Després no vaig tenir cap més mesi re i m'ho vaig anar fent tot jo mateix. - I a partit· d 'aquest moment, quina seria la directriu estètica que emprèn la seva obr·a? -Sempre he dit que les meves influències són moltes . Crec qu,e és molt positiu deixar-se influir p els grans mestres; crec que la història de la música és la història de les influències d'uns compositors sobre uns altres, és la història d 'un encadenament de fets. 1 si havíem deixat aquest tema en la influència dels francesos, ara em deixaria p ortar perla música del meu gran descobriment: Bartók; i de Bartók, sobretot, el seu, tractament de la corda, com per exemple el Divertiment, el Concert per a violí (em refereixo al primer) . Aquesta va ser ww obra que vaig tenir durant molt temps a la capçalera. Fins i tot diria que Bartók va ser el compositor que, amb la seva música, em va cridar a escriure. De Bnrtók, tot i ser un compositor nacionctlista, i jo no me'n considerava, de nacionalista, 'Vaig agafar el seu esperit més eclèctic i més internacional, però no les se'Ves arrels folklòriques . Vaig aprendre molt del seu missatge més universal, tal com més tard el vaig aprendre dds músics polonesos . Com Bartók, el que el va impt·essionar més de Ravel, el seu anterior punt de mira, va ser també el seu tractament de la corda i sobretot el seu quartet. Segons Xavier Benguerella corda és potser, juntament amh la percussió (que ell ha tractat molt sovint, per cert) l'instrument CJUC més ha evolucionat al llarg del segle xx. Tot i crnc les condicion s físiques d e con strucció pràcticament n o han variat, sí que ho ha fet e] seu llenguatge. Dins de les obr es m és b artolüanes de Benguerel, ens diu que algunes no les ha inclòs al seu catàleg, ja que encara són creacions d'un compositor massa jove, massa inexpert. Així i tot, ens enumera un Concert per a violí i orquestra que precisament vaig escriure treballant amb un violinista que havia conegut Bartók. També en s parla d'una obra per a piano i cordes que va estrenar Miquel Fa tTé a casa del senyor Bartomeu. Seguint el fil cronològic de les influències que rep Xavier Benguerel, ara i despt·és de Bartók apareixen els inevitables compositors de 1'Escola de Viena .. . - ... va ser un món molt fructífer, però p er a mi molt fugisser; va durar poc, perquè era una tècnica que 1w s 'adaptava gens a la meva mentalitat. ] o sóc un home molt obert, molt mediterrani, m'agrada la claredat i Ú:L llum. I aquell era un món massa tancat, germànic, una mica obscur i escolàstic. Vaig treballar el serialisme, però mai no he escrit una obra plenament dodecatònica.. Ara bé, dels tres (Schonberg, Webem iBerg), el que m és m'ha colpit ha. estat Alban Berg, potser p erquè ha estat l'últim gran romàntic. En canvi, Anton Webern m 'ha decebut, ja que hi ha un aspecte de la música d'alguns compositors amb el qual no m 'he sentit gens identificat: és l 'aspecte matemàtic de la música. No m 'ha arribat mai i sempre n 'he quedat al marge, tot i que m'hi he MUSI CALIA R E T R A T ' i:.ta i t•al tornar a lt>s iu flut>twiei! interessnt i els he estudiat. En canvi , els Ligeti o els Berio tenen un camp molt més ampli que no pas un Boule;;, un Cage, o un Stokhausen. T enen rtn component, m olt més enriquidor. Per exemple, a ra recordo que, amb ganes de descobrir coses interessants en una obra com Le Marteau sans Mattre de Boulez, vaig estudia r detingudament la partitura i no v aig treure 'n res que realment m'omplís . Malg rat tot, és una música que ha estat útil perquè ha col·laborat activament et l 'evolució del llenguatge musical, i, molt probablem ent, d'aquests moviments estetws posteriors a la, segona g uerra .m undial que han encaminat els seus esforços a la recerca científica de la música , en poden sortir elements realment importants, encara que jo no hi com.bregui directament. Som conscients que la conversa ha d erivat p er altres camins d els que en s h avíem traçat en un principi, p erò en car a no cal encarrilar-la de nou i d eixem esp laiar les idees que van sot·brint. - Quins serien. doncs, a par·er seu els gr an s noms actuals d e la composició musical? - No crec que encara tingttem massa p erspectiva i, els valors, els definirà el temps. Però , per a mi, el gran valor del nostre segle ha estat sens dubte la genialitat de Stravinsky. Schonberg n'és un altre i si ens acostem als nostres dies, ara per ar·a no veig un gran nom equiparable al de Strav insk y; i això no v ol dir que no hi sigui, però jo no el sé veure. Ara sí que cal redreçar l 'entt·~>- t•n la m u:.Ït'a d l'l nosll·t• t•nqtu'"ta l. V(•spr~s cl"ha t'er· passat fugi.~­ semment per l'Escola de l iena i lliTO/I d'u 11 t•iatge que vctig fi•r a l ar¡¡Òl'Ïa. r·aig dt•scobrir els com positor¡¡ polonesos i m 'hi vaig interessar molt. ,Ht ra t>egada . com Ra l'el o Bat·tók, em r•a colpir <>I tracta ment de la corda . Ere11 compositors com Lutosla wl.·i o [>('nd<•f·ki, que enriquien la ¡mlt>ta orquestral, atomit::nven la corda , com j a lw via f et Scheillberg, per ex emple; o la incorporació eh• la família de la p ercussió que, malg rat que els primers a fe r-ho 1' W I ser· Bartók o Strat•i,sky, el.s p olo11esos elelJen considerabtement a la comlit·ió d 'in$lruments amb entitat pròpia din s la pla ntilla orques fl·al. D'aquesta èp oca ' 'polonesa ·· dl' la meva trajectòria/te escrit m oltes obres sota aquesta inj 1uència, i sobretot obres orquestrals com el OiaiOb'Ul' Orchcst ral t' del1 966 o el Cont't'l"t p er· a violoncel del 1977 i m oltes obres de cambrct. ArrilHlls a a quest punt , Xavie r· l3t>ngtwrel , a la pregunta dc <'om han N; t a l t'ls e un vis d c la seva creuti vitut , ens <'Omenta que ell ha ana t cvoJ ucionant amb els tem ps. S'h a sentit inquiet p er seguir els t•a nv is so<'ials dels seus propis dit•s i no ha voJgut fer com altt·es compositot·s que no han evoluciona t gens i que han ~>sc t·i t scmpt·e sota t-1 ma teix segell de la immobiLitat, <'O m p t>r ext>mple el mateix Rodrigo o Leonard Ber nstein. P erò tampoc . en s diu , se l' ha d e situa t· entre a quells composito rs que se sotmeten a canvis constants amb l'ànim de ser moderns o avantguanlistes .. . : Sempre he inumutt ser jo mateix i ser fidel a ls c:anvis propis d el tarannà temporal. Potser per això no he tingut la necessitat d 'escriure una obra com a recopilació d 'u na èp oca v iscuda. - Estàvem amb el polonesos; i d esprés? - Va ig passar p er diferents èpoques importants i curtes en què vaig escriure partitures d 'aquelles amb dibuixos que semblen més a viat quadres, i que quan les I. - .I! i 9.5 43 463 MUSICALIA R l -~ ... •~: ... 95 44 464 E T R A T .S\161R.