Revista Musical Catalana. Núm. 98 Desembre 1992
Editorial: Orquestra Simfònica Barcelona Nacional de Catalunya / PANORAMA Els nous camins de l'Obra del Cançoner Popular de Catalunya. Josep Massot i Muntaner / Quartet de bec Frullato. 10 anys de música del segle XX in crescendo. Carles Lobo / Mikrokosmos. D'això... Pere Artís / València. Estrena de El triomf de Tirant. Francisco Bueno / Mendelssohn, Hayden i l'English Chamber dirigits per Hager. Josep Casanovas / La Cossotto a comarques. Xavier Casanovas-Danés / Consolidació del Festival d'Andorra. Jaume Comellas / TEMA L'Associació Obrera de Concerts, una lliçó històrica / L'herència renovada de la cultura obrerista. Jaume Carbonell i Guberna / Una forta presència a l'ambient barceloní. Jaume Carbonell i Guberna / Entre l'Institut Orquestral i els Estudis Blanca Selva. Jaume Comellas i Teresa Martínez / El contacte amb els estaments musicals del país RRMC / MUSICALIA Manuel Gras. Història viva de la lírica espanyola. Jaume Comellas / Catalunya Música proposa. El dia de Sant Esteve. Victòria Palma. Gaudí vist per Guinjoan. Carles Lobo / El Concert per a piano de Grieg: el pas a la internacionalitat. Carles Lobo / Lohengrin, porta del gran wagnerisme. Jaume Comellas / Concurs / Scherzando. Cesc / Discos / Llibres
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
l .MEMÒRI A DE L'OBRERA DE CONCERTS MANUEL GAS Un faranduler de la lírica LOHENGRIN'' VIST PER G0TZ FRIEDRICH AL LICEU 11 Li oferitn • ' 1 els les tnillors operes tnillors intèrprets ( ; Ct I .· I . E ( ; ( ; I Ú OPERA "la Caixa" li ofereix la Col.lecció Òpera. 50 d i scos compactes amb les versions íntegres de 22 Òperes i 1 Rèquiem, triades entr e l es obres més famoses de tots els temps. En aquesta col. lecc ió vostè podrà gaudi r d'un repertori exclusiu, se l eccionat entre e ls imp ortants sege lls discogràfics EMI i RCA-Vic tor. Hi trob a r à alguns dels noms m és destacats d'aquest gènere, co m a ra Mo n tscrrat Caba l l é, Mari a Ca ll as, J ose p Carreras, Placid o Domingo, Alfredo Kraus i Luciano Pavarotti, entre d'altres. I dirigides per grans directors, com Herbert von Karajan, Cario Maria Ciulini o Riccardo ~luti. T ot, amb la màxima qualitat dc l a reproducció digital i disponible e n un pràctic maletí. A més, podrà gaudir dels llibrets de cada òpera. En versió o ri ginal, i en català o castellà. Amb una imposició a ter mini , vostè rebrà la Co l.l ecció Òpe ra de "la Ca ixa". Passi per qua lsevol dc les n ostres oficines i emportise 'n la mi ll o r co l.lecció d'Òpera, en 50 discos compactes. SUMARI revista musieal eatalana EDITORIAL PANORAMA •• Orquntru Simjònira Barcelona Nnriounl de Catalunya Els nous camins df< I'Obrn del Cançanl'r Po¡111lar de Catnlunya per Josep Massot i Muntaner QrwrtN dr• bl'r FmUnto. JO anys de nuÚiir•u del segle XX iu CI'C8Ctmdo per Carles Lobo Mikr·oko~mo~t. "D'ai.xò ... " per Pere Artís VcrlPnria. Estr('na dl' E l ll·iomf dc Ti r·unt per Francisco Bueno Mcndt·l~sohn , lluylln i l' Englli¡h C:luunlJl•~; rlir igi tR p<'t' llagt·r per Josep Casanovas La. Co.•sotto a comarques perX.C .-D. Comwlida.dó del Festival d'Audorra perJ.C.C. L 'As&ociad.ó Obrera de Collcl'rU, wta 1/içtÍ hi.•tòricu L 'lwrènt'Ía renovada de ln cultura obrcri.sta per Jaume Carbonell i Guberna Una forta presència a l'ambient barcelorll perJ .C. i G. Entre l'Institut Ort¡lte&tral i e/,, E11tudi,, MUSICALIA CONCURS SCHERZANDO DISCOS LLIBRES •• • •• Blanca Selva per J.C.C. i T. Martínex El contacte amb els estaments IIW.SÍcals del país perRRMC Mauuel Ga..s. Ilis tòria. viva de la. lCrica espanyola per Jaume Comellas Cntalunya Mrl..sica proposa. El dia de Sant Esteve per Victòria Palma Gaudí vi.st per Guinjoan perC.L. El Concert per a pi uno de Grieg: el pas a la in ternacionalitat per Carles Lobo Lohcngrin, por ta del gran wagnerisme perJ.c .c • per Cesc e Cultura Música XI FESTIVAL DE MÚSICA Vila de Llívia Cicle de tardor-hivern Desembre 1992 ------------------------------- Dissabw 5, a Ics 20 h. PATRICK LAMON, mestre de Capella i Peça per a o rg ue organista de la Catedral de Montpeller COR DE NENS DE FONT-ROMEU CONJUNT VOCAL DE CERDANYA Stabat ,"v/aterde Pergolesi Obres del Renaixement, negro spirituals i obres per a coral i orgue Dissabte 12, ORFEÓ MANRESÀ a k-. 20 h. Joaquim Piqué, director Obres de Guerrero, Poulenc. Taltabull, Puig, LL.M. Millet, Ribó, Cumella Ribó i Britten Dissabte 19, COBLA CADAQUÉS a Ics 17 h. jordi Ferrer, director Obres de Grivé, Bou, Barnossell, J. Vicenç, Morera, Serrat, Puig i Serra Divend res 2'5, a les 20,30 h. Dissabte 26, a les 17 h. NADAL POLIFÒNICA DE PUIG-REIG Ramon Noguera, director Ma. Carme Oliveras, sopra no Montserrat Garcia, contralt josep Ma. Conangla, p iano Sergi Cuenca, baix-guitarra ST. ESTEVE CONCERT D 'ORGUE I TROMPETA jordi Vergés, orgue Daniel Billette, trompeta Obres de Morley, Dowland, Bruckner, Taltabull , i nadales tradicionals Obres d'Albinoni, Bach, Vivaldi, Mompou, Viviani, Gurid i i Handel lloc: Església Pan·oquial de Llívia ENTRADA GRATUÏTA Organitza: Patronat del Museu de Llívia Amb la col·laboració de GENEHALITA'T DE CATALUNYA-Departament de Cultura, Departament de Comerç Consum i Turisme, CATALUNYA MÚSICA, DIPUTACIÓ DE GIRONA, CAIXA DE CATALUNYA, CAIXA D'ESTALVIS I PENSIONS DE BARCELONA, AJUNTAMENT DE LLÍVIA Patrocinat per EPSON ~ Generalitat de Catalunya KliM Departament de Cultura EDITORIAL quest serà el nou nom qm• ado ptanl. amh tota pt·ohahilitat i en data 110 fi xada encara, l ' Orquestra Ciutat dt• Ba n 't'lona. St•r à la r~;:;ultant finnl d·un acord interinstitucional t'ntrt' l' \ juntament dt• Barcelona - titulat· tlt• l'OCB , com és ben sabut- i <>1 Ot·p~n·hum•tH d c Cnltnnt de la Genrralital. Acord que, en realitat , f01·ma part d'tm ah t't' ci e superio r <'ntitat sor~il umh motiu de les negociacions a tl·es bandes Mi nil-iteri dt> Cultnra- amh motiu d e la eonstt·ucció del nou auditori. La base at·gumt>ntal en què recolza la nova realitat t~s t•l sil·logiswt• druH•ntnl que si hom ulrny conjuntament el contuwn t -auditori-també ho ha dc ft•r amh t•l St'll contingut pl'incipal- l'On(ltlll'!1 ... ~ tra. Les negoeiacions en tre I' Ajuntament i la Generalitat p ('l q Ht' fu al <'OIHTCL afer del eouj unt simfònic, s'han ucscnrotllat d e forma fluida , si hem dr fpt· t'as a lt•s munifPslacions explícites Jds n •sponsablcs polítics de l 'OCB, per altra part no gens desmentides dt's dt•l'allrt• costat Je Ja taula nq~o­ ciadora. En r ealitat l'obstacle que ha Orquestra Simfònica fet perdre més temps - no pas energies- ha Barcelona Nacional estat la fixació del nou nom, per ca usa del d('sig, d ' un a part, de perpetuar la tradició barceloni- ¡: 98 ;:¡ de Catalunya i na del ' ontuestt·a i , d e l ' altra, de mostrar la diJnensió nac·ional , t[U e és l(,brie que assumeixi a partir d e] moment en què es formalitzi de forma oficial l'acord i s'emprengui la nova tÜnàmica, amb totes les conseq iiències. Segons que sembla, si encara no s'ha prodlüt la formalització no ha estat per manca de voluntat, ja que alguns trets fonamentals de l'acord -procés d'unmE•rsió en la r esponsabilitat pet· part de la Genet·alitat- ja són eu marxa. I , per altra part, pen¡uè l'altre• pro(·és, Pl dt• construcció d e l' auditol'i ha sofert un considerable raleutiment, segons qut> és b('n conegut. Les conseqüències de la futura nova situació r esulten difícils d 'escatir· de moment. Res no ha transcendit sob t·e plans o línies d'actuació futurE's, ni si s'han plantejat. Ni tan sols podem sospitar· si el canvi cabd al que oferirà la nova situació anirà més enllà, o no, d e Ja simple con esponsahilitat financera. Sembla doncs desitjable que comencin a aclarir-se o a perfilar-se els nous horitzons d e l'Orquetitra i el seu futur paper a jugar en la vida musical ca talana. Sembla que el terme " nacional' ' hauria d 'imprimir un mínim d e caràcter en el sentit d e voluntat de projerció més enllà d el seu entossudit en casellament barceloní. Tot això, tenint en compte, també, la seva implicació fluida en un teixit d'o ferla p rogr·essivament més va1·iat, en el qual ham·ia d ' incidir sense que això comportés posicions de privil egi de cap mena, perjudicials per a altres instàncies que malden amb gran esforç per gaudir de la seva part dc sol propi. .J.. i• J PANORAMA Els nous camins de l'Obra del Can~oner Popul ar de Catalu nya per JOSEP MASSOT I MUNTANER La primera etapa cie l'Obra clel Can,oner E J mes d'abril dc 1936, la "Revista Musical Catalana" publicà un extens article del mestre Francesc Pujol, vice-president d e l'Orfeó Català, que resumia a la perfecció l'Obra del 6 Cançoner Popular de Catalunya, iniciada el 1922 sota el mecenatge de Rafael Patxot i Juhert, a través de la Fundació Concepció Rabell i Cihils, Vda. Romaguera, de la qual Patxot en1 fundador i administrador, i posada per Patxot mateix "sota la cura directa de l'Orfeó Català, i és aquest un dels més grans honors que la nostra entitat ha re-· but i pel qual tota manifestació d'agraïment és poca". Francesc Pujol, nomenat de bon començament director de l'Obra del Cançoner, en coneixia com ningú les vicissituds i els projectes i , amb motiu dc " la celebració a Barcelona del III Congrés de la Societat Internacional de Musicologia, en el qual figura per primera vegada una Secció de Folklore musical i Danses populars", s'imposà «el deure de parlar de l'" Obra del Cançoner Popular de Catalunya", per tal que p r·opis i estranys h eguin esmentd'aquestesforç formidable, únic al món fins ara, adreçat a la investigació i estudi d e la fesomia musical genuïnament popular d'una nacionalitat, i s'assaben tin dc l'origen, organització i sos- TTti'I!:.RAR.I Ot: LA _.MISSIÓ O& RECI!.RCA Ai'IQLES·BOHIQAS 1922 teniment de l"'Ohra", de la tasca r ealitzada fin s ara i dels mètodes emprats en la realització». No cal que m'entretingui a sintetitzar ac¡uesta història de l'Obra del Cançoner. Ja ho va fer amb prou competència Pere Artís al número 15 de la nova etapa d e la "Revista Musical Catalana" (gener de 1986), en un articre titulat simplement L'Obra del Cançoner Popular de Catalunya, basat en documentació de primera mà procedent del Palau d e la Mí1sica Catalana. Sí que voldria posar en relleu que, contràriament al que a vegades s'ha volgut suposar, el 1936 l'Obra del Cançoner es trobava en una etapa fecunda i bullia de projectes i de realitzacions en curs. S ' hi anava enllestint la "recollida de cançons i músiques populars" c¡ue l'Obra havia iniciat per mitjà de les seves ''missions'' al llarg dels Països Catalans. Pujol podia anunciar que el 1936 l'Obra del Cançoner disposava d'uns setze mil documents "aplegats per aportació voluntàt-ia", "lletres soles gairebé tots"; d'uns vint-iun mil més "aplegats per mitjà d e concursos i missions", "gairebé tots de lletra i música o de música sola d e danses", i d'" uns quatre mil i escrei.x" que ja havien estat recollits abans per l'Orfeó Català. I no dubtava a afirmar que «quan dintre de poc temps hau- PANORAMA rem realitzat l'exploració minuciosa de la VaU d'Aran, de les poblacions de Ja conca inferior d e l'Ebre, d es de Mequinença a Tortosa i d'alguns indret d el Camp de Tarragona , podrem donar per acabada la tasca de t·ecet·ca i recollida <(UC projectàt·em en emprendt·e }'" Obra del Cançon er '"'». D ' altra banda , el 1936 prosseguia a bon r ilme «el treball que podriem dir de laboratori, per tal d ' arribar a la formació del "Cançoner Popular d e Catalunya" », dut a terme des de l'oficina de l'Obnt , establerta en un piset de Ja Via Laietana i on treballaven el seu eficaç secretari, mossèn Joan Puntí i ColleU, i especialistes en música (sobretot el mallorquí Baltasar Samper) i filòlegs (sobretot el professor Josep M. Casas Homs). L'objectiu que l'Obra s'hi havia fixat era , segons Pujol, "ct·ear un instrument de treball unifieat, però amb tota Ja flexibilitat desitjable , pui.x era impossible per a realitzu la tasca de comparació i confrontaóó de les cançon s, treballar directament amb els materials tan heterogenis existents (llibt·es, fa ~;ciclc:s , articles d e revistes i de pct·iòdics, reculls inèdits manuscrits de difer ents formats i disposicions, etc.) i amb els mateixos maLPrials que s'anirien aplegant, als quals no seria gaire factible imposar una uniformitat d'esll·uclura, donada la varietat dels operadors, cadascun dels quals hi posaria la seva nota personal' '. Aquest interès donà origen a l'adopció d"'un tipus únic de cèdula d e paper de tU d c gran format, en les q uals figuren impreses, en els llocs més avinents que un estudi acurat d eterminà, totes les dades i referències necessàt·ies a la identificació i a l' historial do cada doc ument can çonístic i musical " . Fins aleshores ba vien "estat fetes més de 25.000 d'acruestes cèdules grans", a part d' "unes 5.000" més petites, " amb música sola" , copiades "en una petila cèdula q ue porta les mateixes sigles i numeració de Rafael Patxot, creador de l'Obra del Canfoner la gran d 'on procedeix" . L'enorme material acumulat a l'oficina de J'Obt·a cl<•l Ca nc;ont•r exigia, d e més u més, u na ordt•nució per ruatèrier.. Pujol 8' hi t·cfcria d'aquesta manet·a: ((Pet· mrs que, com el lectot· haurà ohsct·vat, no estan encara cedulad(•s totes les cançons i músiqut'¡, qtu· l'"Ohra del Cançoner· ' Lf n •collides, s ' ha anat fent més imperiosa de dia en dia la necessitat d e classificar les cèdules j a fetes, amb les quals i sense anihat· a Ja totalitat del material recollit, é& possible ja, a hores d'ara, resoldre una pila de qüestions i dubtes refer ents a d eterminades cançons. És per això qut> d ' un any ençà ha estat conwnçada la tasca d e classificació, aplegant i distl'ihuint en les agrupacions previstes, totes les cèdules d e (:a n~:o ns religioses, previ estudi i garbcUament d els textos>>. Una altra de les responsabilitats de l'oficina de l 'Obra del Cançoner eren les p ublicacions. «Ja des dels inicis d e I' .. Ohra d el Cançoner Popular de Catalunya" -confessava Francesc Pu- jol- er a previsible i fou prt•vist que la formació i puhlicadó tlcl "Cançonrt·" definitiu, et·a COll a àrdua i llun yana. Pet· tal do donar f e de vida i també a l' ob,je<~ tP d 'omplit· finalitats d'ordt·e prà<·~ tic i àdhuc sentimental , fou a<•ordal , l'any 1925, procedir a la pub)j(·atió d'uns volums que amb el nom l).e Materials , satisfessin els ohjf'rtius que acabem d 'esmen tar». És prou sabut que entt·e els anys 1926 i 1929 apareb~e ren tres magnífics volums d ' aquests Materials, el primer d eh; quals constava dc dos fascirles indeprndents. El 1936 estava molt avançada la preparació d ' un quat·t volum de Materials , <rue havia de contenir l'ldem·icançonístic d e Marià Aguiló , pacientment aplegat per mossèn Puntí, les memòries d 'algunes "missions", acompanyades d ' una Relecció dels textos musicals i litf'rat'is que hi havien estat recollits i l'habitual crònica d e les activitats d e l'Obr·a del Cançoner. De més a més, "amb el desig d 'encetar la publicació d efinitiva del Cançoner - tornem a citar Pu- PANORAMA jol-. fou t•otH·c·but t•l projc•cte d'anat· a~iat u la puhlic·at•ió de la s.