~ remiro me n 'escandalitzo una mica (riu obertament). Ara, amb el que he fet últimcunent em sembla que he arribat a la maduresa; ja no tinc l 'esperit d'aventuracom quan era jove. Això no vol dir en cap moment ww actitud immobilista. Crec que vaig cap a u.na simplicitat en la utilització d 'elements, vaig cap a una obra de síntesi ... ; en definitiva, em sento absolutament lliure i faig absolutament allò que vull fer sense rubor ni vergonya que es pugui dir que és mtísica demodée o poc moderna. -Què està escrivint ara: en quin moment està? - Des de fa uns cinc anys estic esc1·ivint obres de carc'icter religiós. ] o sóc creient, però no practicant. He fet una tril.ogia d'obres dins d'aquest caràcter o gènere que va començar amb el Llibre Vermell de Montserrat, que encara que no sigui pròpiament religiosa sí que hi està molt lligada. Després el tríptic continua amb el Rèquiem i culminarà amb l'obra en la qual estic treballant ara i que de moment només puc avançar que és un Te Deum que s 'estrenarà a Barcelona d'aquí a uns dos anys amb motiu d'un gran esdeveniment i qu~ per no ser encara un fet no puc dir què serà. Les tres obres formen una trilogia, com ja he dit, amb una certa unitat estilística, artística i amb unes característiques nwlt similars. És a dir que fa temps que he abandonat la música de cambra i que he agafat obres de gra.n envergadura, perquè d 'entra.da m 'hi trobo bé i després perquè veig que a través d 'aquestes obres puc expressar tot el que tinc al meu interior; i finalment perquè són les obres que m 'han donat més èxit als darrers anys. Només cal fixarnos en la bona rebuda. del Llihre Vermell. Em sembla que puc dir que ha estat una gran sorpresa de vetLre 'l interpretat tantíssimes vegades, tant a Catalunya com a l'estranger; és, en definitiva, una obra clau i fonamental en la meva carrera musical. Per la importància de la primícia que ens ha concedit Xavier BenguereJ pel que fa a la cr eació del Te Deum, insistim -lògicament- en el tema. Però el compositor no vol revelar per a quin gt·an esdeveniment barceloní 1' escriu fins que n 'estigui del tot segur que no fallarà. Ens comenta que fa uns tres mesos que hi treballa , que no tindrà la llargada del Llibre Vermell ni del Rèquiem però que anirà cap u una hora de dm·ada; amh solistes, cor i orquestru i qt~e és una iniciativa pròpia. No oh)jdem que el Te Deum és una ac(· ió d c gràcies, una obra per u una celebració i a Xavier Bcnguerel li ha vingut de gust celebt·at· un gran misteri que tardarà uns dos anys a arribar. Després d'aquest enigma, la eonvcrsa d eriva cap als comental'is dels seus últims viatges r¡uc ha fet per l'antiga Unió Soviètica a causa de la interpretació a Minsk del seu Rèquiem i del seu Llibre Vermell; Xavier Benguerel ens convida a un benvingut cafè amb pastes i tot són anècdotes de com va en trar en contacte amb els soviètics i els alemanys, que tant s'han interessat per la seva obra. Aquest mes de setemLre, per exemple, els dies 18 i 19, l'Orquestra de Sant P etet·sburg ofer irà en dos concerts el Llibre Verrnell; segons el compositor, aquest és un dels concerts més impot·tants dels últims anys en la seva carrera. Al mateix temps, es plany una mica del poc interès que ha demostrat l'Orquestra Ciutat de Barcelona per la seva obra. Ben{,rtierel s'estranya que des d e l'època d 'Antoni Ros-Marbà el meu nom ha estat absolutament negligit (a part de vuit o nou minuts d 'uns 8 petits interludis) en la temporada de l'OCB. I no sé per què. M 'agradaria que aquesta situació canviés, perquè crec que sóc un home que he fet molt per la ciutat de Barcelona i he portat el nom de Catalunya fora de Les nostres fronteres. Per tant, penso que no em mereixo aquest oblit: no crec que hi hagi mala voluntat; és simplement desconeixement. Amb aquest desig i amb aquesl sentiment de tristesa, però amb un gran optimisme pel que fa al seu reconeixement a l'estt·anger, Xavier Benguerel conclou així les quasi dues hores d'una con versa sempre interessant quan es tracta de desgranar l' obra d'un compositor vivent. e E s ¡( I s ( ' fl I J ' l a J o e IB OCTUBRE Div. 23 Dis. 24 Diu. 25 Garcia Navarro, dirt!Ciur Alison Hargan, so¡Jrmru Anne Gjevang, mezzo John Trealcvcn, tenor HaraJd Stamm, baix Pro Musica Chorus d e Londres (dir.: John \k Canhyl Beethoven: \lissa Solcmni,, op. 12.~ Div. 30 Dis. 31 Diu. 1 Salvador Mas, ditt>ctor Ivan Moravec, picmo Cinqumrtenari de la mmt tfl:lmc .Hotr>m Morera: •Escena popular, op. U Schumann: Conu:rt per a piano i orq., op.<;; Debussy: 1\laniri dc Sam S<.:ba~ti;'t. Fragment,, simfònic., SlrdVinskl: L'ocl'll dt· fodwrsi6 1919) NOVEMBRE Dis. 7 Diu. 8 Garcia Navarro, director Victoria de los Angelcs, soprr11to Alícia de l.an·ocba, pimw Homenatge al80è. nniwrsari de Xa~•ier MCIIIISall'll/ge Montsalvatgc: Laberint l\lontsalvatge: Cinco GIIKioncs ncgms Montsalvatge: Conccno brc1·c per a piano i on¡. .\tontsalvatgc: Panita 1958 Div. 13 Dis. 14 Diu. 15 James Lough.ran, ditt>clor Yuriy V. Martlnov, piano (PIT!mi .llmia Canals 1991 J Haydn: •simfonia núm. 27 Mozart: Conn:n per piano i orq. núm. 20 Wallon: •simfoni;l núm. 1 Div. 20 Dis. 21 Diu. 22 Sir Alexandcr Gibson, director Josep Colom, pimrn Berlioz: Carnaval Rom:l. Ohe1tum Franck: Variacion~ si mfc)niqucs p<.:r a piano i orq. Strauss: Bmlc~quc per a piano i orq. Sibelius: Simfonia nC1m. 5, o p. H2 Orquestra Ciutat de Barcelona García Navarro Director Titular Temporada 1992-93 DESEMBRE Div. 4 Dis. 30 Dis. 5 Diu. 6 Garcia Navarro, diri'C/Or Bruno-J.eonardo Gelber, piano Guinjoan: Trencadís Beethoven: Concen per a pi~1110 i orq. núm. S. op. ï_>, Brahms: Simfoni:~ núm. 3, op. 1Xl Dis. 12 Diu. 13 Garcia Navarro, di!T!Cior Gary Hoffman, l'iofoncef Brah.ms: Obertura tr.lgica Prokofiev: •simfoni;t conccttam per a ,·iolonccl i orq.. op.l25 Racbmaninov: Simfonia núm. 2. op. lï Div. 18 Dis. 19 Diu. 20 Garcia Navarro, direclor María Tipo, picuw Haydn: •simfonia núm. 81 Grieg: Conc:en per a piano i orq. Hindemith: ,'vlatie!:> e l pinror Ravel: Lu Valsc GENER Div. 8 Dis. 9 Diu. 1O Dis. 16 Diu. 17 Garcia Navarro, director Frank Peter Zimcrmann, !'iolí Mo:zart: 1..'1 flauta màgica. Obcnur.t Mo:zart: Conccr1 per a \·iolí núm. 5K 219 Mo:zart: Simfonia núm. o.Jl, K. 551. júpiter· Div. 22 FEBRER Div. 5 Dis. 6 Diu. 7 Franz-t>aul Dcckcr, dnn tur Uuís CJarct, l'iolullt l'f Roger: "Tr''' mm·imems simlimit' S:tint-Sacn'>: Conll'rt fk.'t .1 1 iol om d 1 ort¡. num I, op ..~.~ Strauss: "nnfonia l>omt·,til.t. op. ~-~ Div. 12 Dis. 13 Diu. 14 Antoni Ros-Marbà, dlll't.·tor Frank Simfonia en I l'menor. np. 1H Obr.1 a dt•t,·nnin:tr Ravel· Daphn1s <:l Chln(• Div. 26 Dis. 27 Diu. 28 Garcia Navat'ro, cfm'tll•r SoliS[l'-' a dl·t<.:rmill:lr Coral Cñrmina (dir.: Jowp Vila l Cellle1wrf tfll11h11r 1/riiii'JJ..~r:r Zdnedek Kossler, director Magdalena Marfulez, .flauta Schubert: L'arpa màgica. Obertura Reinecke: •eoncen per a flauta i orq. Dvorilk: Simfonia núm. 6, op. 60 Div. 15 Div. 26 Diu. 31 Stanislav Sk•·ownczcw~ki. clin•rlor Migttcl Rivcra, 1/wn/Jt, Wcbcrn Sis pl•n•s JWI' ,1 <ll't( • op. 6 Cres ton · rant:tsi,t¡x·r.ttlllll1hoí Oil[. Straus~ \ix1 p:u-1:'1 i'~u;Uilu,1r.l, op.~~ Dis. 23 Diu. 24 Stanislav Skrowaczewski Christiane Edingcr, L'iolí Barber: •Meditació dc 1\ledea i Dansa de h \ Tcnja nça, op. 23a Szymanowski: •concett per a violí nürn. 2, o p. 61 Schumann: Simfonia núm. 2. op. 6 1 Mo:~..art: •S<.:r<.:n<ll:l num. 7. •ll:lffnl·r· Honcgger: •Ei Rd David MARÇ Div. 5 Dis. 6 Diu. 7 Meir Minsky, ditvdor Bella Davidovitx, piano Guinovart: Simfon1a Chopin: Conccn per a piano 1orq. núm.l Shostakovitx: !'>iml(>n~l núm 1 op. lO Div. 12 Dis. 13 Diu. 14 Vaclav Neumann, dut>clor Aurora Natola-Ginastcra, nofoncef Martinu· •conlcrt p<.:r a dlll'' orqul'strl>s, piano i timh:tlcs Ginastera· Conten per violontcl i orq. núm. 2, op <;O Dvorak: •simfoni.t núm. <;,op. 7(i Dis. 20 Diu. 21 Ph ili pe Entre mont, diiY•c:tor i Dis. 27 Diu. 28 Jit-y Belo hJavek, clim;lur D:Uliel Uocxtcr, pímm Mtw;trt: Simfnni;t nu111 .~H. l'r,t¡.¡.l Raclun:uli.nov: •conn·tt pl'r a pl.111o i prq. núm. 1. op 10 Mardtlu: •simfonia num ABRIL Dis. 3 Diu. 4 Garcia Navarro, dm'<. lm '>olbtcs a dl·t~·nnn1,tr Coral Càrm.ina ( thr.: Ju~~·r \ib l ( t'IIIC.'IIat"i cie Fn!tle'rll \lom¡xw Mompou· l.es ltnprnJX'r''' Pauré. Rcc¡uiem Div. 23 Dis. 24 Diu. 25 Garcia Navarro, tlm'Cior Dmitri Sitkoveski, l'io/r Hcnze: •Barcarola Bartók: Concen pt>r a violí i mq. núm. 2 Sch umann: Simfon ia núm. I , op. ,3H MAIG Dis. 1 Diu. 2 García Navai'I'O, tlitt'clur Tzimon Barto, pimw Weber : Eutyamhc. Ohenura Prokofiev: Concert per a plano núm. 3. op. 26 1'x:ükovski: Simfonia núm. 6, op. -q,' ·Patètica Div. 7 Dis. 8 Diu. 9 Yehuw Menuhln, dirc.>ctor Jcremy Menuhin, piano Pueyo: Simfonia Ra!T()C¡I Mo:zart: Concett per ;t piano i orq. núm. 17, K 153 Elgar: Vari:Jcions Enigma. op. 36 Div. 14 Dis. 15 Diu. 16 Garcia Navarro, ditt>clor SoliMes :1 determin:tr Coral Càrmlna (dir.: josep Vila) Schubert: Simfonia nC1m. H. D. 759. píctl/0 Mozart: •Lïmpr~:sa rio. Obcnura Mo:zart: Concen p<.:r a piano i orq. núm. 2.1. K 'IBtl Txaikovski: Simfonia núm. 2. op. 17, ·Petita Hús~ia• • Primera aurució per l'Orquestro Horari dels concerts: Divendres: 21 h., dis.,ahtc~: 19h. i diumenge:>: 11 h. Venda anticipada d'entrades: A les taquilles dd Palau (Sant Fr.mce~c de Paula, Zl de dilluns a dí\'endres, de 10 a 21 h. í dissabteS. de 17 a :2lh. MUSICALI A PRE-CRÍTI CA PALAU 100 Entre el simf onis me tran scen dent , el recit al i la mús ica de cam bra Claudlo Abbado (esquerra) i Daniel Barenboim (dreta), obriran i tancaran el cicle perRRMC L a segona edició del cicle dc la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana ha t·acionalitzat una oferta important per tal d ' adrcuar-la a la capacitat quantitativa d el públic ca talà , que pot escollir entre unes pr opostes ca da elia més extenses i phu·als, tot adaptant a la seva capacitat d ' absorció una oferta que segueix les directrius d e la temporada a nterior, concen trades en setze sessions que altcmen el simofonisme d 'elit, el gran reper- tori simfònico-coral (amb la presència del gr·an cor d e l'Or·feó Català), el r·ecital pianístic i vocal i l'espai d edicat al conjunt dc cambra mitjà (amb la presència, entre altt·es agrupacions foranes de relleu . dels dos j oves conjunts de la casa , l'Ot·questra de Cambra i el Cor de Cambra del PMC). De Viena a Chicago Entre e] solemne concert inaugural amb la mítica Filhannònica de la capital austríaca, dirigida en aquesta ocasió p er Claudio Abbado (16 de setembre) i la sessió d e cloenda amh la Filharmò- oiea dc Chicago i Daniel Bar·enboim (16 de juny) hom pot situat·, en u n espai d e deu mesos, una mostra exhaustiva d el millot· sirnfoni sme mundial, simbòlicament emmar·cada en dos conjunts que encarnen , r espectivament, el solatge dc la tt·adició més q uímicament p ut·a i par adigmà tica i la imatge més moderna de la precisió tècni ca i de la brillanto1· sonora més incisiva , diri¡;,rits per dos dit·ectors ver sats, al mateix temps, en la profunditat ccntt·europea i en el cosmopolitisme més internacional, avalat Lanl pet· la seva carrera com per les seves arrels geogràfiques, itaüanes, MUSICALIA PRE-CRÍTICA d ' una pa t·t. i a rgentino-i¡.;r aelianes. dc r altra. Cap a~:;ru pae ió eu rop<'a n o pr esen ta uns lligams ta n pregons amb la història de la mú ica com el p dmer conj un t orque tral vienès, crue don à <·l seu p rimer con cert simfònic <>1 28 de mar ç de 1842, amb membr es de l'Orquestr·a d e l ' Òper a Imper·ia l i la <Ürecció del compositor Otto Nicolaj. Su rc<>ssivam<>nt, va ser· l'on ¡u estra pròpia de G ustav MahJer i establí una rdac·ió JH·ivilegiada amb el compositor i dit·ector bavarès Richard Str·auss, de Ja mateixa manera q ue ca l comptar amb mítiques person alitats djrectorials com a for·jador·s d el seu p eculiar cadictet·: Hans Richter (l' apòstol wagn erià), F elix \Veintga1·tner , Clemen s Kraus (un dels més genu'íns inthpr ets str aussian s), F r a nz Shalk, Wilhelm Furtwan gler , etc. E ncara , en aquest món uniformitzat dels nostres dies, la F ilharmòruca de Viena fs ext'mplar p er· la manera admirable amh què h a preser vat la pròpia tracicüó, consl'r vant l' inefable caràc:ter vien ès, imper meable a influf:nr ics externes, des d ' una solvència tècnica i mu sic:al aclapar ad or a. Des de la fundaeió d el Patr011at P l·o-Música, és un a agr upació cruc h a visitat la n ostra ciuta t amb una r elativa freqü ència , di d gü la p er Schu rich t, Kertész , Bolun, Bernstein i Al)bad o, segon s que recordem. Una antologia de grans o rquestres A part les esmentades, h em d e remarcar la presència de la Staatskapelle d e Dresden (13 d ' abril), a dmit·able dipositària d 'una tradició dj stinta de la vien esa (que tan b on r·eco rd deixà el curs an tcr·ior , en u n p r ograma Mozart d irigit pel britànic Sir Colin Da vis), ara omh el seu n ou titu..lu , l ' italià Gi useppe Sinop oli, d ' un temp erament in eprimible i tan exalçat per uns com discutit p er a ltres; el r eclam assegut·a t del r r tor·n de l a Filh armòruca d'Is rael (21 de març), n o- vament amb Zuhin Mehtn. i uru amh la participació de l'O rft•ó Català . q ue també cnntat·à l'admirable Simfonia de alms tlt• Stravinsky amh la Filh ar·mònit·a de Var SÒ\'Ïa (18 dc maig); In pn·sen tació de I" O rquestra i Cor Nacional de Bordeanx-AfJttil aine (29 d e novembre), que s 'ha consolidat com un gran conjunt internacional amb la nova di r·rccio d ' Alain Lomhard (amb les proporcions gegantines d<• l ' oht·a emblemàtica de l'únic gran r·omàntic francès : El Rèquiem dt• Bet·lioz) i la formació simfòn ica de l'Academy of Saint Murtin inthe-Fields (4 de març), un eoujunt britàruc emi nentment <·omer cial, amb la dit·ecció i l'uctuació solista (Concert de Beeth oven ) d e l ona B t·own. Presència de coniunts i solistes catalans Òbviament, con tinua l a p a r·ticipació d els conjunts titular s dd Palau (Orquestra i Cor dc Cambra), amb un con cet·t indi vid ual p er a cada un : l'agn rpació instrumental , amb u n p rogra ma Mozart, dirigit p er· Gonça l Cornellas (17 d ' octub re), que nompla amb la sempre esp erada reapu r ició del veterà i carismà tic flautista fr ancès J ean-Pi cn e Rampa! ; el Cor de Cambn , amb la din•cció del seu titulat·, J ordi Casas (4 de novembre), intm·pretant, e n una lògica commemor ació r ossiniana , la Petite messe solennelle, amb l a coJ.labot·ació de d ucs gr an s esp ecialis tes belcantistes: K atia Ricciuelli i Elena Ob raztsova . També en el tenen y vocal , cal d estacat· la p r esèn cia del tenor barceloní Jaume Aragall (15 d e maig), el r ecital del qual serà acompanyat p er ttna excel·lent orquestr a teat ral itaJjana , la del T eatre de La F enice de Vc>nècia . Les audicions selectives Tampoc no manca un tt·ibut a la música contempor ània, amb la pt·t·:-~rw i n C':.tt'l·lar d e P icl'l't' Hoult·z ( t d ·oc·t uhn•), d clirec to1· lm·itl i c·ut'lt'"ià que> t•star à ulc·<tpthn ant d ' un dt>l~ c·o ujunts r spc•<·ialit7af:.. mt-s soln•u t · del mtmH'nl : 1'1<-:nst>mhlt• l n ll'tT t>nlt'mpot·ain dt• P al'Ís. qnt> p n 'M'ntar à un pt·ogt·a ma amb obres hn' u s d ' lg.or Str·avinsk), per· lt•s quals t•l t·ompo:.itor· Bonlcz sc-ut una p urtil'nlar pt·t' tlilC<·óó , la Simfonia de Cambra , op. 6, d 