•c·c·ió dt• l>anM'l-> populars, importantí...sima u Catalun}a no Holnmc·nt pt•t· la cpwlitat dPis clol'llllll'lll"i mw.it·alH quP s'bi rden•ixc~n. sinó ¡wt· la t(UHntitat exlt'UOI'Ciin:lriu clds matc•ixos i dt> lt•s tla nsl's n c¡ut• dont>n lloc ". Aquc•Ht prnjc•c·tt• donà lleu· al Dicriollari de lo da11sa poptti(Jr, dels enLretiH'.~os, dt>ls inMrume11ts de 11nísica i dels so11adors, que haviu d'upad\ix¡•r c•n " tt·cs gt·ossos volums", J H'tl~Hil'lllll pet· Pujo] mnlt'Í'\ amh la r•ol· laboració del •· t·mwgut folklo rist u .I oau Amadl:'s". Pujol assc•nyalavn q1.1e "el printt•r cl'aqtwsts volums, tledieat a la Dansa, és ja a lïmprempta t• nlet·anwnt l'ompost i era el noslt't' dt>sip; ft> t' t•oïncidir la se~a aparit'ió arnh la C<'l<'hració del \.ongt·C.s tl1• i\fusic·olo6ria. però dific·ultatl-> sot·bricl<'s a clarret·a hora ho han impt'dit. La"~'' a aparició, però, ¡.., imminent'·. La desfeta i la incertesa 8 Disso rtadmnent, el trasbals pt·oduïL pet· la revolta d retana del juliol dt• 1936 i ver les seves tt·àgiqum; eonscqüències a Catalunya n·pt·N;entà L'enson·ada de l'OIH·a cl••l Cançoner. El seu mecenes. Rafael Patxol. s'hagué d'e:\iliat· a l 'estranger: el seu secretat·i, Joan Puntí, s' hagué d'amagat· pt>t' defubrit· la implacable persecució que s ' havia desencad enat a Catalunya contra els homes d'Església, i fins i tot el mestre Baltasar· Sampt•r fou objecte de sospita per pat·L dels escamots dt> la FAI. El mestt·e Pujol, en el qual Patxol diposità tola Ja confiança, féu els possibles per preSt'rvar eom a mínim la documentaeió recollida i per evitar-nc el saqueig o, m~s ('ndavant, la desLJ·uoció a consec¡iiència dels ten·ibJes bombardeigs 4ue devastaren Barn•lona fins u Ja seva caiguda a les mans clc• les tr·opcs del gent>t·al Franco el gener dell939. El final de la guerra civil no t'epresentà t>l final d('Ls problemes de l'Obt·a <h•l Cançotwr·: rné-s aviat els abruditzà. El scnyot· Pat xot restà definitivanwnt a r c•xiJi suís, mah·ist pels uns c·om a honw de dt·eta i pPls altres c·om a prohom catalanista. BaltaRar S<tmper emprengué- igualmrnl ri ramí de l 'exili, primer a França i clc·~­ prés a Mèxic. L'Orfeó Català romangué clauslu·at i no fon autoritzat a r epremlrr h•s <H'livituts fins al mes d' octubn: dt• 19-15, poc temps abans dc la mort dc•l mestt·e Pujol, q ne nwntn•stant havia procurat salvar del nnnfragi tot el que havia pogut. Ben aviat esclatà una rrisi entre el senyor Patxot. CflH' no d<'!iÍtjava la continuació clt· l'Ohra dc•l Cançoner fu1s que la dit·tadura del general Franco habrttés desaparegut i fins que el pohle català hagués recupet·at les llibertats elementals que li eren negades aleshores. i la junta de rOrfeó Català, que ~olia Lirar enda\ant ~ncara que fos en condicions precàries- el trehalJ començat ahans de )a gucna. La ltii!•stió s'enverinà tanl que drsemhocà en un plet entre el senyor Pa txot i l'Orfeó, originat pet· malcntesm¡ i per la manca dc diplomàc·ia pet· part de la nova junta dc l'Orfeó , que no coneixia la fina sensibilitat del senyor Patxot i, sens<' ¡n·t•tendre-ho, el va ofendre al·lf'gant uns pretesos drt>ts sobre· l'Obra del Cançoner que mai no va poder demostrar· davant elA tribunals . Ell954 el plet es va resoldre a favor del sen) Ol' Patxot i r arxiu de l'Obra del Cançoner t·està esquarterat: una part en foii amagada en un lloc segur dc Suïssa, mentre que una altra part continuava en podf't· d els Patxot a Barcelona. Llevat dc casos excepcionals, aquests papers esdevingueren inaccessibles als invc>stigu.Iors i arribaren a convertil·-se en una obsessió per als músics i per als bjstoriadors de la literatura que desitjaven consultar-los o, com a mínim, que demanaven garanties que no es perdessin per sempre. Es féu públic fins i tot que una universitat n ot·d-americana ha- via intentat de comprar-los i s'a rribà a donar per segur que ho havia aconseguit. L'Obra del Can,oner a Montserrat Tot amb tot, ]a familia Patxot era ben conscient del lrt>sor qne eustodiava i tenia instrucrionR precises perquè, arribat el moment <rue semblés opot·tú, l'al'Xiu de .l'Obra (lel Cançoner es reunifil¡ués a Catalunya i pogués tornat· a éRset· consultat pels estudiosos sense cap problema. Per això, fa uns <{Uants any!> es va posm· en COlJtacte amb el monestir de MontRcrt·at i li va oferir el fons que en aquell moment es tt·obava t·epa t·Lit entre Suïssa i Barcelona. Després de l es oportunes negociacions, el mes d'abril de 1991 'a arribar a Montserrat tot un camió de material de roln·a del Cançoner, en caixes de fusta, en sacs de plàstic o en arxivadors. Dm·ant el 1991 i e] 1992, aquest material ha estat minuciosament classificat i n'ha estat elaborat un inventari que permetrà un coneixement detallat de les enormes r iqueses que conté. A1hora han estat fets passos per acouseguir una col·lahoració del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya que permeti la microfihnació de tot el material i el dipòsit dels microfibns en algun indret de Barcelona on puguin ésser estudiats amb facilitat pels especialistes, i que permeti igualment la represa de les publicacions relacionades amb l'Obra del Cançoner Popular. Tot plegat ha donat un resultat plennment positiu i ben aviat l'lcran al carrer dos volums de l'Inventari de l'arxiu de l'Obra del Cançoner Popular de CawTttnya, que continuaran Ja sèric de Materials de l'Obra, en coedició entre el Departament de Cultm·a i Publicacions de l'Abadia cle Montserrat. E J fons anibat a Montserrat conté la major part dels materials coneguts de l'Obt·a del Cançoner -que podem identificar a PANORAMA " -~ .. i= 9H tt·av¡;s dc la "RE-vista Musical Ca- talana ", d(•l /)ietori inèdit de I'Obt·a i fins i lot per mitjà d'ínventat·is fets cntn-l els anys qual'anta i cinquanUt-, en bon estat dc const•rvaci6 i ant del tot col·loeals en caqwtes numerades per sèries. La Sèric A, formada per trenLa-vuit cat·pt•t<>s, cot·respon als valuosíssims papers dc Marià Aguiló, on han apat·egut tresors insospitat~: col·leccions dt> t·ondalll's, de tradic·ions i de refr·anys, autògr·afs de grans escriptors de Ja "Renaixença'· - Jacint Verdagul'r, Pifen-t•r, Manuel Milà i Fontanals, .Jost>p M. Quadrado, Jaume ColleU i tants altres- i fins i tot originals o <:òpies el"impresos flds segles XVT-XIX. La Shil' B, que consta d'un total clc eent vuitanta-sis ca rpetes, ron·1~spou a la resta de material conservat a Barcelona i hi ha una mica dc tot: una ¡wtita pat·t de les "missions" or·ganítzudes per l'Obra , ot·iginaJs d'un grau interès ¡wcsl~ntats al:; dos Concu1·sos ot·ganitzats pt•r· l'Obra i a altres trl's cll'l Llegendari Popular Ca- talà -animat per Rossend Set·ru i Pagès-, originals o c·òpit·s ck ks Festes de la Músiea Cutolanu promogudes per l'Orfl'ú, donacions o adquisicions divc•rsl's, documentació, etc. La Sèric C, anibada de SuïHsa, conté dos-cents qttat·anta-tm volums i sobretot C'Ul"}H'tc•s, c•ssenciabuent con-C~>JWiwnts a les "missions'' de l'Obra. gain· h~ totes acompanyades df> lrs "memòries·• que pernwten dt> referne les vicissituds i d'il·lustració adequada. Ili tr·olwm igualmf>nt algunes obres pres{'n ta des al~> Concursos de l'Obra o del LJt>gendariPopular Català, eni n· les quals E'scrits inèdits d 'A ntoni Rubió i Lluch i de Joan Amades. No hi manquen algunt>s donacions -com els originals dd Crmçoner de Pineda dc· Sura Llorens- i documentació clivc•rsa, entre la quall'oribrina) dc l"ld<!ari Aguiló al qual ens hem t·cferit abans, que també serà pnhlif·at pròximament. Procedeix en('ara dt> Suïssu l'I que anomenem là Sèril.' S. una el t' les sorpreses més grans del m~te- rial anihat a Monls<>rral, t•onsli lltïda per quaranta-una I'Ht·pclc•s dd l11•gat dc•l folklorista Son-a i Pagès, umh una c·onaideraiJlc• do<'1l111t'11lació dc cançon s i d.- llt>gf'ndes. l~s pen~m que aviat compll.'tut·an ac¡uestea sèries )t's vinr-il'im· mil cèdules fetes a J'ofil'inu d<· l'Obra del Cançonf't', Cf\1(' contenen moltes cançons Jll'll<·c•dt>nts de rt>culls qnl" fo1'1•n tornats postt'riot·ment o qu(• dt> moment hem de conaidcrur pet·duts. I confiem crue en <•ls pn)xim10 anys set·à possiblt• dt> ¡·ecupcrar alguns paper~; dt• l'Ohra d eJ Cançoner i del Llcgendat·i Popular Català <(He. p<•t· una ¡·aó o altra, ban quedat extraviats a part o banda. Malgrat aquestes mancancel!, cJ fons conservat ara a Montse•·t·at ñs realment extraordinari i eal augurar que entre tols poclt·cm estudiar-lo i treure:' n el profit f(Ue mer<>ix , completant així la tasca dels seus bc>nemèrits iniciadors i duc>nt a bon terme els d<>sigs d el senyor Rafael Patxot i J uhert i dels seu!! hereus. i· l I 9 PANORAMA QUARTET DE BEC FRULLATO I O anys de música del segle xx in cresce ndo ' 'El per CARLES LOBO Quartet. de Frulla.t.o està .fo.rmat p e r JOVes professors dejlaula de bec d'autèntica qualitat. Es tracta d'un grup que mereix el més gran estímul i suport, ja que a tratJés de les admirables versions dedicades a la música coutemporània obre una nova perspe<"tiua dins el fascinant món sonor actual." Obrim aquest article nmb aquests mots de Joan Guinjoan, que també obren el dossier de pr·esentació del Quar·tet, convençuts que defineixen a bastament el grup de flautes de hec conegut com a Frullato; i ens remetem al punt on Guinjoan demana estímul j suport perquè també estem convençuts que en necessiten i s 'ho mereixen. Molts d els nostres lt"ctors no deuen conèixer el Quartet i donar-lo a conèixer és tamh~ la fita de l'article. Amés, les característiques del grup també poden encul'iosir: un quartet de flautes de bec, que, per una banda, no és que sigui un tipus de formació que abundi per les nostres contrades i, per 1' altra, a tesa la localització històrica dc la flauta de bec (renaixement i ban·oc), el tipus de repertori qut> treballa Fmllato ja des dt>l pruner· dia que es constituí: la música dd segle ' ü i contemporània. Per saber-ne els orígt>ns cal que ens remuntem al juny de 1982. Quatre alumnes de nauta del Conservatol"i Superior Municipal de Música de Barcelona (més popular com el Conservatori del Bruc), deixebles de Romà Escales, en sortir dels exàmens dt> final de cm·s decidt>ixt>n engegar l'aventura de fer "alguna coBP<' -~.. • i 98 10 sa ara que ja hem acabat els estudis". D'entt·ada tots tenien molt dar que volien fet· música de cambra, fer un quartet i , sobretot, això és important, que treballarien bàsicament (i exclusivament) música del nostre segle. Com és fàcil d'endevinar, a Barcelona fa 10 anys una iniciativa semblant era nova del tot (i encara ho és). Més tard també van adonar-se que arren d'Europa tampoe no n'existien tants, de quartets de bec, i menys dedicats a la música del segle xx. Òbviament, el pl'Ímer problema a resoldre era el repE-rtori: recerca i captura de partitures originals (això sí, sempre originals) a l'estt·anger, ja que a casa nostra no hi havia pràcticament res. Josep Ma ria PladevaJl, Alexandrina Polo, Ramon Alonso i Maria Jes(u; Ud ina (els components del "primer" Frullato) comencen doncs a treballar amb música bàsicament alemanya de la primera meitat del segle xx. I comencen a llnitar per entrar als circuits concer·tístics que permetrien la continuïtat de la iniciativa: campanyes de " la Caixa", programes com "Líve Music Now" (Invitació a la Música), í la presentació a algun concurs com el Y amaha, del