'A rnolcl St'hi>nht•r g, la qua l ha d ' assolir JH'cvisihJemen t aquella intc•qn·t•hwi6 mt•mor fl ble q ue fn t·i aHSN(uihl cs d ~> At>us inrwga blcs va lor·s, t~n el fons no tan lwrmc\tics, i fin almen t u na ob ra cln u d ' una t·tapn <'ompositiva delmalt•ix Boulez, Le marteau saim; molt re. El domini de la músira au tiga a mh inst n unen ts originals serà representa t per I'English Bach F t•stival, qu i' ser à un intèrprc-t q ua lificat de la lluminosa Música cu¡ml tica de Handel; men t re q ue· els Vir tuosos de Moscou de VIa dimir· Spi vak ov r·eaptu ·eixer an el 28 d f' gener. Un petit cicle de recitals L'a lr·art in d el conccr·Lismc pi anístic: clàssico- r·c•rnàntic tillCJrà un lloc distingi t, amb la p a rticipació d ' Evgu eni Kissin (9 dc novembrt') i el sempre esp erat Murra y P t>ra ma (7 de f<>brer ); el r·cpt•r·tori q ue els dos presenla t·a n parteix dels romàntics i aJTiba fins a Prokofiev, amb obres, a més. de Rachrnaninov, Schumunn , Liszt, Bra hms i Ch opin. F inalment, un r·ecital amb voc·al italià de Renata Scotto, amb olwcs dc Rossini , Bellini, Verdi, FrtTa ri, Puccini i Resp ighi (18 d e gener ). Hom csp e•·a , don cs, ja en la sc•va sf'gon a edició, la consolidació d ' u n cicle impor tant, que en guany ha concentra t una innegable q ualita t en u na sèrie de concct·ts numèricament més r esLI·ingida ; en d efinitiva , una actitud lòf,riCa i racional en rel ació amb r extensió real d el p úblic h arcclonL MUSICALIA PRE-CRÍTICA Temporada pont al Gran Teatre del Liceu perRRMC I Gran T eatre del Lic·cn t~A disposa a viure una tempOl'afla crue pol considerar-se, molt exactamen t, com de transició. L'oft>t·ta que presenta , sensiblement disminu'ida en el pla quantitatiu t·especte a la de la temporada anterior, ve condicionada per les expecta tives. cada eop m~s certes, de la posada en marxa de les obres de r emodelació. Això suposa la clausura avançada del ricle -30 de junyen espera d el d esitjat i d esitjable esdeveniment. La desaccelera ció d ' activitat s'ha concentrat en l'apartat operístic , en q uè s'ha passat de 71 a 53 r epresentacions, de 12 a 10 programes i d ' una mitjana d e 5,9 r epresentacions per títol a la de 5,3. L'apartat concertístic fins i tot a ugmenta , en passar de 7 la temporada passada a 9 en l' actual, mentre que el nombre de recitals - inclosos els que compten amb acompanyament orquestral- és manté igual -9- i les sessions de ballet també es mouen en guarismes sensiblement semblants : 21 sessions amb 3 programes la temporada anterior i 22 amb 4 programes en l'actual. llom obset·va q ue s ' ha produït una (•erta pèrdua de consistència pel que fa a l' apartat qualitatiu , tal com tind rem oportu nitat de constatar tot seguit. E Una •roposta insòlita, per comen~ar 50 470 L'inici de temporada constitueix un autèntic repte per· a tot- flnsfeln on file beacla hom. P et· a Ja c-lireceió arlistica que ha fet i ha assmnit Ja pt·oposta i per als afec<'ionals que hauran de fer front a l'espectacle operístic probablement més impactant que mai ha ur·à trepitj at l'escenari del nostre tea t1·e el ' òpera. Es tracta d<' la proclucció Einstein on the beach , partitura del músic 1ninímalista Philip Glass i muntatge de Robert Wilson. Estrenada a Nova York l'any 1982, Barcelona serà la primera ciutat europea que l'acollirà. És una obra absolu tamen t atípica, mancada d'un a utèntic fil argumental, basada en la sobreposició d'ima tges, q uatre de les quals vet·tebr en les qua ll·e hor es i nútja Uargnes de dm·ad a d e l'espectacle. L'òpera comença amb un tren del segle XIX i acaba amb una nau espacial. Un vio1inista, Einstein , constitueix el personatge n exe que ve a donar la imatge d ' unitat glohal tlel muntatge. El tàndem fomrut pel músic minimalista Philip Glass i el dramaturg Robert Wilson , cone- gut per les seves propostes sobr edimensionadament trencadores, centra l' interès d'aquest espectacle que es desenrotllarà de forma ininterrompuda i en el curs del crual els espectadors tindran ocasió d 'abandonar i retornar a la sala lliurement, en un nou matís que s'afegeix a la voluntat provocativa i anorreadora de motlles d'aquest espectacle. L'esdeveniment tindrà lloc els dies 29 i 30 de setembre i l, 2 i 3 d 'octubre. La temporad a continuarà amb la presència d e l'Òpet·a Estatal d ' Hongria en qualitat de compan yia in vitada que oferirà dos pt·ogrames. El primer - dies 18, 20 i 23 d'octubre- netament hongarès amb El castell de Ba,rlmblava d e Béla Bartók i Mario es a vamszlo (Mario i el màgic) del com¡wsitor hongarès Ht~os Vajda. Opera estr enada ell949 i de la qual es posseeixen r eferències moltfavorahles. Els dies 19, 22 i 29 d ' octubre la mateixa compa· nyia oferirà I lombardi de Giuseppe Verdi. L' Òpera Estatal MUSICALIA PRE·CRÍTICA d'Hongria ve a Barcelona amb tots els seus dec li us utí. Lics - muntatge. dir·ec<·ió musit•al i escènica. soli tes vocal , orquc tra i cor. Les r epre.;;entacions del 9 al 29 de novembre de l'òpet·a rlnnu Bolena obriran la que podríem anomenar· ' 'una alLr·a lcmpor·ada ·' . La que es mou dü1s dc cànons més ortodoxos i atenent el gran r epertori. Arnh acpH'SI títol de Donizettihom complPix el pr·cvist cicle o tl"ilogia d edicat a la família Tudor, formal pnr Roberto De·v ereux i Maria Stuarcla. La producció és p t·òpia i s'estrena, obra de Giancado d<'l Monaco amb escenografia i vestuari de Ramon B. Ivar s. P<'l que fa a repartiment i direcció musical , se'n parlarà més endavant. Vuit representacions de Lohengrin. un dels títols wagnerians més acceptats, ompliran el cicle nadalenc; a mb tota seguretat, un dels esdeveniments més importants de la temporada. Un títol p oc pt·odigat pt>rò interessant, La gazza la.dra, servir à per completar la commemoració rossiniana de torn en l'avinentesa del dos-rents a nivc1·sari del seu naixement. P r oducció d'envergadura qualitativa procedent nogensmenys que del swtcta sanctorum del Festival de Pesat·o i direcció escènica de luxe -Michael Hampe- atorguen a aquesta proposta al·licients substancials . Lagazza ladra deixarà pas a un altre plat fort (sobre el paper , el q ue més) d e la pròxima temporada. Carmen arribarà al Liceu de mà de la coproducció del nostt·e teatre amb el Covent Gat·den, signada pe1· Núria Espert, amb escenografia de Gerar·do Vera, vestuari de F1·anca Squarciapino i cor eografia de Cristina Hoyos. Tot un autèntic luxe, visihle la segona m<~ital del mes d e mar·ç. El r etorn d e ll trovatore satisfarà sens dubte l'afeccionat de pes de l'òpera. És un d els grans títols verdians i aniba al Liceu a cavall d els mesos d 'abril i maig molt ben servit en Lots els aspectes. La r ecuperació d'una de les La praducci6 de lohengrln de Gob F. Frledrlch obres 1larroques més r epr·esentutives - Orfeo de Montevenli- situarà a l'escenari liceístic una de les figures més importants i r·econegudes de la música catalana. Ens referim a J ordi Savall, responsable musical d'aquest nou aterratge d'tm tipus de repet·to1·i no gens bahituali d'un gran int rrès. Com va esdevenit· amb la producció de Una cosa rara del valencià Vicent Martín i Sole1· dirigida pel mateix Jordi Savall, és possible que de la versió liceística d'Orfeo sorgeixi un enregistrament discogràfic. La temporada operística es clourà amb Mozart-Cosifan tutte-, en una r eposició de la producció pròpia del Liceu ja coneguda. Adéu als reP.arliments de luxe La temporada d'òpera, recitals a paTt, permetrà el gaudi, una vegada més, d ' un estol de veus importants. Aquesta expressió tan falaguera -"estol d c veus importants"- sebrurament hauria estat en temporades p t·ccedents suhstitt.üda pet· "impot·tant estol de veus importants". Que no és exactament el mateix. IIi ha un matís quantitatiu prou destaca t que c·om•i' tenir en compte. Edita Gru berova i Chdstine Weiclinger· ser an un autèntic duo dl' luxt' que es repartiran el per sonatge d 'Annu Bolena en el si d ' un repartiment en què altres notes intct·essa nts seran l'aportaeió dPI hat·celoní St'efano Palatebi en dpa pm· de Lord Rochefort i l' Em·ico Vll l que pot oferir Alhc,·t Dohmen . Loheng rin comptarà amb un repa1·timentcomplet autènticament impor·tant, amb J[ans Sotin i Kurt R ydl -dos bons coneguts- repartint-se el paper dc Ileinrich, Tbomas Sunnegat·dh - una de les possibles gr·ates sorpreses d e la temporada- i el ja conebrut i important Gosta Winhergh compartiran el principal paper protagonista; Sue Patch<'U, amb Metchtlúld Gessendorf st>ran un exce] ·lent duo d'intèrprets d 'EJsa von Brabant i Eva Marton i Joy Mclntyre donen au tèntica categoria al paper d 'Ortrud. Neil Shicoff i, si s'aconsegueix que actuï, Placido Domingo sm·an amb Kathleen Kuhlmann els dos grans protagonistes de Carrnen, juntament amb el nòrdic Kristinn Sigmundsson en el paper d'EscamiHo. 11t rovutore és un altre repar- ..•~ .! ~¡¡· 95 51 471 MUSI CALIA PRE-CRÍTICA "IH·n <'<f11Ípat" rn el pla voC'al, arnh .Joan Pons i Vicenç •u·dinc·ro C'OrnJJartint ll conte di Lunu, Aprilt• Millo i Sharon Swc·et ft•nt el mateix arnl) el paper dc Lc•onora i ina Terentieva -un altn• uom a t·ctenir-i Dolora Znjic·k ult<•rnant-se en .-1 d'Azu<'Cmt. Vladimir Popov i Kristian Johann~son dcfcmsaran el paper dt• ManrÍC'o i Stdano Pa]atchi el dc• Fnrondo. Orfeo comptarà umh t'SJH~I'ialistes de la música burrora, entre les quals la barcelonina Mon tserrat Figueras iCo~;'ij(w tutte ens tomarà Verónica Villarroel altcntant-se en el pa(H'r dl• Fionlcligi amb la nordamcricanu Teresa Ringholz, cone~'1.Hla a Barcelonu per haver C'ompartit en el seu moment el primt~ •· pt·emi del Concurs France e Viña!> amb la valenciana Encdina Lloris. ltxaro Mentxaka, una artista de carrera ascendent , computü·à amb Susanne Mentzet· - una b'rata descoberta de la tempor ada que acaha- el va per de Dora bella i Joan Ca bero i Glòria Fabucl completaran el rt>pat·tirncnt en una elogiable línia ci 'ofel'ir joc a artistes del país. EJ balanç, objectivament, és més qne satisfactori, però al mateix temps resta lluny d'aquells tipus d'oferta absoluta ment luxuriant a què ens havíem acostumat i que, de fet, no tenia gaire a veure amh la potència real del Liceu i també amb la de l'ambient opet·ístic català. El tema ens porta a consider·ar matisos interessants com són, entre d'altres, que la manca de gr ans noms obliga a treballar més a fons el conjunt de la producció, aspecte difícil en un teatre amb programació de tempot·ada i no de repartiment i per tant sense companyia pròpia. Un altt·e aspecte a tenir en compte és que la manca dc gnms noms afavoreix una poHtica molt interessant de "descobet·ta" d c nous valors, siguin del país o fo t·ast.ers. Tanmateix, en aquest eontcxt s'imposa un capteniment molt rigorós que eviti entrar· en una línia de decepcions. T ambé aquesta forma d'actuat· permet jugar la carta de I imt'nt 52 Jordi Savall Joan Pons l'especialista en dett·iment de la gran figura que a vegades pot trencar la unitat interna de l'espectacle, sobretot en òperes d'acusada estructura c01·al. És el cas del repartiment de La gazza. ladra, que pot resultar altament idoni, amb un nom com Em·ic Serra al davant de l 'ct¡uip vocal, un a1·tista d'un considt•t·able prestigi justament com a especialista en aquests tipus de pl·oduccions . També en l'apartat de t·ecitals s'observa tma certa inflexió, a la baixa qualitativa, rnalgt·atla presència de noms tan indiscu tibles com els de Gwyncth Joncs -acompanyada pet· Geofft-ey Parsons-. Anna Tomowa-Sintow, o FetTuccio Fudanetto, que comptarà amb un acompanyament pianístic d'excepció -Alexis Weissenberg. Notes d'un interès especial seran el debut al Liceu de la soprano finesa Karila Mattila i les aetuacions de Luciana Serra i Dinli tl'Í H vorostovsky. aportacions de l'Òpera Estatal d'Hongria per manca d e r eferències fiables, i observar la sempre agraïble presència de Richard Bonynge a Anna Balena, un tipus d'obra específicament idònia per a eU; el r etorn d e Paolo Olmi -La. gazza ladra- i la presència d'tm dels directors d'òpera italià de més prestigi -Lamherto Cardelli- que dirigirà Il trovatore. U we Mund atendrà Lohengrin i ja ~s coneguda la seva autoritat en el repertori germànic. Jordi Savall a torgarà la seva reconeguda autoritat a Orfeo iAlan Hackerfarà el mateix amb Cos'ifan tutte. Pel que fa a produccions. el gr an esdeveniment set·à sens dubte Carmen, ja citada , una producció d'un r elleu especial que porta el segell de Núria Espert, tal com s'ha indicat abans. L'estrena d'AnnaBolena, a cura del duo Giancarlo d el Monaco i Ramon B. Ivars, constitueix un altre focus d'atenció especial i la ver sió de Lohengrin de la De utsche Oper de Berlín, datada el 1990, es presenta així ma!eix co111 un autèntic plat fort. Es obra d'un dels més importants realitzadors operístics del con tinent, Gotz F. Friedrich. Esmentem, finalment, una altra estrena liceística -Orfeo- encomanada a William Odandi. !lonynge, !"'und 1 company1a L'apartat de direcció musical ha sofer·t, globalment considc•ra t i acceptant el risc de subjertivitat de l'afirmació , una pe•·ceptible millora. Cal deixar a pm·t les s r l 1 5 1 1 MUSICALIA 8 A L L E T Tres companyies de dansa al Liceu per M O NTSE G. OTZET os anys més tard dc l'entusiasme que el Ballet CuJlberg pt·ovoeà en el Liceu amb la seva particulat· Ciselle, la companyia sueca ens visita novament amb una al tra obra de repet·tori, El llac dels cignes, que, igual que l' anterior, r·ep el tntcte especial i imaginari del coreògraf Mats Ek. Fill d e la gran dama d e la dansa moderna a Suècia, Birgit Cullberg, ~1ats assunú la direcció artística del Ballet Cullberg ell988 despr és d'haver desenvolupat dins la companyia la seva condició d e gran b alla l'i i extraordinari coreògraf. Les seves cot·eo•·grafies, Sant Jordi i el Dmc (1976), Soweto {1977), La casa, de Bemarda (1978), Cai1n i Abel (1982), Ciselle {1982), El llac del,s cignes (1987) i la recentment estrenada Carmen, han contrihtüt que el Ballet Cullherg sigui considerat una d e les millors companyies de dansa internacionals, que no tan sols captiva pel valor de les coreografies que integren el seu reper tori. sinó també pel rigor tècnic i la qualitat artística dels seus ballarins, com és el cas d e l'espanyola Ana Laguna, per a la qual Mats Ek ha ct·eat molts dels papers principals de les seves obres. En El llac dels cignes Mats Ek s ' ha inspirat en la música i el destí de Txaikosvki i , en la seva versió, l'obra més representativa del ballet clàssic p ren un caràcter de <h·ama modern. La segona companyia de dansa programada dins la temporada 92-93 és Ja Tanz-Forum Koln dirigida per Jochen Ulrich? coreògraf