crual sortiren amb un Premi Especial (1984), etc. En la conversa crue mantenim amb els quatre membres actuals del Quartet, ara surt el tema de l'instrument: la flauta de bec. Comenten que fan servir flautes barroques, ja que són les més evolucionades i que els compositors no es plantegen d 'entrada treballar amb altr·es tipus com les flautes r enaixentistes . Aquestes tenen un so més rodó , més vellutat, però de me nys extensió i menys possibilitats tímbt·iques i tècniques. Amb la flauta de bec passa una mica el mateix que amb altres instruments de l'època bat·roca, i at·a pensem en el clavicèmbal o la viola de gamlJa: gràcies als moviments de recuperació interpretativa de la música antiga amb criteris historicistes, aquests instruments, oblidats i abandonats durant els segl es XVIII i XIX, gaudeixen d ' una furi bunda reactivació. És per actuesLa raó que es tornen a constt·uit· imitacions banoques durant <'ls anys de la segona postguen·a, i és p('t" això, per tant, que compositors i intèrprets descobreixt>n noves sonoritats, noves tècniques, altres possibilitats que desperten un gt·an interès . Els flautistes com els dol Quartet Frullato poden estar contents i agraïts a la història, ja que no ens equivocaríem massa si asseguràvem qm~ "els ha anat d'un pèl" no pod<'r fer el que estan fent. L'any 1987 marca una fita impot·tant en la vida del Quarte1. Pet· una banda, dos dels membres fundadors, Josep Maria i Ramon, deixen el grup; el seu lloc l'ocupen Eulàlia Galofr·é i Andreu Roca. Per l'altra, el Quartet comença a posar en pràctica el que ja feia temps que es discutia: la necessitat de crear repertori contemporani i original per a quartet de flautes de bec. No s'ho pensen dues vegades i comença Ja pct·secució de compositors. Dc mica en mica, gràcies al bon fer del grup i gràcies a les pt·estacions que pot donar la flauta , els compositors van creant obres i (algunes) dedicant-les als Frullato. Avui per avui, al moment d'escriure aquestes ratlles, i des- PANORAMA laboradons qne té al seu hm er t'I Frullnto, però potser cal n 'ttlllrt•ar t'I gr an èxit de públit• i t'l'Íticn qtH' \a UC'Onsegnir a r t>diri6 dt' fa dos anys d('l Festival lnl emndonal de Mú sica Cont<'mporàniu el' \lacant (r<'('On1cm-lw, potst'r t>l més pn•sti&riós de totl'Esttll l'Spanyol). Fou un è:x it t¡uc ben s<'gnr· marcarà una fita t•n la st•vu h ·ujt•rLòria i q ue pet· altt·u haiUln els v n donar tarnl>é un bon t't't'o~ ncixt•mcnt internacional. Ja h<>m t\rrilwt a l'any 1991 , tlut·a nt el qual hi ha unst•gon (i dc moment llt'finitiu) ctutvi Pn lt•s fi lt'S tl<•l Quartet. J ordi Ar·gelaga s ' hi incorpora eu f' I Bot• de E ulà lia Galofr·é. Amh aquc!!la nova (•omposició e l Quartet clt' Bt•t• Frullato ha ardbat als 10 anys d 'existi-ncia. I com és lògic, ho ha eelt•hr·at. prés.de cinc anys, ja són 27 les estren cs qu e apat·eixen al llistat particular· del gnt[), de les quals unes 25 són ohres dedicad es . Un casament perfecte cuLTe compositors i Quar·tet, una simbiosi recípt·o ca (ja que no sempre ha estat el Quartet qui ha fet els encàrrecs, sinó que també hi ha hagut compositors que s'hi h an ofert per· üüciativa pròpia) que ha donat com a fruit el fet que at·a per ara la gr an majoria d'obres que integr en els programes dels con certs d el Quar·tet surten d'aquest fons. Un fous no genys menyspreable, que cal tenir molt eu compte si volem avaluar la trajectòria del Quartet. També sut·t alllat·g de la couversa el 1ema dels cursos. A la pregunta d e si el Quartet com a tal, com a grup de cambt·a , ha rebut con sells objectius d 'altres p ersonalitats, sur·t el nom de Jordi, Colomer, flautista també i director d'orquestra, que durant molt temps acndia p eriòdicam ent als assaigs del Quartet i treballava amb ells posant-hi aquella sempre difícil objectivitat en la crítica de les interpt·etacious prò- pies. Uns contactes que els mf'mbres del Quartet r·ecor·den l'Om a extremament positins. Dcspr·éR han tingut ocasió d e treballar amb un dels qua r·tcts d•~ llault'!! de b ec més cèlebr·es mundialment als nostres dies, els Loecki Stardust Quarte t , així com 1umbé amb el solista h olandès Waltcr van Hauwe, una dc les màü mcs autoritats actuals pel que fa a la flauta de bec i a la inteqwNadó de música contemporània. Amb tot, el Quartet Frnlluto ha arribat als nostres dies amh una dilatadíssima trajectòria que ha anat treballant i autoproduiut-se: què hauria donat d(' si el Quartet, doncs, si les possibilitats haguessin estat en igualtat de condicions que les que existcix('n a altres països? Un cop més cal fer-nos l'autocrí tica i ésser conscients que cal treballar ro t-s en aquest sentit: hi ha intè rprets que ho mereixen , com també ho mereix el nostre púl)lic. No creiem que ara sigui el moment per fe•· la llista de con certs, enregistraments radiofònics i televisius, concursos, premis, gires, activitats pedagògiques i col- Amb algun ajut, i amh 110 poes prohl emt-s, s 'ha autopr·o duït 4 c·on<·<'rls, ofert!:> al llarg df'l passa t mes de n ovembl'(' a quatn: conserva toris (•atalans: Sa ba dell , 'fen·nssa, Burc•f'lona l Badalona. El repertori que hi ofer·ia er a tm seguit d ' oh r es curtes en e urregad es especialment per a l' nc~u ­ s ió a compositors diversos: Jwwp Manuel Berenguer, Joan Puigdellí vol, Gabriel Brncic, Miquel Roger, Jep Nuix, Paco Pi , J eHÚs Rodríguez-Picó, Benjamin Davis, David Padrós, Fran<·esc· Taverna-Bech, Josep Maria Pla dc>vall i Joaquim Homs. Gran part d'aquestes obres, mÉ's tres d('l rep ertori embl<·màti(' del Quartet h au estat enregistrad<'s per la firma novella Desert Produccions de T errassa en un disc compacte que es va prest'nLat· oficialment al "Conservatori d f'l Bmc" de Barcelona. I com clèiem al començament d e l'at·ticle, que no siguin tan sols els compositor·s els qui han descob~rt les grans possibilitats d'un quartet de flautes d e bec, sinó que siguem tots els qui puguem donar estímuls i suport a un grup com el Quartet de Bec Frullato, <¡ue, com bé diu Joan Guinjoan. s'ho mereix. .t... ¡: 98 3 rr • 1: t PANORAMA MIKROKOSMOS ''D'això...'' Diré el pecat, però no els pecadors: lo sorprenent omnisciència d'alguns soí-disont experts musicals -amb presència ols mitjons de comunicació-, capaços de destriar meticulosament el gro de lo pollo, en un concert qual se· vol. El capteniment dels protagonistes de l'afer, durant uno audició, és variat: des de qui rren notes ofonyosoment i les escriu o mateix programo de mà, fins o qui, amb posat de profunda abs· tracció, resto gairebé extasiat. I és un exercici divertit comprovar com és reAectido als milions escrits o sonors lo impressió rebuda i lo valoro· ció crítica. Normalment, comencen per expli· cor lo història i lo gènesi de l'obro que correspongui; gairebé sempre, no és fins cop ol final Cle lo crònica quan s'arrisquen o dir el què; i no és estranyque, en alguns casos amb uno agosarada inconsciència, emprin termes teòrics i tècnics. Per o lo seva comesa, disposen d'uno eina prou útil: els programes de mà, amb informació tant de les obres com dels intèrprets. (Malgrat això, no és rar que caiguin en errors descomunals; per exemple: jo conec uno plomo outosotisfcto, capaç de parlar del que calgui, que -fo un parell de temporadeses carregà lo prestació de l'Orquestro del Liceu en la versió de Una cosa rara de Mortín i Soler; només hi ho havia, però, un petit error: no tocava l'Or· questro del Liceu, sinó Le Concert des Notions ... Fantàstic!) El problema, pe· rò, es presenta quan é.s donada alguna obro de propina.. _Es dar: no consto al programo de mò; i no sempre el director o el solista l'anuncio verbalment, abans d'interpretar-la... Ah, fillets! I aleshores, què? Perquè el més probable és que, lot i ser alguna obro coneguda, no la idenli~quin... Uovors els veuríeu com, discreta· ment, es fon trobadissos als detentors d'uno dilatada veteronio i, amb deix d'estudiada indiferència, deixen anar un: "D'això... aquesta obra...". I en· caro ba que aquest "D'això... " obté gairebé sempre lo resposta ton sibil-linoment sol-licitada. Cada vegada que sóc testimoni d'o· quests episodis, em vénen a lo ment uns mots de Carles Riba: "Abans de parlar, haver vist, realment vist; haver viscut, intensament viscut; haver sentit, apassionadament sentit". Fóra bo que aquells experts els co· neguessin en la total integritat, aquests mols. El problema, però, és que em temo que alguns d'ells no saben qui és Carles Riba.. Pere Artís 12 Xlllè. Festival Internacional de Música de Granollers S ota d títol "Les <·ompNiciom.¡ musicals'', dt·s dt•l pussa t 1 de novt>mhrc• i fins aqu.-st 13 de desembre es dest'nvolupa <'I XIIIè. Festival lnternacioual tlt> Música de Granollers, amh un total de set coneerts, o•·ganüzat per Joventuts Musi<'als dc• Grunollers. El primer concert ( 1 d<' novembre) fou a càrrec del pianista Josep Colom amb el programa ·'Debussy versus Satie" i "Brahms l'Prsus Wagner (Liszt)''. El 8 dt> novembre. la formació Barct'lona 216, dirigida pet· Ernest Mat·tínt•z-Izquierdo, ofer·í el prog.-amn .. Postrealisme r>ersus Postmodt•rnisme". Jaques Ogg i Mat·i Tomizuka, piaTlojorte a quatt·e mans, oferiren ellS de novt'mbr<' '·Mozart versus CJt>m<~ntï'. El 22 de novembre, Marijkt> Mi<'ssen -flauta dc bec-, Glen Wilson -clavkèmhal-, i Woutet· Mocllt'r -violoncel- oferiren "Bononcini versus Handel". I e l 29 dc novembre, José Luis Gonzúlcz -guitan·a- i Rafael Sala -guüan-aoferiren "Sor s versus GiuJiani". Els dos dan·ers concerts dd Festival d'acruest desembre són a _, Josep Colom eàtTec de Xavier Relats -flauta- i la formació Virtuozii Moldavi (dit·igida per Ovidiu Balan) amb ·'Bach ver.sus Telemaun" (8 de desembre); i la companyia Opera Mohile (amb direcció musical de Francesc Guillèn i direcció escènica de Joan Anton Sanchez) amb L 'occasione fa illadro de Rossini (en commemoració del 200 aniversari del seu naixement), el proper 13 de desembre. Els concerts tenen lloc a l'Hotel Ciutat d e Granollers. • CONVOCATÒRIES CURSOS DE L'ESCOLA LU- THIER. Cursets de pt>rft•ccionament musical amb David Rus~Pll -guitarra- els dies 10, 11, 12 i 13 de desembre: Alexandr Frdúrclwnko -violoncel- al ml's ctt' gener· rle 1993: JoséTomas-guitarra-el>.dies 19,20 i 21 de febrer; Kristin Sigmund sson -cant: El Lied Alemany- els dies 26 i 27 de mar~ ; i Alain Motanl-pianoels dies 16, 17, 18 i 19 d'ab t'il. També Cul'S de Postgraduat d'Anàlisi Musical, a càrrec dc José María Gutiét·rez, a partir del 14 de gener i del 15 d'abril de 1993 (12 sessions). Informació: Escola de Música Luthicr. CI Balmes, 53, pral. 08007 Har·ct>lona. T el.: 323 22 46. Fax: 215 39 84. CONCUR~ PERi" 'ANENT DE JOVES INTERPRETS. Convorat per Joventuts Musicals d'Espanya. Properes convocatòriC!;: 22. 23, 24 i 25 d' abt·il de 1993 (39a . convocatòr·ia) a Segorb (Castelló) amb les fu ses cl'ins- truments de vent-fusta; vent-metall; percussió: 25, 26. 27 i 28 de novembre d e 1993 (40a. convocatòria) a Gir·ona amb les fases de cant individual; conjunts vocals de cambra: conjunts instrumentals dp rambra, excepte quartets de corda. Hi poden participar els joves intèrprets de nac·ionalitat espanyola que no sup erin els 25 anys d'edat el dia 3] de dcscmlwe de l'any de la convocatòt·ia. Per als inscJ•its en la prova de cant inclividual el límit d'edat serà de 27 auys. Per als conjtmts dc cambra, Lant vocals com instrumentals, el límit d'edat és de 27-25 anys, entenent-se com la mitjana de les edats de tots els seus components, i no podent sobrepassar cap d 'ells els 30 anys. El termini d 'in scripció de cada convocatòt-ia és un mes abans de la data d'inici respectivament. Informació: Joventuts Musicals d'Espanya (Sc<'t·etaria genet·al). C/ Girona 10. 08010 Barcelona. PANORAMA - 6a. temporada de la Simfònica del Vallès l passat 6 de novemln·<> començà la 6a . temporada de cont•erts dc l'Or·questra Simfòniea del Vallès amb un programa amb obres dc> Rossini , Bruch , Toldn't (Vis tes al mar, en ver·sió d'orquestra i en homenatge al compositor) i El amor llrLLjo de Falla -amb la c cLIItaora May te Martín-, dirigit p el seu titular, Albe1·tArgudo. Aqul'stconcert, a més, és el dl' pri'SMtació del nou concertino rt(' l'Orquestra, el violinista xilè dc reconeguda ea rrer·a intcrna<·ional Sergio Ramón Prieto PalaC'ios. Ent,rtlany la tc•mporada es compon de sis C'onc·<·rts, <(U<> tindr·an lloc altE'alrl' La Far·àndula de Sabadt>ll, i qtr<> tamh~ s ' intt>rpretaran a altrt>s indr<'ls de Catalunya , a mt'11 dt> l('s actuacions amb els Amics dt> I ' Òpera dt> Sabadell en('} cicl(' Òpera a Catalunya. El segon C'onC't'rl, els dies 18 i 20 de dcsembn·, rs el Concert d e Nadal, i s'oferir à un programa típic d e valsos i polques deVon Suppé, Johunn i Josef Strauss, Lehar i Offcnbach, amb la jove sopnno Assumpta Mateu. El tercer concert, el26 dc febrer , oferirà el Rèquiem alemany, op. 45 d e Brahms, amb l'Orfeó Català, amb el baríton Iñaki Frt>san , la soprano In ma Egido i dirigits per Pierrt> Cao. Aqtrest con cert suposa la prim(;'ra col·labor-ació (;'ntre l'Orfeó i la Simfònica del Vallès. El quat·t conct'rt, el 26 d e març , serà dirigit per Salvador Brotons, i amb Ramon Aragall com a fagot solista, amh obres del mateix Brotons (Terres llemosines, op. 57, obra encàr·rec de l' Orquestra i t'slrena), d'Anselm Viola (Concert per a fagot i orquestra) i Txaikovski (Simfonia nú.m. 5 en mi menor, op . 69) . En el cinquè concert, el 23 d'abril, s'estrer1adi l'obra encàrrec del sabadellenc Llorenç Balsach -encàn·cc fruit del conveni subscrit en tre l' Aj nntament de SabadeU , l'Associac-ió Catalana de Compositot·s i l'Orquestr·a Simfònica d el Vallès, i amb el patro- E -- Activitats de Paper de Música ' e ntitat dt> Ca¡wlhtdt·~ Papt•r dt• \t ú~i~·a eolllt'm,:ñ t'I p nst-nl oc tt•lwt•, i fins •t<¡ucst tlesemht•t•, t•l 2n Cielt• "Com t"!H"O ltar mí•~it·u?''. ddt' dt"·t·m ol u pal t•n tn's ::~t•ssioue; i t'KJW t·ia ln~t·nt ndn•çut a l'nf<•t•cionnt. \c¡ut·»t c•il•lt· í·s irnptll·tit pd dul'inc· ti'ita i ¡wdugog i\llwl"t Gumí i pl'lll pia nist1•11 i proft'!illtll·K dc•l Const••·vutod d.- Gnmollt·r~> i\ ntoni l'<'ITamon i .I o L srp M. Hogl't·. Lc' S tt·o¡; IWiiH Ít>n H ofr.-i t•t•n t•l¡, s~·~ii rnt s ll•nws: El Rondó, h•H Sergio Ram6n Prleto cini del Centt·o pat·a la Difusión de la Música Contempor·únt•a fh•l Ministeri de Cultura. Compll'tl'n el programa, obt·es de Mont~al­ vatge i Beethoven, i st·1·à diribril per José Luis Temes. Finalment , en el sisè con(•(•t·t, el 4 d e jw1y, dirigit pel fr·anci"s Daniel Tosi i amb la sopra no Mi ~ chele Command, s'ofcdrun ohres de Beethovnn, Schuhl~ r ·t i Poulenc. D'alu·a banda , el regidor dt• Cultura de l'Ajuntanwnl d1• Sabadell , Per e Vidal, anunrià, a la roda de premsa-presentadó de la temporada de l'Onrueslra, la possible creació d ' una comis~ió cultural que estaria int<•grada per la Direcció General de Política Cultural de la Generalitat, la Diputació de Barcelona. el mateix Ajuntament d e SabadeU, el Consell Comarcal del Valli>s Occidental i Ja mateixa On¡uestra. Aquesta comissió tindria com a finalitat ubicat· l' Orquestr a Simfònica del Vallès al panor·ama musical català , és a dir, confeccionar una política cnhural coordinada supramunicipal nestin ada a difondre la música simfònira arreu del país . D'aquesta manera, la mateixa Orquestru seria el vehicle, tant a nivell concertístic com pedagògic, ja que, fin s ara , és l'única fomtació simfònica que funciona fora de Barcelona. • dnr•~~·~.lt·~ ftmu•s umh n·pctki(l e• xut• t u i t· l~ instt·unwHI!! dt• H'nl (3J d '!w tuhrr); PI ¡·ànnn , Iu fuga i t'ls inl'ltnr IIH'Ilh tlt• I' OnJa (2 J dt' III)Vc' tlllll"t' ); i t'J lt•mu nmh 'nt'Ïudom;. " l 'o~>tinulo " i t•l piunu i t·l~ instnuuents d t• ¡wn·u~ ~iél ( a tpw.,t J 2 tlt• tlt"wmhre a lu Sn la Papt•t· dt· l\1úsieu, tl<' Capr lludt',). D'ult r·u hundu, ds die., ó, 7 i 8 tlt' nuvt'mhn• Paper dr .MÍisieu tu-olií t•l<; c·onre•·ts qtu• nferí d Tt·in No' uJis, fo rm nl pe•· Antunio I(uiz-Mt•lludu (piano), Oh ido Lnuzn (violí) j Lito Jgii'Aius (v·iolom•cl). El Trio in lt'I"JW<'tñ obres dr Jlu ydn (Trio en re nmjor·, Tloúoken XV: 2</.), Tudna (Trio Pn si metwr, op. 76) i Dv01·uk (1'rw en .fn motwr, op. 65). l<'inalment, el gtúLurriata hurceloní Xuvit!r· Díaz ha rs tal el guanyutlcw tlc·l :3r. ColtCut·s pe r· a la Proml)(:ió tic Jovr~¡ Intè rpt·t•ts, organitzat p<'r· Papt•r· tir Músi(·a, que tingué com n lllt'ltllu-rs del Jurat Antoni Ro~;-Mur·­ hà, Claudi At·imany, Elias Arizc·u- rcn, Bt•twt Ca~ablancas, Xuvier Jout¡tún, J oan Moll i EnriquNu Tarré~:~. Xavier Díaz, que a<·tualment rur.su f' I Solistcndiplom al Conservatorí Supcdo,· d e Basileu sota la din·cció d ' Oscar Ghiglia, ba obtingut divr•·sos prrmis alllat·g de la seva u·ajectòria. A Iu seva activitat com a 110lis ta ral aft'git· la eoJ.laboració habitual amb diversos grups d e cambra , arnh la 110prano M. Josep Besson , amb t•l guitardsta J .A. Chie i am b el darinctista .J. Mi•·a. També ha actuat u nombr·osos cieles i festivuJs i actualnwnt és pr ofessor de guitarra al ConSf'rvatod ProfessionuJ de Sabadell. E l passat 14 d e novembre Xavier Díaz oferí un concert, amb motiu d e l'atorgació del pr·emi, amb un programa amb obr·es de Bach , MorenoTon-oba i Sors . • _..J 1: 98 i· [ J PANORAMA Premis Nacionals de Música 1992 EI t -~ 1: 98 proppassat novembre foren atorgats els Premis Nacionals de Música 1992, del Departament d e Cultur·a de la Generalitat. El compositor Joaquim Roms fou distingit amb el Premi en l'apartat de composició, en reconeixenra al ll·e ball constant a favor de la cr.-ació i dc Ja recerca musical duta a termc en Ja seva lla•·ga trajectòria m·tística. El P1·emi Uonot·ífic a la Tr·ajectòrin Musical fou coucedit a I'Qrfeó Lnudatc i al seu clit·ector Angel Colomer, pels cinquanta anys de trajectòria conjtmla per a la difusió de la música a Cataltmya. El Prenú a l't>dició de llibres soht·c música fou concedit a l'Editorial Tenora, i l'Associació Cttltuml Tram t•cbé el Prenú a Iu conservació i t·evitalització del patrimoni tt·aclicioual català. La r esta de gum·donats amb els Premis Nacionals de Música for·en la Sala 2. 000 de Manresa, per l'esforç constant i la diversitat de la seva programació musical; el promotor Jos.-p Lloret, <li r ector del Festival Internacional de Música de TorrocUa de Montgrí, per la consolidació d'un dels festivals amb més pt·estigi d'Europa; l'Orquestra de Cambra de l'Empot·dà i l'Orquestra Simfòmca del Vallès, com a intèrprets de música clàssica, per difondre la música or<¡uestral per tot Catalunya; Anna Ricci, per la vitalitat de la seva trajectòria; Francesc Burrull, per la seva dedicació incondicional al món del jazz; l'Elèctl'ica Dharma, com a intèrpt·et de pop-t·ock i per la seva Darga tt·ajectòl"ia a favor Seminari de música barroca a Catalunya E Joaquim Homs d'ml rock d'arrels populars; Tomeu Penya com a intèrpret de música lleugera i per la seva projecció populat·; i Mal'ia del Mar Bonet, per la recerca i divulgació de la música als Països Catalans. El Jurat dels Pre~ms, lliurats el passat23 de novembre al Palau de la Generalitat, fon integrat per Jalll1le Senats, director general de Promoció Cultural, Francesca Ruiz, Josep )f. Busquests, Jordi Fàbregas, Josep M. Escribano, Lluís Virgili, Albert Sardà i el director del Senei de Música del Departament de Cultura, el compositor Jesús Rodt·íguez-Picó. • Concert-homenatg e a Morera a Sant Pol L 14 . 614 'Orfeó Atlàntida i la Cobla Jovenívola de Sabadell, dirigits per Antoni Coll i Cruells, oferiren el passat 11 d'octubre a l'església parroquial de Sant Pol de Mar -vila on estiu ejava Enric Morera- un concert-homenatge al compositor català amb motiu del cinquantenari de la srva mort. El concert, amh intt·oducció prèvia sobre la figura dc Morera de l'historiador Josep M. Ainaud deLasar·tc, oferí un programa íntegre d'obres d'Enric Morera: Muntanyes del Canigó; Sota de l'om; Remordirnent; Cançó dels catalan.s; La sardanct de la Pàtria; El poema de La nitieldia, de la terra i de l'amor; La font de l'Albera; Les fulles seques, La sardana de les monges; i L'Empordà. • I Depm·tamenl de Geografia i Hi!! tÒria de la Fwtdació Públic u Institut d'Estudis Derdencs, juntament amb l'Aula de Música de l'Estudi General de Lleida, organitz!t la te rcera edició del Seminari ")faterials per a l'Estudi històric de la música catalana". Celebrat a la ¡¡eu de l'Institut entre els dies 3 i 18 del proppassat novembre, enguany es dedic(t el Senúnari a "La música a Catalunya durant el temps del bnrt·oc". La fmaütat d'aquesta tercera edició ha estat conèixet· de la manera més científica i clara possible els orígelli! i desenvolupament de l'activitatmlll!ical a Catalunya durant el segle XVII, estudiar els problemes que presenta el nostre Barroc mntoicul, així com també el seu abast i importànda dins el context t•tutural E'Uropeu d'aquest moment. Aquesta tercera edició ha estat iuteg•·nda per quatre conJerències que han desenvolupat els temPs següf'uts: "La música catalana dell!eglc XVII en el context europeu", per Francesc Bonastre (3 de novembre); " La música pt·ofana i en Uengua romanç", per Miql•cl Querol (5 de novembre); "La m{u~ica litúrgica", per Francesc Bonastre (ll dc novembre); i "La música al País Valencià durant e l segle XVII", per Josep Climent (18 d e novembre). Com a complement al cicle dc conferèn cies, el 13 de novembre, a l'església dc Sant Llorenç de Lleida, s'oferí un concert titulat "De música hwnana i divina" -amb obr<•s de compositors dels Països Catalans-, a càrrec de Virgínia Parramon -sol)rano-, Sergi Casademunt -viola d'urc i violoncel-, i Albert Romani -clavicèmbal. • PANORAMA Tardor musical al País Valencià Tres e nregistratnenls de Jatnne Aragall D - esprés de l'empenta que ha exercit Música 92 a la música d e la Comunitat Valenciana, institució d e la q ual es debat el seu futur (se'n discuteix la reconversió en Direcció Gent>ral de la Música o en un ens autònom , l' Institut Valrncià de la Música), la programació musical d ' aquesta estació dc tardor· est à caracter·itzada per· l'abundància. Un contingentnomb•·ós dc concerts i recitals els quals eleven el nivell d ' una mediocn}qualitat en línies general s, i amb assenyalades i respectables excepcions. Ens l'eferim, especialment , a la p rogramació del Palau de la Música de València , dependent de l'Ajuntament c.Je la ciutat del Túria. Música 92, organisme d e la ConscUeria de Cultura , Educació i Ciència d e la Generalitat Valenciana, per la seua banda, continua donant suport a les activitats del Palau, de La mateixa manera que en dóna a altres institucions d e la Comunitat Valenciana. Aquesta programació amb la qual diem " adéu" al tan anomenat "92", és com una rspècie de deslluïda "traca final" de l'any. No obstant això, romanchan els nous audito l'is, les ajudes a les bandes d e música i moltes altres iniciatives i p r ojectes, ca mí d e la seua materialització. L'òpera, després dc l'estrena d e El Triomf de Tirant, de l'alcoià Amand Blauquer, continua com la gran "assignatuJ·a pendent". La pèr dua de Ja tradició opcrí¡¡lica existent fins a l començament dc la guern civil, i la manca d'un teatre líric, són factors adve •·sos que agreugen el problema. Cal dir, també, que la p olítica d e " preus populars", a l'abast de la butxaca d els aficionats, es manté. Així, una butaca costa ent re 1.000 i 3.000 pessetes, als con certs d'abonament ordinal'is . També es manté la gralu'itat pet· a un important conjunt d'actuacions (això pel que fa al Palau de la Música de València). Dintre de la programació del P alau de la Música dc València hi han destacat i hi clrstaquen la presència -el passat novembre i aquest desembre-, de l' Orqucstt·a de la Ràdio Bàvara, ~ota la direcció de Lorin Maazacl (8 d e novembre); el pianista Lazar Be•·man, acompanyat per l'Orquestra de València, sota la batuta de Georgy Dimitrov (13 de novembre); unl'ecital espectacular d'obres de Schumann, a càtTec d e la pianista M. J oiío Pires i John Eliot Gat·din er d irigint la No rdeutscher Rundfunk Hamburg (dia 18 de novembre); la "G~1la líl'ica in. memoriam dt> Giacomo Lauri-Volpi", en qut- figm·à el tenor Nicolai Gedda {dia 20 de novembre); la mezzo-soprano Teresa Bel'ganza (26 de no- E F611xAyo vembre); el guitarrista Erncsto Bitcli (27 de n ovembre); d ¡.¡iunistu Vludimir Ashkenazy (29 de novt'mbr r); el trompista Bat·ry Tuckwcll (iJ· dr dcsembre); Frans Brügg~>n dirigint t'ls Amsterdam Bach Solisten i el Collegium Vocale Gent (dia 17 de desembre); el violinista Félix Ayo (di u 18 dt• desembre); i, fmalment, Antoni RosMar:bà dirigint la Scottish Chambt•r Orchestra (dia 19 de d esembr<'). Un íntet·essant cicle de c-1nnbru es d esenrotlla al Palau, tenint ro m u punt de r eferència el p•·e~> tigiós t•lurinetista valencià Joan Enl'ie Lluna. P el que fa a la pt·ogramu<·ió ci1• la Societat Filharmònica dr Vulèndu, cal esmentar l'actuarió dels pianistes Lazar Berman (9 de novcmbrr), Rudolf Buchbindcr (15 d e febr·e•· dt• 1993), Alexei Lubimov (22 d e març) i Bruno Canino (26 d'abril), i Alt~x is Weissenherg {24 de maig); els barítons-baixos Simon Ester; (8 de febrer) i Het:,man Pt·ay (3 de maig); Vic•tòr·iu dels Angels (5 d'ubril); el duo fot·mal pel violinista Agustín Dumoy i la piarostaM. J oiio Pit·es (18 de gcnrr); i la p resència de l'Orquestra de Cambra del Concertgebouw d 'Amsterdam (8 de març). A la ciutat de CasteUó d e la Plana, i dintre de la programació de tardor de la Societat Filharmònica, cal esmentar la Philarmonia Hungar·ica (23 de novembre), així rom tambr la soprano Victòria dels Angels (16 de novembre). La resta dels conce•·ts i recitals són bolos procedrnts o en combinació amb el Palau dt> la MúAica de València: el guitarrista E t·ncsto Biteti i el violinista Félix Ayo. E n canvi, Emin Kachaturian, dil'i¡,oint l 'Orquestra S imfòni ca de l'Es ta t d 'Armènia , actua només a Castelló , i dintre de la programació d 'uqu rsta Societat Filhat·mònica, aquest 14 d e desembre . P er últim , la pt·ogramució d t> la Sociedad de Concierto!! de Alieantc comptà amb dos int eressants t·ccitals: l 'Orquestra Filharmònica d r R otter·dam , sota Ja batuta de Sir J effrey Tate (dia 13 de novembt·t>); i la presència del Quartet J umard (19 de novembre). e Francisco Bueno I tt'nor Ja u me Aragall h a t>n rt>gistnt al llarg d 'aquest an) trt>s nous discos compactt>s. El primer conté l'òp era de Pit>tro Mascagni Ca vaJleri.a rusticaua . amb la soprano Stebbka Evstulileva i f'l baríton Eduard Tmuaginn , sota In direcció d 'Alexauder Rhabari. E l segon , també diri!,ril pt'r· Rhahat·i, conté dnoH dc harítou i ten or amb obreA dc Ponclúelli, Verdi i d ' altres a utors, ltlmbé en companyia d (•l ha,·íton E duanl T umagian. Aquc!llll dos compactes ha n estat editat!! pel segell Naxos. El tt-t·cer· compacte, editat pt>l segeiJ madrilen y Tresin , ronté can çons Ò<' compositors italians - Tosti , LeoncavaUo, Bellini, Puccini i d ' altt·es-, i Aragall és acompanyat al piano per Edelmiro Arn altes. És previst que aques ts tres comp actes siguin ja a la venda pe•· Nad al. • Concurs Pennanent de Joves Intèrprets J o ventuts Musicals d 'Espanya convoca wul nova F ase d el Concurs Permanent d e Joves lntèrp•·ets que patrocina l'Institut d e les Art11 Escèniques i d e la Mwica d el Minist.