conegut prl públic del Liceu gràcies al treball roreogt·àfic de l'alemany en I' òpera Salomé i pel D .J• u Ba llet Cullberg, fi lla c d el• cigne • s: 95 seu ballet Romeu i ]ulieta, que es representà en aquest mateix teatre el setembre de l' a ny J991. En aquesta ocasió la companyia oferir à un programa integr at per dues ob res del seu repertori: Concerto amb músira dc Dmitri Xostakòvitx i El mcwdarí meravellós de Bela Bartók, i per una estrena mundial, Yerma, amb música de Salvador Pueyo, el qual diu: En escriuire la música per a un ballet sobre Yerma (Abstraccions, 6 moviments sobre Yerma de Federico García Lorca), vaig intentar reflectir el drama íntim, profund, quasi amb pura abstracció de Yet·ma. La música, suggerida més per la vida interior dels personatges que no pas per l 'anécdota cle les sitrwcions exteriors, havict d 'ésser l'element qtte embolcallés el "mo,u iment" i les "figttres " de la dansa. Tot i aixó, penso que t(l1nbé s'hi reflecteix, en certa maneret, la força evocadora d 'algunes de les escenes: "Qucu.h-e de les bngaderes ", tercer moviment ; "Casa de Dolors la conjuradora", cinqu~ movime nt; i la "Dan- sa del mascle i lafemellet ", del sisè moviment. Els sis mo viments: "Andante ", "Allegretto", " Lnrghetto ", " LCLrghetto ", " f,argo" i "Allegro", corresponen aL~ sis quadres en què Carcía Lorca st~bcli­ videi:t· els tres actes del seu " Poema Tràgic " . A mitjan de febr·er el Gt·an T eaLt·c del Liceu acollir à una de les grans companyies clàssiques del momen t , el Ballet d e l'Òpe•·a de Pa d s . Aqut>sta companyia francesa és l' ht>t·eva d ' una llarga tradició dt> dansa clàssica que nasqué amb el segle d e Lluis XIV. e] Rei Sol, que institui. el 1661, L'Acadt>nlÏt> Royale de Danse. L' Òpera dr París ha conegut a través dels segles les evolucions d e les "syephides" i de les cria tu res etèries df•l Roman ticisme, abans d e presenciar la màgia i exotisme dels Ballets Hussos de Ser ge Diaghilev. Des del segle xv m els ballarins i coreògrafs francesos, invitats p t>r tot Europa, van difond.Te l'estil de l'École Française. Pos- 53 473 MUSI CALIA B tcriornwrat , JH'l' un t>ft•etf' de boomercwg ll's d ift'n'nls ·"exportacion-." t''\.t't'N'Íxt-u Um·s infiuèn<·ies a França. Alt·oslut d'u n t't'per tori clàssic hi ha hagu t nom~. com Scrge Lifat·, Cl•ot·gc Bulanch ine, Maut-ice Bl'-jart, Ro land P<'tit , Jerome Ro b bins, Paul T aylor , Carolyn Carlson , Nils Ch r·iste, William For ¡.;ytlw, Maguy Marin , }i ri Kyli an , t•nll·c d'altres, ffU e h an con trihu'it a ma nt rnit· P alt nivell artístic c¡not·u t·aelf•ritzu el Ballet de l'Òper a tic P al'Ís. Uns <'eni ttu anUlta ballarins iut cgt·en el B uUet d e l 'Òp er a, el lJUa I, drs dc 1990, P a tt·ick Dupo nd és el dit·cctor tit ttlar en subslituc·ió dc Rudolf Nm·eyev, q m• figut·a tom a coreògraf de La Bayadère. el ha llet que integra el p l'i mer p rogra ma qu e oferirà la troupe al L iceu . E l Ballet de l'Òper a de Paris donarà una reposició '"integral" de La Bayadère, un baUet en A L L E T quatt·e aetes amb cot·t>ogt·afia or iginal de Mal'ius Petipa i música de Ludwig Minku:., q ue s'est renà al Teatre Mm·ins k i dc San t Pctersburg r any ] 8ï7. La 'ersió de u reycv romp ta amb nous d ecomts d'Ezio Ff'iger io i vestua ri cle la rotitzada F rau ca Sq u a t·cia pin o iuspit·ats en l a pintura ot·icntalista dt'l se- gle xrx. E l segon progrmna dP) Ballet de l'Ò per a dc P a 1·ís es p resenta sota el títol dc "Soireé J <~rome Rohb ins" i d formen d ues obt·es del eoreògt·a f n ord-amer icà: ln the night (1970) i Dances at a. gathering (1969). Ambdues obres cstun inspir ades en la música dc Ch opin i integt·en una successió d e fntgmen ts coreogràfics estructm·als en formes cüverses. como són el pa1; de dellX o el pas de trois. L'escri p tot·a Dcbora Jowitt publicà a "Village Voice'·: No em p reocuparé per saber allò que }erome Robbins ha intentat en aquest nou ballet, In t hc nigh t, si es tracta d'una obra per acompanyar Dances ata gather ing o com a seqüela, preludi, epíleg o cadència d'aquest últim. Crec que és probable que Robbins tingnés simplement més Chopin en la seva orella i més idees de moviment en la seva ment; així qne mu,ntà un altre ballet no tan llarg com Dan ces al a gathering però igualment sorp ,·enent. Certament, els dos baUets estan relacionats. El moviment té la mateixa bella facilitat en l'espaí. No ens adonem de la "coreografia", sinó que veiem demsa (. . .). ET tipus especial de romanti.ci1;me contemporani en què Robbins està interessat és expressat amb la dansa que brolla, es ramifica i creix com fulles, tal vegada sobreacoUidores pels seus contorns, però sense aparèixer mai inorganiques . .. 95 Editorial Alpuerto, S. A . Coilos del Perol, 7, 1.•, Dcho. 280 13 MADRID Tel. (91) 2 47 01 90 Fox (91) 542 5 1 2 1 Clivis Publicacions Còrsego,619 08025 BARCELONA Tel. (93) 235 87 15 Fox (93) 235 87 15 DISTRIBUIDORA INTERNACIONAL DIEM DE EDICIONES Editorial Piles, S. A. Archeno, 33 46014 VALENCIA Tel. (96) 370 40 27 Fox (96) 370 49 64 SEEM, S. A. Alcoló, 70 28009 MADRID Tel. (911577 07 51·2 Fox (91) 575 76 45 Opero Tres Ediciones M usicales Plozo Isabel 11, 3 28013 MADRID Tel. (9 1)5 42 66 00· 1 Fox (91) 5 42 6 4 75 Te nora Edicions Musicals, S. A. Vio Loietono, 23, 1r. D 08003 BARCELONA Tel. (93) 318 60' 49 Fox (93) 4 1.2 47 50 54 474 Sis de les més imp ortants editorials han unit els seus esforços p er a crear OIEM, Distribuïdora Internacional d 'Edicions Musicals. El catàleg OIEM'92 conté més de 2.500 obres de 580 autors, amb especial relleu dels del nostre país, fent del nostre catàleg l'instrument més útil. Des de música per a instruments solistes, fins a obres per a grups de cambra, gran orquestra i tot tipus de formacions; Tractats, Mètodes i Estud¡s; Musicologia; Obres vocals; Música lleugera, i Música importada de tots els gèneres i modalitats. Demani el nostre catàleg mitjançant els establiments especialitzats, o a qualsevol de les nostres delegacions a Madrid, Barcelona i València. SCHERZANDO s t J, 1 > l s .I..• g: 9.5 55 475 DISCOS H 95 56 476 em tingut una sorpresa positiva en escoltar, altra vegada, un enregisn·ament que, ja als anys eixanta, considet·àvem una joia de la discografia teatt·al mozartiana. Es tracta, sens dubte, d'una versió de referència, a càrrec de l'equip de Ferenc Fricsay a l'Opera de Berlín, de l' any 1954·. Tot i ser un dels primers em·egistraments íntegres, en microsolc, de La flauta màgica,, l'interès de la seva reedició en disc compacte depassa el d' una curiositat documental i, amh unes condicions tècniques absolutament plausibles, mostra alguns aspectes interpretatius que podem considerar, encara avui (o precisament avui), exemplars . D'entrada , la concepció de I' obra palesa, sobretot, un treball d'equip que es concreta en una r emarcable unitat d'estil, al marge d' individualitats espectaculars. Tot i això, eaJ remarcar un P apageno de l'aleshores joveníssim Dietrich Fischer-Dieskau literalment fascinant; la inefable Parnina de Maria Stader, no pas d'una veu voluminosa. però d' un timbre transparent i una dicdó expressiva que dóna una màxima cr edibilitat al earàcter juveni l, tan mozartià , del personatge; una Reina dt> la nit que, en la veu de Rita Stt·eich. palesa una inoïda f acili tat d ' infal ·lihle