-ri dc Cultura, i que esta r à dedicada als instrumènts de teclat: piano, orgue, acordió i clave. El Concurs té lloc a Sanlúcar de Bnrramed a (Cadis), els dies 5, 6, 7 i 8 d 'aquest d esembre i poden pUJ."ticipar-lú els intèrprets de les especialilats abans esm entades, amb nacionalitat espanyola i que no RUJ>erin els 25 anys el 31 de desembre d ' aquest any. A més dels premis en metlil·lic, e ls gu~trdonats amb el primer pre uú r e alitzaran un concert d e presentació al'Auditot-:i Nacional d e Música dc Madrid i unaE,-ira de deu concerts organitzada per Joventuts Musicals. També tindran la possibilitat dc participar en els Concerts Etu·opcus que organitzen els membres de la Uruó Europea d e Concursos de Música pe r a la Joventut i també en el Concurs Europeu o qualsevol altra activitat organitzada pe r aquesta Associació. • .t t98 PANORAMA El Palau, proposat com a Patrimoni de la Humanitat a 6a. M'b~ió plenària del comit(. dt•lu U ESCO, dedicat u ]a r·onscr·vució i d('ft>nsa del patl'imoui c-ultnnal Mod('rnistu/At·t NouvNau. que t'S n•uní a Barcelouu l'l passat oc·tuhn•, cl('cidí pwposur (•I Pnluu dc la Música i l' llospitul clt• Sant Pau -ambdues obr<'s del'an¡uiteclc Domènrch i Mon I un er- Nun n Putrimoni de la L ll umunilut. EJs do!! Nlifi('is for·èn inclosos a la Histu d c monuments de 21 païSOI! tlifcn•nts com a possibles valors arquitt:c·tònics dignes d'ésset· Patrimoni dc lu Humanitat. La r eunió plenàda, que aplegà expm·ts en patrimoni arqtúlectònic procedents de més dc 20 països, compaginà l<>s S<'ssions de treball amb la visita a alguns dels llocs més emblemàtics del Modernisme català, com la Colònia Gi.iell, la Casa Negra de Jujol i el mateix Palau i l' Hospital de Sant Pau. D'at¡ucsta manera s'ha volgut ampliar L'abast del Moclernisme Els festivals de Peralada i Torroella, admesos ai'AEF E català, sovint identifica t només amb Gaudí, accentualtt Ics figures d'anruitectes com Domèncch i Montaner, Puig i Cadafalch o Jujol. Les dues obt·es de Domènccb i Montaner són dos dels cx<•mpl<'s més clars d'arquitectut·a imaginativa i alhot·a funcional de J'ar·quitecte, i són també els únics monuments catalans, i de Lot l'Estat, inclosos a la llista de candidats. D'altt·a banda , resta decidir sí s'inclou l'església dc Vistabella de Jujol. • I passat 9 d'octubre, en el trans- curs de la 40a. Assemblea General de l'Associació Europea de Festivals (AEF) a Pesaro, foren admesos a aquesta organització el Festival Internacional de Música de Peralada i el de Torroella de Montgrí. L' AEF amb seu a Ginebra, fou tundada e1 1952 per lgor Markevitch i Denis de Rougemont, i inicialment fou constituïda per uns guants festivals de gran prestigi: Ais de Provença, Bayreuth, Berlín, Florència, Lucerna, Munic, Venècia, Viena i Zuric. Actualment l' AEF integra ciutats tan musicals com Atenes, Budapest, Drottingholm, Espoleto, Montecarlo, Montreux, Pesaro, Salzburg i Varsòvia. Com a excepció, també inclou tres ciutats no europees: lstanbul, Jerusalem i Osaka. En el terreny estatal formen P.art de l' Associació els testivals éle Barcelona, Conca, Granada, Madrid, San Sebastià i Santander, a més dels recentment admesos, de Peralada i de Torroella de Montgrí. • Del seu affauua. Sr. WLADIMm KRAINEF Pianista ex-desconegut M ,udn'\'O u vostê. pet·ngrnir-li. en primer llol.'. el fN d'hnv!'r protn¡(onitznt Ja primt'ra feliç sorpn•sa de Iu h•mpOt·ncln mu~ir·al bat·ct·loninu tot just encetada. \1' u¡•n·,~o 11 f'%t'usur-mc pl'r haver es lat un més Jds c·c·nlt•Jiut·b cl'uft•ct'ionuts que vam asailir al Teatre del Liceu, el8 pas~uts dit>s lO i l2 dt> ~l"tl"mhre. desconeixent-ho <[UIU'i tot de vosti· i dt· ll"h 'e' l"~ (•apac·itnt• artístiques. Part de culpa. se¡;urumt•nt. ¡.,nomí·~ mt'\ u. Però no e,tic l>t'gnt· que sigui multu. El 'l'U num, nlmen)~ fin~ at·a, amh prou feines ocupa LW raconet en ('[, npandor·, nobreot'tlamentats del gran shoppÍIIf{ intt·rnnrional en què ~ 'e~tà convertint el negoci de la mír-.ic·u. Pe· ni, tunmult·ix, no cn·c· t¡OI' això el pr!·ocupi mussu. Estir ronvençut que' ostl- no ..é. d'aquest món··. Vostè és del món ch·l~ <(\li •·~tinll'n ma~sa el .•eu ofici per pro!'tituir-lo pt>r tn·ntu mtuwdf'~' n pt·r trent11 portades pagades per multinuc·iunul~< dt·l'c•di<"iélclisc•o!l:ràfic,a: o per trenta cou cessions dl'! tipus c¡ur~ BiguL Pt•t· uixò les seves versions dels Co,cer·ts nrím. J i 2 dtl XoKtnkòvitx 1"11 conrert i despt·és com a baRe d'unu l'lll'llOj.ll'llfiu rlr·l Tunz Forum, han dt+xut un pl"rfum tu u pmwlt·unt i I un intc•11s i hanugafut, més o menys, totbum qui vnlt·nia· d ¡wivilt•gi dc j!lludir-les, e¡1 un con tt·a¡Jcu d'un nbsolut fiuq a r¡onsi t'I ddícul. VoRtt· fH, tnmbr, In I'Onlraimatgc mé.~ perfrcta del "piani~>tu rlt· fuc·tOt·iu , •• t•xpre~sitÍ e¡ ur cm va etzibar ou diu VInclimit· AKhkt'IIUZ) pe1· dcfmiJ· determinats "i1·tuosos {al'('Ïls de tèrnicu fà<·il i buits dl" contingut. 16 616 Pt•t·t! ~n que la sc•n1 visitu no va ''enir advet·tida }lt'l' cap dc lut·ifct·m·iij ni per l'Up banda de cot·netes que proclnnwH•in e¡ ut• ha •·~tat tlei:l~t·ble tic Neu haus -m<•strl' qur fou tlt· GiJd~. S~iulo~lu' Ric·btcr i Horowitz. O que l"an} 1970 ~~~ aconwguir el Gran Premi Txaikowki: o que compti amb un Di~r d'Or pi" t' l' enrt'f..;~tramrnt del~ cinc Concerts de Prokofit•', M'I(OIIs l'S llt•geix t•n ..t pro{!rumu dr mà. PPrÒ és que, a Ull~~. uc¡Lil'St vwt·ri<·i dl' la rt•ducció ampuHosu i lnúdu en qut6 'han <·•unerlil ,o,int el~ cunícuJums, ha acabat pet· prOYO· <·ur una l"nOt·me phdun d'autoritat. I. a la fi, només aconst"l(lll'ix :tlr<•urc· l'ult•twió, Iu imutgt• rriclanera i genl't·osumcnt pnuligutla urn•u pc•l .~ltow business intecnucional. Fin~ i tol t•n pt'r.,oue~ que eus ronsidt•rem mínimament "pures". l ~fJlor·o ~i vostè (•Htà disposat. o no, a camiar la seva gaireh~ ÍOl'XÏRII•nt (•¡.tr·uti•giu ru-ornocional. Permetïm dir-li que !tu v¡•j¡.: tlifkil. lln llcgc•ixo t•n el seu gest humil i ingènuament iHu~iC)unl al'hiJI'll de<:onespondre u les mostres d'eulusiasllll' dl"l pírhlic. I en In seva miradn d'ullsmenuts. com la d'un inf1tnt t•njognRAnt i p lrnnmcnt fpüç.l ho llegeixo, sobretot, PD ln t•ntundu nuh•ntir•itut, tan uiJibct·udu de mutèl'iu c~pút·iu, tlt• lu uní sku que· ht·tlllu del Rf' U piano. Mentrcstunt vostè r:onlinuarò essent, nllà OJJ acudeiKi per pt·imt'l'll Vl'¡(urla, "un dels millot"s secrets guanlats de la Unió Suvi.~tiC"n" -ll Ai ho prcfcrrix dc Iu CEl-, com va scw qualific•ut p(·t· Ull lúcid ¡·ul·lf1ga meu dds Estats Units. Un col-lcgu tun e~pt•r·o qu¡• disculpahlement- ignorant com jo. Mercè l]llf' li prrgn, ,,¡ scuaffmm. Jaume Comellas.e t'~tol - PANORAMA VALÈNCIA - Estrena de El l'riomf de l'irant per FRANCISCO BUENO - _....-! ... ' S cu s dubte, compondre una òpc·ru a les acaballes Ò<'l segle XX és un repte difícil pet· a qualsevol compositor. És tractar un gènere en què sembla que ja estiga tot dit o inventat, llevat -potset·- del camí d e l'òpera avantguardis ta. Mi>s difícil r esulta encara si c•s tracta d'una òpera tonal, com aquesta, El Triomf de Tirant , amh un públic (eom els aficionats a l'òp<•ra ) conservador. La dificultat és superlativa si es Lr·acta d ' un públic com el valen cià, el qual no posseeix una tradició operísticu com la que es manté amh z<>l al Liceu ca tal à. Millor dil, eixa tratüció operística existiu a València durant la monarquia alfonsina, al primer te1·~~ d'aqm~st segle XX, amb un nombrós conjunt de coliseus que compa t·tien les t·epn:•sentacions d'òperes amb altres activitalo escèniques. Pet·ò eixa rica activitat fou Lrum·ada amb el començament de la Guerra Civil Espanyola. L ïntermez.:o republicà ja ens asst>nyalava un declivi de l 'event operístic• a la ciutat del Túria: Ull trist preludi prc-bèl·lic. Des del punt dc vista creatiu, el panorama oper·ístic nadiu és escàs. Des de les estt·enes de 3 de les 4 òperes dt~ Salvador Giner el 1901 (ElJi'antnsma, El S01ïadori Morel) , pocs compositors valencians s' h<~n d edica t al gènere : Manuel Palau (arnb Ja seua òpera Mctror, cn car<l n o estrenada), Matilde Sa lvador (Vinatea fou estrenada pr·imer al Liceu i després al Teatre Pdncipal de València, a més dc la seua òpera cò- ...I• g: 98 D'esquerra a dreta: laume Martorell, director d'e.cena; Amand Blanquer, compo1ltor; I Manuel Galduf, director mu•lcal mica Lafilla del rei barbut), i , ara, el composi tor akoiò Amand Blanquer Ponsoda amh aqtWHla òpera, El Triomj'de Tirant , <'O nfiguren la llista d' autot·s m(• s destacats. Com el lector poth·à comprovar, és un pobre panorama, el qual reflertt>ix la situa<'i{> clt' l'òpera valen ciana , eatal ana. i espanyola en gt>ut'ral ; ohstaeulitzada pel predomini de l'òper·a italiana, en línies generals. No obstant això - i mitjançant l'empenta institucional, na.,<·nda de la mateixa Presidèn<•ia d<· la Generalitat Va lerH·iana-, El Triomf de Tirant ha pogut veu 1·e la llum. La gènesi de El Triomf de Tirant és la següent: el 20 de novembre de 1990, el mateix Blanquer es tren à a I Pal a u d e In Música de Valènria la <'antnta escèni ca Tríptic de Tir(lnt lo Blanc, amh textos de J osep Palàcios, els quals no sempre seguien l 'original de Joanot Mar·tor·ell i Martí J oan de Galba. Fou un en- nànec de la Presidència de lu Cc:nentlitat Valenciana , u pro¡u)Ril del 500 aniver·sari d e la priman ecl idó de la novel·la . Com a con seqüència d ' a(¡uesta c•str·ena , Ama nd Blauc1uer rE'p un altrc• cnc·ànec presidencial: c·s trac·ta ar·a d ' una òpera, al vol tant de la mateixa temàtica <·avall en~sea valenciana. Nous llibreti s i l's eol·laboren amb e l c·ompositor alcoià : els genna n 'l Sir·cr·a, Josep Lluís i Rodolf. e~­ eriptot·s t<'atrals. investigadot·s i bons coneixedors d e la lingüística csc:ènira (R odolf Sirt>r a, fin s i tot, ha estat director-gerc•nt dc·l Teatre Principal de València, d el q_uul h a cessat recentment). El JlihHl de El Trion~f' de Tirant éR erudit i propicia l 'estatisme en l'escena , potser pel plantejament inno vador d el p er sona tge Tirant, ~1 qual reflexiona sobre el mite dc l'het·oi. Una reflexió moderna, actual. S'insisteix sobr e el caràcter transcendental, i, de fet , el "triomf' ' de Tirant rau en i- l I PANORAM A - Un moment do lli f'rloml do f'lrant, on actua ol Cor do Val•ncla .I... I= 98 i• 1: t la supervivència dels ideals cavallerescos més enllà de la mort de Pheroi. Uns ideals comparti ts per la lírica tardomedieval: la fama (glòria), amor ... El llibret és, doncs, original, a partit· de la novel·la, Tirant lo Blanc. Un Tirant de ficció, no gens històric. El llibret permet al compositor emprar diverses tècniques lingüístiques, les quals abasten des del cant coral unisonal ftns a la música aleatòria. Blanquer ha sabut emprar, amb saviesa eclèctica, tot un conjunt de tendències estètiques per tal de proporcionar atmosferes sonores al voltant dels personatges. I l'orquestra té ací un paper fonamental. Les línies vocals dels cantants, declamatòdes, són "decorades" i pediladcs mitjançant una orquestració excel·lent. El mateix Blanquer aftrma al respecte: L'orquestra crea el sentiment de cada personatge, així com confereix l'esperit del leitmotiv wagnerià.. Així, el tema del Tirant, ple de sentiment, és l'ànima. de l'òpera, l'essència. Es tracta de nwrir per a seguir triomfant. Aquest tema jo l'use darrerament en l'òpera. L'alcoià r econeix la utilitza- ció de material temàtic de la cantata escènica anterior, Tríptic de Tirant lo Blanc, en la seua òpera. A més del tema del personatge de Tirant, el torneig i el tema de "L'Àngel Funerari" procedeixen de la cantata, així·com també el "bany de Carmesina". Ara bé, la concepció del tema és un gresol on l'harmonia i la melodia hi són foses, ens adverteix el compositor. Si definíssim amb dues paraules El Triomf de Tir·ant, aquestes foren les següents: no és una òpera rupturista, però sí contemporània. L'obra, estructurada en dos actes i quatre quadres, ha estat produïda per Música 92. Fou estrenada al Teatre Pt·incipal de València els passats dies 7 i 9 d'octubt·e, coincidint aquesta última data amb la festivitat de la Comunita t Valenciana. L'elenc de cantants ha estat quasi enterament nadiu: joves cantants valencians de fama nacional i coneixement internacional. Un excel·lent planter líric, al qual alguns ja han batejat molt encertadament com el "valencià power líric". Cal destacar, interpretant els papers fonamentals, la soprano María José Martos ("Carmesina"), la