pet·fecció tècnica i de miraculosa nitidesa quasi instnunental; el Tamino d ' Ernst Haefliger , un tenor que havia sobresortit en el Lied i en evangelista l'oratori, predilecte de Karl Richter per a les Passions dt> Bach . d ·unes caractetímbriques rístiques molt peculiars però d'una puresa expressiva i d ' una convicció personal excep cionals; i encar a podríem citat· el nobilíssim Sarastro del veterà JosefGreindl, un dels grans cantants wagnerians de l'època, figura cabdal del Bayreutb de Wieland Wagner, o la veu pastosa i poderosa, de timbre vellutat, del danès Kim Borg en sengles papers secundaris. Al marge de 1' elenc vocal, cal esmentar sobretot la mà rectot·a de Fricsay, el director hongarès que, en la seva breu carrera, malauradament trencada per una mort prematura , deixà una empremta mítica en la vida musical de l' Alemanya de la postguerra, c~m a director· de l'Opera de Berlín i de l'Orquestr a de la RIAS (ràdio del sector americà, després Simfònica de la Ràdio de Berlín) de l' antiga capital alemanya, a la qual la seva fulgurant personalitat convertí en un conjunt de vertadera elit, com és patent en el instrumental suport d'aquesta gravació. En la plenitud de forces dels seus quaranta anys, Fricsay sorpren- gué el públic al('many amb un Mozart apol·Un i, d'una precisió ga irebé toscaniniana, només possible amb un instrument com el que havia forj at amb la fèrria disciplina artística que li imposà . La fusió hamlÒnica de la fusta i t>l metall (per exemple. en els simbòlics acords de l'obertura) és única, com ho és la p1·ecisió de l'articulació de la corda i l 'equilibri del conjun t , però no ens trobem només davantd 'w1a versió fanàticament perfeccionista: el clima de l'àt·ia en sol menor de Panúna és inefable, el tremp dramàtic de les d ues àries de la Reina de la nit abassegador , la frescor de les escenes còmiques de Papageno inigualable, la simplicitat de les melodies de cai re popular resta intacta i l'element solemne i inquietant de les escenes francmaçòniques conserva tota la força i el nústeri del seu rerafons esotèric. eLhús Millet U n a nova pianista que sorgeix en el panorama intenacional amb aquest compacte, que s 'inicia amb una gravació molt prometedora; la de la transcripció de Margarida a la filosa de Liszt. Quan s'escolta aquesta entrada de gravació es t'esta immediatament fascinat p el misteri pianista, d 'aquesta p per la seva ulsudó i per la qualitat del fr·aseig i ellegato. La versió de la Sonata Dante de Liszt ens confirma novament la dimensió extraordinària de la pianista quant a l'amplitud del joc sonor i la nitidesa tímbrica . En resum , un cas de personalitat pianísinqüestionable, tica que, quant a la sin{,'Ular Sonata D. 850 de Schubert , potser no resulta mereixedora d'una tan alta qualificació com la que atribuiríem a les esmentades versions de Liszt. Aquest Schubert és el que estem acostumats a escoltar precisament en vet·sions que vénen a resultar el pol oposat a Liszt i per això halu·íem d 'impugnat· potser la visió que en té aquesta pianista tan pet·sonal. No es tracta, doncs, del Schuber t vienès i lluminós, del Schubert quasi Biedermeier, sinó d' un compositor dens i gairebé dramàtic, amb tendència a una estructura pràcticament simfònica. Lilya Zilberstein sembla, per tant, una pianista j ove que pertany a aquesta gen eraciO d ' intèrprets neoromàntics que mostren una sen sibilitat a flor de pell. Excel·lent gravació en l'aspecte tècnic, una de les millors que daner ament hem escoltat en aquest apartat. e J.C.P. I e i [ DISCOS el nivell tècnic estàn- U n oportú homenatge a la figur a d ' Arthur Honegger (1892-1955), en tres compactes q ue inclouen u na selecció, molt intel ·ligent i representativa , d e la seva producció, amb a n tics enregistraments, alguns d'ells en viu , proced ents de l'at·xiu d e la Ràdio de Praga (i que conser ven dard d' una gt·avació ruc.liofònica, no pas massa sofisticada , d ' una emissor a p ública dels antics països d e l'Est), alguns dels quals ja havien estat comercialitzats en disc micr osolc a través de Discophon, el segell estatal de l' antiga Txecoslovàquia socialista . No deixa de ser curiós el fet que siguin , p recisament , at·tistes i conjunts txecs (regits, entre altres, per I' excel-lent director francès Serge Baudo i per la fonda musicalita t d e Vaclav NeLunann) els qui, amb la seva habitual competència professional, s'esfor cin a p r esentar l'ob ra de H onegger , n o massa p r odigat en la discogr afia actual , malgr a t la pop ular itat de què ga udí en vid a . La selecen presentada Cto a quests tres volums és molt plural i inclou des d ' un oratol'Í p rofà, molt con vencional , del 1929 (Cris du monde), de menor qualitat literària i impacte sonor que la famosa ]eanne d:Arc au boucher, fins a la pun yent Simfonia litúrgica , dell946 , d ' un fo1·ça expressiva , un llenguatge orquestral i una estt·uctura simfònica molt madur es, que sintetitza les inquietuds personals del (•ompositOt\ nmh In e' a visió pes~ i m i !t ta , que s'accentuu en 1\•tttpa postet·im· a la llegona guerra mundial. El disr dt>dil'al a la p t·oducció dt-ls unys 20 és pat·ticularmcnt n•pt·esen ta tiu dt• l'cspt•t·it d 'aquesta i>pot·a , pa11sat pel sed às dd su btonscient ccntn•u ropcn dd compositOt·; irH·Iou In ft·escor del Conrertillo per CI, p iano i orq~tes fl'cJ,, al costal d t'l famós Pari.fic 231. i d el A<'ll an àlt•g i menys conegu t Moviment sin~fòn ic nlÍm. :J, d ' un int crf.s c·ompar uble o, fi ns i Lot, t> upet·ior . La selerció dc música de cambt·a, u na música pet· defini ció minorità ria q ue, en aquest cas, posseei-x l'intN·i>s del descobl'im<>nt, Í'!, <'uriosa perq uè hi pod t·m tr oba t· , altcr nativanw ol i en obres distintes, la influència melòdic·a impressionista , el c·ontl·apunt p reclàssic, urws anels tècniques i expressives gaü·ebé afins als Reger i llindemith i aqueU encisador espBr it diàfan i pastoril que es ma nifes ta en l' iJ1efable Concerto da carnera, per a ilauta, com anglès i cordes (que, d 'altra banda , és l'obra més problemà tica d'aquesta selecció, des del punt de vista d e la q ualitat d e l'em·egistrament). En t·esum, tma targeta d e visita d ' un compositor de solidíssima talla obj ectiva , avui r ela tivament relegat , d c C[LlÍ hom espera , potser , un " r evival" internacional, motivat per la commemoració del seu centenari. És un cas anàleg aldel seu exacte contempOt·ani Darius Milhaud, el nom d el qual és tan fn milia t· com gr·a n el clc>sI'OtH'h.t'nwnt t>U profundit at dt~ In st>va e~ t en­ síssim u ob nt. Als dos, IloneggtH' i Milh nud , desitgt•muna major pres('n,·ia tant als cu tàlt>gs d iscogrà fics t•om a Il's !mlt•s dc Clllll'ct·ts. e Ll. M. A partir d el sc>glc XVL Cabczón, Cor reu de Ar auxo i Cahanilles per·sonifiqut•n Pis graons cr onolòbries del m conductor· de la ¡,rrun es<·ola ibèriea dt> compositors pc>r a instruments de teclat. J oan Cah nnilles (1644-1712), el gm n mestre valencià dc l'orgue, a pot·tà una t'evolució personal al tradicional gènere del Tienl o (en el tractament de Ics « f als as'' - dissonàncies-, un nou concepte estr uctural i l'Ít:mic, I' ús frecrüent de 1'anaet·usa i d'inLcr·vaJs insòlits -quarta disminuïda, tritó, etc.-), en w1a escriptura qui" altet·mt l'estil homòfon i el contrapuntístic i assumf'ix , també, la influència de fom1es com la Canzona, la Tocatta , l'Ensalada o el Capriccio. John L'organista Bu tt. intèrpt·et d 'aquest enrt>gistrament, format a Cambridge i al King' s College. ens d óna una versió molt fantasiosa i no gens sever a d e les obr es seleccionad es, tot accentuant el seu vessan t vit·tuosístic. L ' orgue u tilitzat, una còpia d 'estil hispànic, és afinat amb el temperament mesotònic, una dada que cal r emarcar per a l'oient habituat a l'afinació del temperamen t igual . • M. Lluïsa Cortada 57 477 DISCOS U 95 n compacte recent del Trio de Bat·celona , que pro('lama l'estat actua l d"aquesta formació amb dues de les més conegudes obres de Dvorak per al repertor·i en qüestió. Són, r·espectivament, els Trios tercer· i quart, que no solament els separa l'espai de set anys sinó u na profunda distància quant a estü i desen volupament de la pet·sonalitat del compositor . En l 'op . 65 t•·obarem encara la pt·esència del patró Brahms i, per tant , és una obra tan b ella com d' estructm·a tt·adicional. En canvi, l'op. 90 és el famó Trio " Dumky", que no sinó un seguit de sis peces en l'estil d ' aquest sobrenom, intt·achüble amb exactitud p erquè, més que una forma determin ada, és un estat d'ànim d'humor melangiós que caracteritza el fe t musical racial de les terres de Bohèmia i Moràvia. E l Trio de Barcelona assoleix amb aquesta gr·avació un doctorat in ternac·ional de pri- es 58 478 mera classe, p erqu t-lcs seves interpretacions són ara transcendents. P er una banda, es tracta de versions d ' una noblesa i intensitat totals. P er una a ltra. de la terna d ' intèrpre ts que hem sentit mai, potser, amb m1 propòsit estètic i sonor més uniforme. Gerard i Lluís Claret mostren, quan toquen fent trio, unes arrels escolàstiques comunes compatibles amb llurs instt·uments i personalitats Curiosadistintes . ment, han transferit àdhuc aquesta constant al pianjsta G. Attenelle. e Josep Casanovas VIDEO MUSICAL T ot i respectant la primacia del component auditiu de la percepció musical, resta clar que r art d'Orfeu -fins i tot el que no té un suport dramàtic- conté una concreta dimensió visual, més o menys irrenunciable. La música està feta sobretot p er ser escoltada, p erò és tamhé una manifestació que s 'ha de veure, si més no per gaudir-ne plenamenten aquell moment just," de la concreció instantània , i també pc-rquè el fet concertístic apot·ta una dimensió ritual o litúrgica d "una e· àn-ega visual irrenunciable i a més d ' una riquesa i uns al·licients plàstics no gens menystenibles . No ha dc sot·prend re, doncs, que Ja popularització dels mitjans de t·eproducció visual aportin tul èxit cada dia creixent dels en cm·cgistntments imatges dt> concerts i de r eprest'n tari ons oper1stiques, rom una nova concepdó del goig individualitzat de la música, al marge de la ma nift's ta e ió col ·lectiva c·oncet·tística. Els catàlegs cada dia s' engt"ei.xeu i r afeccionat cada cop fila més pt·irn en la r ecena no sols d'aquell producte rnfs o menys tòpic sinó també busca nt produccions d' obt·es al marge del gran repertori habitual ' verò d ' un interès específic. Aquest és el cas del vídeo titulat flomenaje Fanré-Poulenc que inclou dues obres significatives dc l'opus simfònic coral d'aquests dos grans compo itors ft·ancesos. De Poulenc -figura cabdal del Grup dels Sis-, hom ofereix Glòria, una obra tardana -va ser e trenada el 1961 a Boston- que conté elements especialment intet·essants des del punt de vista harmònic, amb llunyanes stravinsinfluències kyanes. La composició, d 'una b ellesa absoluta, té e ] mèrit afegit d' ofer·it· possibilitats especials de lluïment a la sopt·ano solista . El Rèquiem de Fau- t·é és una de les composicions, basades en aquest text r eligiós, més intensament elegants que mai s ' ban escrit. Despullada d 'un dramatisme delibet·at, fins al punt d "baver suprimit el passatge Dies irae, tot en aquesta obra r espira un sentiment d 'equilibri, dP 11UD1inositat, de ser enor i , cal insistir -hi , d 'elegància i exquisidesa . Sembla qu e Fauré no tenia , o en tot cas no va manifestar mai , uns sentiments r eligiosos esp ecífics. Tanmateix, en aquest cas la submissió a un text d ' una força de contingut tan inlpressionant ha condicionat uns r esu1tats musicals en els quals la dimensió r eligiosa apareix b en palesa encara que sempre al marge de misticismes i retoricismes gratuïts. La producció es beneficia del luxe que suposa sempre la presència d ' una cantant tan exquisida i musical com la soprano nor-damericana Barbara Hendricks. Es tt·acta d'tma autèntica gran artista de la veu, rica en matisos expressius, d'una musicalitat absoluta i amb un timbre bellíssim i una emissió natural d ' una exactitud total. Per la seva part, el baríton Carl-J o han Falkam mostra una especial idoneïtat per a aquest tipus d'obres, i així acaba de donar relleu a unes versions que tenen en la batuta de solvent J eau-Claude Casadesus -un dels joves directors francesos més importants- una direcció precisa i autorità- ' e Cultura MUSICa Cicle Música i Músics de Catalun ya octubre 1992 Programa Dijous, 22 octubre 1992 Monestir de SANT JOAN DE LES ABADESSES 21 h. Diatessaron Lluís Casso, jlartla de bec Jordi Argelaga, oboè i_flaut:a de bec Clara Hern:lndcz, viola de gamba Mireia Hernandcz:, clavicèmbal josep Benet, tenor joaquim Garcia, Joan Pla, josep Pla, Gabriel Mcnalt, joan Barter, Salvador Rcxach , Anselm Viola, josep Prades Divendres, 23 octubre 1992 Casa dc Cultura GIRONA 21 h. Concert d'Homenatge al compositor Xavier Mo ntsa lvalge amb motiu del seu 80è. aniversari Carme Bustamante, soprano josep Ma. Escribano, piano Claudi Arimany, flauta Xavier Montsalvatge Dijous, 29 ocrubre 1992 Palau Oliver de Boteller TORTOSA 21 h. Virgínia Parramon, soprano joan Rubinat, pia no joaquim Serra, Juli Garreta, Pau Casals, Frederic Mompou, Enric Morera, Cristòfor Taltabull, joan Lamote de Grignon, Eduard Toldrà Divendres, 30 octubre 1992 Església de Sant Llorenç LLEIDA 21 h. Maria Uuïsa Cortada, clavicèmbal Benet julià, Anònim s.XVIII, lluís del Milà, Anselm Viola, J.B.Cabanilles, Antoni Soler Dissable, 31 ocrubre 1992 parròquia dc Santa Maria BADALONA 21 h. Montserrat Torrent, o115ue Francesc Espelt, Pau Bruna, joan B. Cabanilles, P. Antoni Massana, P. Antotú Soler, Salvador Pueyo, josep Soler, Manuel Valls Organització i infonnació: EUROCONCERT, Ra mbla de Catalunya, 10 Tels. 318 51 58 • 318 53 37 EUROCONCERT 11JIJ~Iulil;t Amb Ja col-laboració de rmR lW.M Generalitat de Catalunya Departament de Cultura Per fi, com el primer dia L'any 191 Oes va acabar de construir un dels edificis més singulars de Barcelona: la casa Milà o, com se la coneix po"pularment, La Pedrera, obra de l'arquitecte Antoni Gaudí. Des d'aleshores han passat vuitanta anys. Ara, gràcies al patrocini de CAIXA DE CATALUNYA, en col·laboració amb altres organismes públics, se n'ha fet una fidel i acurada restauració, amb la qual cosa ha recuperat totalment el seu aspecte i bellesa inicials. I ens ha quedat, per fi, com el primer dia. Perquè la Pedrera s'ho mereixia: perquè és un dels edificis més significatius del modernisme a Catalunya i de l'arquitectura mundial; i perquè ha estat declarat recentment Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. Felicitats.