mezzo-soprano lt.xaro Mentxaca ("Agnès"), la soprano lsabelMonar ("Plaerdema vida"), el tenor Vicente Ombuena ("Tirant"), el baríton barceloní Vicenç Sardinero ("Guillem de Varoic"), el també baríton Francisco Valls ("Rei d'Anglaterra" i "Emperador de Constantinoble"), i el tenor barceloní Joan Cabero ('"Diafebus"). El Cor de València ha executat magistralment el seu quefer, amb versalitat tímbrica. La direcció del Cor de València ha estat a càrrec del seu titular, Francisco Pet·ales. L'austera escenografia i els excel·lents vestuaris han estat coordinats per Pedro Moreno. Jaume Martorell ha dirigit l'escena. Una disposició escènica gairebé monumental, amb solemnitat, la qual ens ha recordat la grand opera francesa. L'Orquestra de València ha intervingut sota la batuta ò.el seu titular, Manuel Galduf. EJ pressupost d'aquesta producció autòctona ha arribat als 60 milions de pessetes. L'esforç, el qual demostra la capacitat operística valenciana malgrat el seu pobre panorama present, ha estat un èxit. PANORAMA e - R T e A Mendelssohn, Haydn i I'English Chamber dirigits per Hager . E per .JOSEP CASANOVAS r I concert de l'Orquestra Anglesa de Cambra dirigida per Leopold Ilager ens va fornir un exemple de programa i execució "normalsn. Tot comença a esdevenir així -en efecte- a casa nostra, sense sorpreses ni falses expectatives de solemnitats no sempre complertes. El costum de la presència ja habitual d'aquesta i d'altres orquestres britàniques ha fet minvar el sortilegi de moltes de les sessions com la present, però no la seva vàlua intrínseca. Hi assistim ar~ per retrobar uns ja vells anúcs en unes reunions sovintejades i ara amh un programa en una primera part convencionaL Venia amh aquest programa, de la mà d'un altre amic també de Barcelona, el director Leopold Hager, a qui tenim darrerament com a especialista mozartià. No l'hem apreciat ara amb aquest compositor, però sí amb un altre músic angèlic, Mendelssobn, i amb el mestre Haydn. La confluència d'orquestra i director mostraren aquí quina és la capacitat d'assimilació que té la primera, quin és el seu grau de professionalitat, perquè l'estil del director esmentat sembla conjugar més aviat amb conjunts d'origen germànic o centreuropeu. La qüestió és que entre l'una i l'altre van fer possible que sorgís el Mendelssohn més vigent en el moment actual amb una ob1·a aparentment sense transcendència com és l'obertura de la Gruta de Fingal. Aquesta partitura tan afí al món de la Simforúa Escocesa del mateix compositor va reprendre les delicades tintes romàntiques amb què actualment sOt·geix també ]a discografia recent de la simfonia. S'ha descobert un determinat color mendelssobnià Leopold Hager que en va cercarem t>n quals(•vol de les versions de gairebé tots (•ls conductors alemanys de Ja gl'ncració precedent. Leopold llager en coneixia el secret, el va mostrar als músics anglesoa i aquests van reproduir exactamen t la flonjor romàntica, quasi impr·essionista del compositor. Quelcom semblant podríem dir de la versió tan suggestiva que a continuació van fer del Concert en mi menor del mateix compositor i amb Miriam Fried com a solista. Aquí Hager va plantejar l'execució, naturalment al servei de la visió prèvia de la solista , però coincidint amb aquella simbiosi perfecta de l'alè romàntic~ i la visió classicista d'un Mozart. Moltes vegades s'ha dit qu<' si aquest compositor hagués trobat una certa longevitat fins al primer terç del segle XJX, la seva continuïtat s'hauria produït en una evolució semblant als estils de Schubert o de Mendelssohn. El primer en el vessant vienès d'aire lliure, el segon en el del saló aristocràtic alemany. Aquest concert per a violí tan escoltat una i altra vegada troba ara una refinada intèrpret en Miriam Fried, que desi ac a sobrl'tot pl'l· l'l'lcgànda expr~ssiva. No es pot dil· exac•t ament que sigui un u al·tista dc sonoritat felllenina o dt•licadn, sinó més avü1t dotada de l'esmentada elegà ncia qm1 munífesta !JUan inicia el prime1· ft·a seig. Es per tant ben clu1· <[U!' f1·agments corn tot el sf'gon movimt•nt li rscaucn a la pcrfrc<'ió. Quant a Haget· i a l'orc¡ut>strn, sense arribar a la plenitud clt• la j u esm('n lada obertura , Linguer<'n la prt•orupació p<'r la transpat·ència s!'gons tm estil de lwlla acadèmia. Segurament no s 'assolí unrt'lmlta t tan compacte i definitiu amh la inte1·cssant i bella Missa in tempo ri belli de Haydn, pet·què cls seus components, ot·qu<'Stra , cor i solistes vocals eren dl' molt diversa procedència i escola interpt·etativa. El quartet vocal, a mh clos elements ma sc ulin H ft·ancnment joves juntan1enl amb Ja mezzo i la nostra Enriqueta Tanés, que tanta experiència ho a ssolit a Alemanya en aquestes tasques, féu el seu paper coHcctc i funcional, sempre amb aquella inevitable diversitat estilística. En canvi, per la part del Cor de València cal esmentar evidentment el factor més discordant de l'elenc. No pas per dir que es tracti d'una agrupació vocal deficient ni d'escassa qualitat, sinó per destacar que la seva escola no és la vigent avui per alternar amb intèrprets com els del mateix concert. És una qüestió de tímbrica, forta i gruixuda en la majoria del casos, i mancada de refinament en els escassos instants de piano que va intentar. I tot va resultar encara més aparent amh la presència d'un conjunt tan bregat i professional com els músics de l'Orquestra Anglesa que, tal com hem apuntat, tan bé sintonitzaren amb el director. e PANORAMA T A R e La Cossotto a comarques - perX.C.-D. E .el -i= 98 : 20 620 ls Amics dl' l'Òpera de Subadell van ja pel d<:sè Festival, enquadra l t>nguany en el quart dds cicle s anomenats "Òpera a Cntnlnnya", que presenta espectacles u diverses poblacions (uquasts comentaris corresponen u lu funció donada al teuh ·c Monumental d e Matat·ó). En aquesh\ ocasió, con stituïen la proposta ducs òperes ben diferents: la sempre atuetiva Cavalleria rusticana de Pietro Mascagui i una estrena mundial de Miquel Roger: NascitaeApoteosi di lloro. A Cavalleria van ferimpressió les prestacions vocals del tres protagonistes. Per començar, la d ' un pes pesat de la lírica com és la mezzo-soprano Fiorenza Cossotto, tan estimada al Liceu (d'o n sembla bandejada), que va cantar a l es funcions de Sabadell, Reus i Mataró, i va atreure molts afeccionats dels pisos alts del Liceu. Conserva una veu timbrada i ben recolzada en elfiatto i l'únic retret que se li pol f er és un èmfasi excessiu pel " minü'ormat" de l'orquestra. Al seu costat el tenor Franeisco Ortiz va fer un Turiddu que va anar de menys a més, amb frases admirables al duo central. Enric Serra va tenir una actuació estupenda, tant vocal com dramàtica: el seu Alfio es fa respectar a qualsevol gran teatre. Rosa NoneU va ser una convincent Mamma Lucia. En les funcions ulteriors el paper de Santuzza el va cantar la soprano cubana Emelina Castelló. La producció escenogràfica de Jordi Volt as era plausible i tradicional , mediatitzada per un escenari massa limitat. El Cor dels AOS va fer un bon paper, més fran c que el de l'Orquestra Simfònica d el Vallès. El concertador era Salvadot· Brotons, poc identificat amb el verisme concentrat de l'òper a de Mascagni. Va ins- Florenza Cossotto taurar silencis excessius entt·e escenes, temperant una tensió que ha d'operar per acumulació i anant a redós dels cantants per comptes d'esperonar-los. L'òpera en un acte Naixement i apoteosi d'Horw; ha estat guat·donada en el Primer Concurs Internacional d ' Òperes de Ca!flhra convocat per la JONDE. Es un treball molt consistent del barceloní Miquel Roger, deixeble de Josep Soler, i de qui el mes tre Decker estrenarà una obra aml> 1'OCB el proper mes de febrer. Però cal plantejar si li escau la qualificació d'òpera. La seva estructura argumental en escenes closes i sense un lligam argumental definit, el seu estatisme escènic, el protagonisme dels ballarins, el formalisme de ]a música, l 'aproximen més a l'estructura d'una cantata escenificable . D'altra banda, crec que la perjudica la inconsistència del text. És una obra musicalment atractiva, però que, pel seu tema mitològic, requereix grandiositat en el muntatge. Els decorats succints de Gerard Sala (una producció del Conservatori de Badalona ) i la direcció escènica d'Oscar Molina no eren gran cosa, amb uns moviments dels personatges (Horus, lsi i Aturo) que resultaven estereotipats i falsament hieràtics. E l protagonista absolut era el baríton tarragoní Àngel Òdena, un cantant jove que té molt a oferir, pet·ò que semblava estar in còmode, enfrontat a un paper no gens difícil de cantru·. El millor d e la representació, la part coral i orquestral, aquesta ben servida per una OSV i un director totalment implicats. .... PANORAMA e R T e A Schonberg i l'Orquestra del Lliure ( per X. CASANOVAS·DAN*I P Garcia Navanoa Una Missa 111assa sole111nis en el cor p e r XAVIER CASANOVAS·DANb E I 24 d'octubre l'Orquesl l'll Ciutlrt de Barcelon a ini ria va la seva temporada de vint-i-tres concerts a mb una obra d'im p acte: la Missa Solem nis de Beethoven. La va di .-igir el seu titular Gar·cía Navan-o i la va p r·otagonitzar de for·ma rletetminant el Cor "Pro Musica" de Londres, que és una mussa coral molt nombrosa formada per cantait·es amateurs que s'ha prestigiat enormement en onze anys d'existència. El seu so arlaparador i refractari a r elahorarió dr matisos és el que el director necessitava per materialitzar una lectura grandiloqüent -t¡uc no grandiosa- de l'obra. García Navarro la conc•cp més aparatosa que no pas dial~clica, sense copsar q¡te pot ar-ribar u cansar quan no se'n potencirn la infini tat dc dcLalls f01·m als, de balanços d inàmics, de con tras tos hanm)nica, dc d ramntú r·gies contr ap osades i perfectamen t definides . Beethoven va ntoq:;ar nn tractament cspec·ífic a cad ascuna d e lrs fr ases de la litúrgia, fe nt un rrrm·s només ocasional {i, prr tant, an tih urror) a la simboli tzació musical de les imatges textuals. La Missa Solemnis és una obra més ft>rrcnyu i, paradoxalment, més permeahlr, mi'.s suggpstivu, dc• com la va dirigir Carda Navarro. Van coJ.labo r u a la indefinic·i6 dos dels quatre solistes. Per conw uçar , el tcnot· gal-lès J ohn Tr·clcavc•n que, amb Lma palesa ronfnsió eRtilíRtica, va creure que li per·to1•avu st~r·rl protagonista dc la funció. qua u (;J( seu paper. difícil com és, no ha d1· n•pn•sentar altra cosa que una Vt'U <·manada del cor. individualitzada d<•l collectiu. però anònima. \1és Nl el Heu paper va estar la contralt noruegn Anne Gjevang, però també va fer un ús masa lliw·e de la llibertat r'pr!·ssi' a atorgada per u n director· mos~; a polaritzat per les brillantors del cot·. Molt millor van estar la bopr uno, la veterana Ly nda Russcll, i t'I baix (més aviat, bar·íton), l'alemany Andreas Scheibner·, p os¡;eïdor d'u na veu d'extraordinàl"ia hellcsu, una autèntica revelació per a qui no <•I <'oneixin. No m'estranya qrH' triom fi u Viena i a SalzbUt·g. En acruest inici de temporada I'Orqtlestra Ciutat de Barcelona vu tenir una actuació molt con ·e!'tu, c•ncur·a que mediatitzada per l'alluu souora suhministt·ada per la massa cor·al, tan espectacular a l a c u r t a i tan opr essiva al cap d'una estona. erl'int erèsdt• ll~Rprvg..-n­ rnal'ion s q ue clc•st n qtH' ll la música del m)st r e tit:gh• i po•· Iu q ualitul intd nst•t·u dt'ls resultats, 1'0n¡uestt·a Tent•·t· L liun• 11' hu c-on vertit t' li Iu liOH lru Lundnn Siufonictta, un Lastiú del nnHtt·t' punm·uma musieal. Com a for·rnarió té un tret qui' Iu di ~>tingrix: r iH músics do nen la im pn•ssib-t"n~IJn}oRa, és t'vide nt- qm· no t•s p r t>ocupen de subor dinu t· l t•t~ 'en ~ iublrnrn r n tals a la cohcHiCÍ 1lcl conjunt. H an assolit turuell pmll ,.,.<'utiu eu què la p n·par·atió no minva l'c'~>JlOntuneïtat, com si urri st¡ ues~;iu for mes i Honoritats rn t•adu c·ont•c·rt umb la iJ.I u ió dc q ui pa t·ticipa en nna jum session. Mhi t de J ot.H' JI Pom;, ri seu titulat·, és potem·itu· i, sc•ns dubte , c~ontr·ol ar acruesta cur·ncIHÍstica. L'Orquestra va inter venir en 1'1 Cic·le Ar·nold Sehonbm·g ofert per Iu Fu ndució " lu Caixa" amh un espJc\ nd id con cert monogr àfic, concerta t pe1· J osep Pons, que és un dir·ector que sap trunsmetr·e les SI!VIl!l idees. Qui l'escolla podr à no compartir-lcH, JWrÒ ha u •·à d'admetre q ue les imp01w de forma persuasiva. s·estar à o no <l'aconl amh Ics lf'ctu r!"s que fa, pt'rÒ mai no se'n pot negar la coht'd.'nciu. Això em va passar amb la Simforlit' de Cambra, op. 9. interpretada amh una {,rran força comunicativa i com si estigués empeltada d 'al·lucinacion s. Una setmana despt·és, farcida de citacions r eferencials sotu la b atu ta d isscceionadora d e P ierr e Boulez, l'ohnr semblava menys bella. E l progr ama docun1entavu la ln tjcrtòr-ia estètica de Scllonberg prèviu al S('U trencament am b la lradi tió. Lu Canç6 de Waldtaube procedent d el!! Gurrelieder (de 1901) exemplificava l'alè inicial postt·o:màn tic d el composito r , mentre q ue les Cinc peces per a orqne.Hr·ct, op . 16 (de 1909) és una obra radi cal qu e anticip a la r uptur a defi nhiva . L a intenció de Pons n o er· a tant fer una an àlisi de p uresa fo rmal c:om esplaiar la concentrada b ellesa sonor a d'aques tes obl·es. Si així era, va aconseguir plenament el seu objectiu. ·-.t. t 98 PANORAMA e R T e A Conso lidaci ó del Festiv al d'And orra per I.C.C. E .t¡:• 98 i• 1: I 622 1 Principat d'Andorra ha viscu t una nova edició del seu Festival Internacional de Música. Una edició que ha significat un nou pas vers la seva consolidació en una línia feliç de coufluèn cia d'energies entre les dues iniciatives que conformeu la manifestació en el seu ronjunt. El Festival d'Ordino, quf' compta ja amb lO anys d'història, i el d'Andorra la Vella, que enguany ha complert el seu encara jove tercer aniversari. A redós d'aquest tot que és el Festival d'Andorra s ' ha succeït nn conjunt d'oferta d'una categoria excep cional. Figures de la lírica com Josep Carreras, Alfredo Kraus i Renata Scotto, solistes com els germans Gerard i Lluís Claret -de presència poc menys que obligada- o del pianista Giorgy Sébok o el llaütista Hopkinson Smith o el pianista Kristian Zimmermann i conjunts com l'Endellion Stt·ing Quartet, Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana, The Scholars Baroque Ensemble o l'Orquestra de Cambra de Salzbm·g conformen una proposta realment important. Tots ells han bastit un seguit d'actuacions d 'un nivell privilegiat, difícil de resumir. Darrera d'una iniciativa com aquesta hi ha un rerafons sociològic que cal tenir en compte. Un festival de l'envergadura del que ens ocupa, resulta impensable a Andorra sense un contex t ambiental molt particular. El Principat viu uns moments d'eferves- cència en tots els aspectes -polític, cultural, social- a la recerca d·un nou lloc en una nova Europa en profunda convulsió. El Principat d'Andorra no pot continuar essent un reducte aïllat en unes estructures poc menys que feudals. Necessita l 'oxigen dels corrents renovadors que es manifesten arreu. I la celebració d'una manifestació com aquesta no és sinó una mostra de sensibilitat ben remarcable. Andorra malda per esdevenir quelcom més que una gran i privilegiada botiga; que un enorme supermercat, ple de clientela anònima. La confluència d'una sèrie de circumstàncies específiques fan qne la música esdevingui un instrument especialment idoni per manifestar aquestes inquietuds del moment i aquest afany d'obertura a nous horitzons culturals i socials. Circumstàncies específiques que tenen noms propis tan d estacats com els germans Claret, el guitarrista Narciso Yepes o el tenor Alfredo Kraus, al voltant dels quals es vertebren, en bona mesura, els esdeveniments musicals que ens ocupen. La unificació de criteris, aquesta voluntat de vertebració d'un sol festival, constitueix un altre element plenament satisfactori en el sentit a què ens estem referint. Aquesta voluntat és possible que es concreti aviat en noves iniciatives, com poden ser la inclusió del Festival de Jazz, ja de considerable prestigi. Paral·lelament s'estan si - Glorgy Sébok Renata Scotto (Foto: P.M.B.t tuant unes infrastructures cada cop més adients, com l'Auditori d'Ordino, bella i esplèndida realització obra de l'arquitecte García de Paredes -un dels més prestigiosos especialistes de l'Estat espanyol en aquest tipus de construccions- o bé el mateix Centre de Congressos d'Andorra la Vella, constituïts en marcs d'una manifesta idoneïtat i capaços d'albirar iniciatives de futur tan ambicioses com calgui. La vertebració de la pedagogia musical per mitjà del Conset·vatori de Música, que dirigeix Josep Maria Escribano, completa una visió falaguera d'una realitat cuJtural , encara, per descomptat, pendent de sedimentació, però oberta a expectatives optimistes. T TEM A i ha fets històrics. culturals, po- I -I lítics o socials que, igualment que el bon vi, amh el temps guanyen en transcendència. D'altres, ben altrament. sovint foguerades de gran protagonisme en un moment concret, s'esvaeixen de forma cada cop més perceptible fins arribar al mateix calaix de l'oblit. La consideració d'una iniciativa com l' Associació Obrera de Concerts, des del mirador de seixanta anys, mostra -amb més nitidesa segurament que en el seu moment- la sera profunda grandesa. Pensar, és un exemple d'una immediatesa elementat que un músic com Pau Casals, tan encimhel1at i estimat arreu, fos capaç dc baixar del seu setial privilegiat per esmerçar energies, creativitat i dosis importants del seu patrimoni personal a benefici de l'expansió de la cultura dels segments més pop ulars de la societat, esdevé avui dia un fet absol utament inconcebible. En l'Associació Obrera de Concerts, hom hi pot contemplar molt més que la imatge d'un moment o d'un temps específic. Circumscriure aquesta iniciativa a la seva dimensió puntual, eu el temps i en el context cultural, polític i ideològic d'aquells anys seria un exercici tan insatisfactori com inútil. Al cap de mi·s de seixanta anys d" aquella iniciativa.la nostra societat segueix patint la mateixa problemàtica bàsica d'una activitat musical -l'anomenada clàssica- elitista i mancada del més mínim protagonisme per part de Ics ea pes socials més populars. i fins i tot de Lona part d<·les mitjanes. La música srgueix essent un produclr aliè a amplis, amplíssims, sectors del a nostra soeietat. I, fet agreujant respecte d'aqueUs temps, sensr que hi hagi, ni s'al hiri a l'horitzó. cap mena d'iniciativa seriosa adreçada a ponderar, ja no diem crulViar profundament, aquesta situació. L'Obrera de Concerts, en aquest sentit, esdevé una refr' . d' una granrencta desa enorme i d'una vigència, dit així a graus trets, pl'ou digna de ser tinguda en compte. Oblidar això seria malmetre una exrel.Ient oportunitat per treure fruits de la història. Més enllà de Ja consideració d'actuacions individualitzades -elles mateixes miralls d'una validesa absoluta-, hi ha tota una realitat profunda i implicada cp.te esdevé lliçó exemplar per als nos' tres dies. Es per aquest motiu que hem cregut que valia la pena posar a la consideració dels nostres lectors el record d'aquesta realitat històrica. ·-..~ I= 98 i- i., f TEM A L'herència renovada de la cultura obrerista per JAU Ml CARBONILL I GUBERNA L' Asllo<·iarió Obrera de Coucens (AOC) no va néi.xer en el millor dels moments pet· promoure empreses de <·aràrt~t· populat·, i encara menys (')]n·crisla. Sens dubtr, si l'AOC va arribat· fins on vu atTibm·. va l:iet· ¡.;ràcies a l'empenta i el suport qnt> li vu donar una figura de la categoria de Pau Casals. El frt d'incloure f'l nom del mestre al cognom dt• l'Associadó, ·•Fundador Pau Casals", va ser i st'rà -.empre un referent d'inequívoca garantiu. Eh; anys anteriors a la dictadura del general Prim o dt• Rivt•ra (1912-1 923), a Catalunya en general, i a Barcelona de fot·ma esperial, foren escenari de lluites socials amb els resultats més sagnants de la hi:;tòt·ia l:iocial de Catalunya. Alhora, el movimt•nt sindical s'havia desenvolupat de tal manera, i havia pres tanta força, qur es començaven a donar resultats positius en la reivindicació obrera, tant deA d.-I pont dt' vista de l'organització com de la consecució d 'obj(.•ctius. La vaga de la Canadenca pet· a la normulitzut~ió salarial dels 205 treballadors tempon•rs (la majoria dels que hi trebaUaven) que tenia l'empresa, es va allargar 44 dies entre el febrer i març de 1919, i va comptar ambtmesmostres dt> solidaritat de diverses empreses barcelonines de difCl·cnls sectors, fins aleshores sense precedents, i que portaren a la declaració de l'estat de guerra a Banelona. El 3 d'abril de 1919 s'aconseguia després d'uut's llargues lluites multisectorials, la jornada laboral de 8 hores. Alhora, la violència social. sindkal i patronal havia pres unes dimensions tan espectaculars, fruit del fracàs de les negociacions entre sindicats i patrons en els primers anys vint, que els empresaris catalans progressivament clamaren per una intervenció militar com l'única solució per esclafar definitivament la creixent resistència obrera. Així, la burgesia catalana i els seus representants poHties veieren amb bons ulls la implantació oJ 13 dc setembre de 1923 del "Director:io Milita1·" imposat pel general Primo de Rivera, que q ualiiïcaren de "patriòtic" i pacificador. Des d'aquell moment, però, els partits polítics quedaren prohibits, incloent-hi els de dreta; se suspengueren els drets dutadans i s'inicià una persecució si~;te­ màtica contra d moviment obrer. Els sindicats iles associacions obreres també foren prohibides, amb la con:;egiienl detenció de dirigents, tancam~nt de lotals i puhlicadons. 1 El nou règim emprengué també una política anticatalanista, fet que no s'cspen.lvtm les clas~:~es dirigents catalanes, i que aviat es f~u d'e•·tiva amb la prohibició de mostres d'identitat catalana: la llengua, la senyera, i altres més folldòdques, com el fet de ballar sat·danes. També es va procedir a llimar el poder de les institudons catalanes tant polítiqut>s com culturals, fins a la seva total descatalanització i destrucció. La Man<~omunitat fou dissolta, definitivament, t"ll2 de març de 1925, després d'un procés de desgast i aniquilació dels diferents organismes culturals que en depenien. Les escoles de la Mancomunitat es van veure amenaçades i alguns professors foren acomiadats. entre ells Rafael Campalans, director de l'Escola del Treball. Aquest, per tal de poder continuar l'obra pedagògica i social duta a terme ¡wr l'Escola, juntament amb altres professors i alumnes, fundà 1'Ateneu Polytechnicmn I' octubre de J 92tl, amh seu al número 27 del carret· de Sant Pere més Alt. La creació d'aquest nou centre doeent va ser possible gràcies al suport d'un patronat format per Rafael Patxot, Lluís Gual'l'o, i Ferran Valls i Taherner. 2 Malgrat aquestes condicions adverses, Pau Casals va veure en el nucli del Polytechnicum, un centre de difusió cultural obrer, alhora dotat del rigor del nivell universitari, i el lloc idoni per dur a terme un somni que arrossegava de temps enrera: una associació integrada i administrada per obrers, dedicada a la difusió musical entre la classe treballadom. D1'-iem anteriorment que la figura de Pau Casals va sct· decisiva en molts aspectes per al desenvolupament de l'AOC, i creiem que el seu prestigi va jugat·-lú un paper clau. D'altra forma no s'explicaria el fet que els permisos, estatuts il' altra documentació presentada al Govern Civil de Barcelona fossin escrits íntegrament en 11engua catalana, i amés fossin aprovats, en un moment de repressió contra l'obrerisme i el catalanisme. El concepte i ideari del' AOC, cal inscriure 'l en I' espcrit de 1' associacionisme obt·er de la segona meitat del segle xrx, que cristal ·litzà en els ateneus populars del canvi de segle i primers anys del XX, però degudament posat aJ dia. La connexió amb els ideals TEM A Pau Casals, segons una pintura d'Oscar Kokoschka, fou el fundador i hnpul110r del'.AIIsoclacló Obrera de Concerts - sòcio-musicals de l'obra de Josep Anselm Clavé és força evident, però així com Clavé, imbuït per l'ambient romàntic i el socialisme anomenat utòpic. es proposava una pretesa moralització a partir de la pt·àctica musical dins el context de l'associació, Pau Casals, amb una òptica més pròpia de la racionalitat del nostre principi de segle. es plantejava l'AOC com un mitjà pet; posar a l'abast dels obrers el gaudi musical, des de diversos punts de vista, però sense pretendre, així, 1m canvi social. Aquestes idees les trobem en les paraules de Casals mateix, quan deia: Jo volia seguir i ampliar el camí que ] osep Anselm Clavé ens havia fressat. L'obra de Clavé, en fer que els obrers canviessin les hores embrutidores de taverna per l'exaltació i l'elevaC'ió e.~pirituaL-; del cant collect-i u era realmentgenial.'1 O també, en el fet de la renovaci-Ó de l'obrerisme cultural de signe claveri~-, que es manife!jtava en aque.Ha direcció a la revista interna ''Fruïcions" el1930: Elfimdador no podia somniar uns seguidors més fidels de la sevanobilíssima feina iniciadora que C'Ontinua, potser adaptada a l'hora actual, i en un pla més treballat i més intelligent, l'obra social de Josep Anselm Clavé amb els seU$ cors de Cant. 4 Aquesta voluntat renovadora d'esq11emes dcci monònics des del radonalisrnf' de la nova Rocit•tat pre-repuhlicana, es pot c·onstatar a partir de divt'r sos rnmts a nivell pràetie: per un cantó el fet de fun dar-se en el marc d'una institució pedagògic-a. cit>ntífica, el Polytechnicum, ja denota una voluntat d'iniciar una tasca r·igorosa. Per altra ban du, l'AOC donava al sori 1111 paper totalment passiu dt•s del punt de vista musical: d paper dc públic. I aquest tret pensem q1w f:s absolutament definitori. Solament atribui un paper· participatiu al soci, mu siralment parlant, quan l'AOC va adquirir un c•c•rt grau de maduresa. i es podia plantejar la possibilitat de forjar mÚl:lirs df'l ~eu planter capaços d'enc·arar-se a directors i obres dc nivell internacionaL Serà el moment de l'Institut Orquestral (1931), i els Cantors de FObret·a ( 1935), en el vessant coral. D'aquesta manera, el soci podia accedir a Ics formacions de més qualitat del moment, i podia prendre consciència del treball d'aprenentatge que calia fer per compal'lir-hi escenari . Aquest plantejament és totalment diferent al de les associacions musicals del segle XL\.. claverianes o no, que feien del soci un element actiu i participatiu deJ'ex- TEM A TEM A periènt·iumusicaJ, presC'indint en certa manera del n•snltut, sense que ai:~ò impliqui per part nostra e· up jtulic·i dt' valor pejoratiu d'aquelles associadon~. La importtlnc·ia dc la fit-.rura de Pau Casals en t'I funcionunwnt <le l' AOC es ~t'UI' à novament de forma c•lara rn la "prot('cció ''estètica f¡ue oferí amh Ja seva or<¡uestru; aquesta protecció queda registrada u niv<·ll d't~stutuls: Article 3.- D'acord amb la firwlitat dP l'"A.~soriació ", ultra els concerts extrnorclinads i cie l'actuació cultural que acompleixi, l"'ObrPra dP Conct•rt s., es compromet a celebrar, com a mínim, rlotze concerts anyals; cl'ac¡ttest.s, si.~ seran simfònics i aniran a càrrec de l'Orquestra Puu Ca.~als, i els sis restants ho seran de música cie cambra (... ). 5 Sobrt• c·l caràct('l' obrerista del'AOC. els matei"<.os t~statuts són tuxutius, en referir-se als socis: Articl!' 10.- Podra11 pertànyer a ['"Associació": a) 1'ots eL-; individus d'ambdós sexes, majors de catorze anys, que visquin del producte de llur treball, ll !>iOII d'un putró i sempre que el jornal que tinguin assignat no ultrapassi de setze pessetes diàries. b) Et.~ familiars d'un soci, entenent-se com a tals: pares, muller i fills majors de deu anys. c) Els indi vidus d 'ambdos sexes que no exerceixin 1m t r!'ball dt>termir~at, mentre el jornal que guanyi el cap de família del qual depenen, no ultrapassi, també, la quantitat esmentada en l'apartat tr) del present article. I si encara en podia quedar algun dubte, l' aclariment sc¡,rüent és definitiu: Article 11.- No podran ingressar a l"',lssociació ": a) Els patrons de qual.~evolcategoria i els individus que exerceixin professions liberals. b) Els familiars del mateixos i els que d'ells depenen.6 La situació social o laboral del soci no podia fer duhtar. I mostra de, com n'era. d'estricte, e~ funcionaml'nl intt>rn de l'AOC en aquest aspecte (conSI'qiiència també de la crispació social que es vivia en el moment), és l'at1icle 19 dels estatuts: El soci que en inscriure 's mistifu¡ui llur veritable situaci.ó, serà donat de baixa, no essent vàlida cap mena de reclamació. La Junta Directiva nomenarà~ extrao}teialment, una comi,ssió d'investigació per a examinar les peticions d'ingrés, tenint cura, a l'ensems, de tramitar· les observa,ciollS provinents de la Junta directi'Va referents als casos dubtosos. 1 I encara un article addi<'ionaJ podia depurar qualsevol cas de mutació social interna: Article addicional2.Els socis que millorant llur situació econòmü:;a i havent ingressat segons les condicion.s exigides en l'article 10, es trobessin després al marge del mateix (referent al sou estipulat en l'esmentat article), tan solament seran pregats de donar-se de La lunta cie l'Obrera, el 1 930, entrevlttada per un periodista de «Crónlca», cie Maclrlcl. baixcL, ca.r per aquesta circumstància no poden ésser foragitats de l"'Associació". 8 Sí 1-1ensem en els temps que corrien de lluita soc· iai descarnada, hem de subratllar el caràcter obrerista de l'.AOC. Era obrerista perquè lluitava pels interessoiS de la classe obrera. des del punt de vista eultnral: l'acc~s a la música i la cultura. Però no amb el com·eu d'una música i una cultura populans. obren•:.. com fins aleshores havien fet les assoriacions populars del segle XTX; l'AOC oferia uns concerts i espectacles d'alt nivell, d'alta cultura, des de l'autogestió obrera. Aquesta podem dir que fou potser l'aportació més reYolucionària de la gestió de J'AOC. A Itres signes de militància cultural foren les celebracions del Primer de Maig, també incloses als estatllts: Article 3.- ( ... )El dia primer de maig de cada any, i per tal de commemorar la Festa del Treball, s 'organitzarà un concert -ordinari i extraordinm·i- que s 'efectuarà pel matí si la festa s'escaiés en cliumenge. 9 Aquesta clàusula va ser aprovada i inclosa als estatuts ell927, i així anunciava "'Fruïeions'' la celehrarió de la Festa del Treball d'aquell any: Hem volgut que s'escaiés en aquesta diada plena de recordances ll1l. dels més solemni.a ls dels nostres concerts per així commemorar noblement la. data inesborrable que senyala ww fita gloriosa en el camí ascensionul de les reivindiccLcions morals, material.-; i espiritual.~ de la nostra classe. Ens cal dir en públic que entre nosaltres sórt possibles totes les particulars opinions, p!>rÒ collsiderem deure sagrat i in.excusabl~ fer patent. per damunt de totes aquelles, la reivindicació de la nostra pt>rsonalitat genui'nament obrera, i com Cl tal. digna d'a.spirar als avantatges d'una societat millor i més equitativa. Per això celebrem avui el nostre primer de maig amb un dels millors coru·erts que lagentilesadelJltlestre Pau CasaL~ ha fet possible amb la se·va iniciativa comprensiva i humana. Els obrers,jillS i tot quan sentim damunt nostre les vergassades del viure esquifit a què ens condemna una injusta cla.ssificació de classes, sabem elevar-nos per damunt de les r'l.ostres tristeses i comprendre i a.ssaborir amb tota l'ànima les creacions dels genis de l'esperit que han produït melodies commovedores, fent -l~s assequibles a tota la humanitat, .sense prèvia di.~ti11ció de categories entre els homes. Diguem a tothom qui som nosaltres, la nostra obra i les a.~pinu:ions qut.> ens tlom•n l'ida. l<'t•m preSt>nt tmnbé que no descuidem lc.~ rom¡ru•stes mora/,., i material¡¡ assolides en tant.\ anys de sacr~{ici i cie lluita: qm• no ens adormim mas11n rri em re.fiem df•l fJII!' ja tenim. 10 Ll's e"\.plícitt>s rcft•t·{>twit·~ a In injust u di \'ls ió de das Res i la ,·oluntnl t•on:-;t><¡üt.·nt d'un t·un ~ i social est;th ien qualst•Ytll menu d~ t·umt•JIIIII'Í, t'tH' són ab~olutament definitòries, i jn:-1 ificpu•n. pensem, Ja citació llal'ga. \ltres concerts destac·ats de ct•lt•IIJ'ul'Ïo dt•l Pri mer de 1\tfaig fm·en els dt' 1929, umh la ¡~:u·tic·i¡wdél Ut' l'Orfeó Català, i el 1934, en <"l qnnl t'li pn•st·nti\ l'Institut Onyuestral. Ac¡ucst ''u f<lt.'l' uu dt·l~<~ uq~u nismc)l més operatius tlt·l'idèuri uhrt•t·ir;t u i ¡wdag<'• gie dc' I'AOC. Fonnat per memLreH doi'AOC intt• ~rament a partir dE' la stwa segona uudidé1, c•l22 dt• juliol de 19:~4, tTP-ixia amb l't·spt'ril tle fonn:u·ié• dt• I'Esrola del Trl"hall: la ímportànt·in dt•l Inhali pràctic en combinació amh lt•s Hessionf. tl 't•Hltuli i dasM•s lt>t)riques. Pen) la ta~;t•a mt'·s impo•·tanl dc• l'lnstitut Orqueatral va Rt>t' In dc• difusií> um:.ic·a I (i idl'ològica de l'AOC) mitjan~ ant t•J¡; st•us c·mwt•t·ts pupulars als barris i pohle,¡ proJWI's a Burn•lona. lt'!Jnsmetcnt C'ultura i una at·tittul f'm·c·r·s In vida, Iu cultura i la música. Tasca parnl·Jda t~t·a ln c¡uc: ha vien de fer els Cantors de l'Ohrl'ru ~~~ l'aspt•t·t<.> c·oral, vindf' més clit·ec~te amb l'ol,ra c•hn t>t•iuua, i c¡ut• no varen poder presentar-se eu pt'thli<· a causa dc Ja gttctTU. E130 de juny de 1936 els Cantem; t't'NJ 60 trwm bres soLa la dire<:dó dt1 Munul"l Borgunyú. Fon la culmiuaeió d'un somni que no arribà a ft~r-flc, tiHtroncat per un punt i fina l a totu unu tnllliei6 dc eultura associativa provinent tlel filan ll·o ¡ úsrn<~ r•omàutic. NOTES i;) 1 IZART. '1iquel, RIQuER, Borjo dl', Conl'iwrlaJri.,tòria dc• Catalunya, I ol. 1: del segle.\ IXa 1931. Ed. \ Í<'en• \ïw~.liRI'C'f' · !onu, l98:l, JlÒg, 209-229. ' HALCELLS. AlberL, Rafael Campalans. sociulismf' Cllf(/la. Puhli(·udonh dt: I'Ahudiu de 1\toniJWITat, Bun·t'lonu. J<IH:i, pn¡;. 50-56. • COHUEDOR. Josep M. Converses amb Pau <:a saL,, Etl. S1· I<·•·Lu, Rurrf'lonu, 1967, pàg. ló:\. Citat pc·•-: CARRAU IISERN, l<'ranresc, PLANA I SAU, Lluir;G .. L'Associarió 0/m•r(l deCon Cf'rls , furrdudor Pau Casals, Jaimt-s Liht·o¡; 1·d. Bu•••·•·lunu, 1977, pilg. 10. ' "Fruïcions", 1mru. 35. Ba~celonl\, 1930 ciLuL pet· CAHRAUPLANA, (lÜg, JO. s Citat J>et· CARRAU-PLANA,JJàg, 12. Rcspt•ctem ,.¡ tcxLínte· g•·u rn•·n t. • Citnl per CARRAU-PLANA, pitg. 13. 1 Cilat per CARRAU-PLANA. pàg. H. 8 Cital pt·r CARRAU-PLANA. pàg. 16. • Citat per CARRAU-PLANA, pàg, 12. 10 "Frui:cions", núm. 2. Barcelona. muig. J 927. Citat rw•· CARR\U-PLANA. pàg. TI, TEM A obra i h•s as¡)irat'Íoll.~ c¡ue e11s clmwn t•ida. 'F em pn•sent tambt> qw• uo dt•.,cuidl'm les cmu¡ue.~les moral.~ i material:; assolides en tants anys de sacr~fici i d<' lluita: c¡rw Ilo c•11s adormim mcrsMt ni ens rPjiem dc•l qu<' ja tenim. 1" Lc•s t''\.plícilt·~ rcft•rènt'it•s a la injust u solemnial.~ dels nostres concerts per així commernor·ar noblement la data inesborrable que senyala una .fita gloriosa en el camí ascensional de les reivindicacions moraL'>, materials i espirituals de la nostra classe. Ens cal dir en públic que entre nosaltres són possibles totes les particulars opinions, però considerem deure sagrat i inexcusable fer patent, per damunt de totes aquelles, l~ reivindicació de la nostra personalitat genuïnament obrera, i com a tal, digna d'aspirar als avantatges d•una societat millor i més equitativa. Per això celebrem avui el nostre primer de maig amb un del.<> millors concerts que la gentilesa del Mestre Pau Casals hafet possible amb la seva iniciativa comprensiva i humana. Els obrers ,.fins i tot. qu,an sentim damunt nostre les vergassa des del viure esquifit a què en~ condemna una injusta classifica.ció de classes, sabem elevar-nos per da,munt de les nostres tristeses i comprendre i a.~saborir cunb tota l'à,nima les creacions dels genis de l'esperit que han produït melodies commovedores, fent-les assequibles a tota la humanitat, sense prèvia distinció de categories entre el.s homes. Diguem a tothom qui som nosaltres, la nostra dhisió dc C'i:bM'~ i la' ohmtat couscqiicnt d ' un t'Hil' i suriul estahit•n qtHllst•H•l mena de <~unwnllll'Í, car són uhsolntam~nt clefiniti)r·ies, i justifiquen, pt>nsem, ln dta('iÓ llarga. •\11 r•t•s t•ont·er·ts clestneatl! <1<' l't•lebt·ació clt·l Pri nu•r cic Mui~ ft~t't'll c.> I:-. dc• 19:!9, umh la ¡uu·t iC'ipació de l'Orfeó Cutalu, i d L9:~4, en el qual c~s pr<•twntñ l'Jnstilnl Orquc~stt·ul. Ac¡uest vn set· un dc>h¡ or~a­ nit~n-.es mrs opm·utitts cloJ'idt•al'i ohrerisl Hi JH'tlagcl gic d<· l'AOC. Formut¡wr mf'mhrl's (lf' l'AOC íntegt·amcnt a partir tlt• la Sl'' a segona audidc), el22 fit• juliol de J<J:H. nc•ixiu amb l'esperit df:' fonmwio dc• I'Es<•ola cld Trchull: la importànria dd trt•bnll ¡wàctic c•n c•omhimH•ió umh les ses!Sions d'estmli i c•lusses lt•òriqm•s. Pt•ri) Iu ta!lc:a més irnpor·tant dc• l'lmtitul Or·qut•'ol ral v u M'l' la de clü'usió mu~ical (i ideològica clr l'AOC) mitjan~·ant els sem; concc>rl" popular·!-> als ha l'ris i pohlt•s ¡u·opcrs a Bur'C'I'lonu, transnwtt'nl c·nltura i una actitud c>uvers la vida, la cultura i Jn música. Tasca paral·lela era la qur havien tlt- fer els Cuntors de l'Obrera en l'aspecte ço ral, vim·le més dirc•etl' amb J'olu·a daveriana, i c¡ul' no varen poder prrAcntar-Ac en públic a causa dc la 1:,'11Cl'ra. El :30 de ,juny dc' 1936 els Canton¡ eren 60 memhn~s sohtla diJ'C<'CiÓ de Manuel Borgnnyó. Fou la culminació d'un somni ctne no anihà a fer-sc, estroncat per un punt i lln¡,¡l a tohl una t):adició de cultura asHoc:iativa ¡.H·ovim~nl del filanti'opisrnc.> romànti<'. l -g. -! li!" 98 NOTES 1 IZA RT, \Tir¡u1•1, RIQl ER, Hot·jn rlt·. Conèixerlu història d1• Catalunya, I ol. J: d('/segw .\1>. o1931. Ed. Vicens \ives. Bnn:elonu. 198:i. pà¡:. 209-229. 2 BALCELLS, \lbcr·t. Rafael Campalans. socialisme t"atalir, Puhlirurion• dt•l' \badiu dc· \Jontl!errut, Barcelona. 1985, pàg. 50-56. • COHHEDOH, Josrp M. Couverses amb Pou Casal.,, J~d . Selcctu,Burc·t•lonu. 1967, plig. lóa. Citat pt'l': CARRAUliSERN, Fruncl'SC, PLANA I SAU.Llnis C .. L'Associació Obrera de Concerts, jiurrlrulor i>flu Crtsrtls, ,Jaimc• Lil1ros cd. Ban·clollu, ) 977' pàg. !(). ' "Ft·nïciout~", núm. 35, Barcclonu, 1930 citat per CAR1l.AUPLANA, pal~. lO. ~ Citat ptw CA HRAU-PLANA, pàg. J 2. Hespectcm e!text íntcgrum<·nL. • C:itnt pm· CARRA(1-PLANA. pàg. 13. 7 Citut per CAHHA!J-PLANA, pàg. 14. 8 Citut pt·r· C:ARRAll-PLANA. pàg. ló. 9 Citat pet· CARRAU-PLANA, pàg. 12. '·Fruïciunh", núm. 2. Bar<·.-lona, maig, l92í. Citat per CARRM PLA!\ A, pàg. 71. 10 27 627 TEM A Una forta presènc ia a l'ambie nt barcelo ní per.I.C.I G. T _f... 1!!11 ~­ ¡_;- 98 ot i que no poclf'm considerar l'Assoriació Ohrna clt:> Coll(·erts (AOC) com una promotora dc• concerts més en el mercat musical barceloní del primer terç de srglc, hem dc reconèixt>r qne va realitzar una tasca força important cu t'I marc: de 1' animació musical lnu·cclonina i catalanu. Entre els anys en què va funcionar, 1925 i 1937, t'S varen realitzar 126 cont•CJ·ts, sempre amh la voluntat, com a constant, dl' donar a conèixer 1.-s grans ohrt>s de la música europt'a, juntament amh ert>acions de compositors catalans contemporanis; presentant solistes de t·enom internacional, juntament amb els que a casa nostra anaven adquirint cada c:op m~s importància en lu vida musical. No e11s ha cl'estranyar gens. doncs, qt.w el primer concert ofert per l' AOC el dia 8 de novembre de 1925 al Teatre Olimpia, l'Orquestra Pau Casals oferís obres el t'Beethoven, Bizet, Bach, \Vaguer i Morera: la 1\arclana Serra amunt. que a mé~; va ser diribrida pt-1 mateix autor, en una mostt·a de defct·ència i rcspect<' per part de Pau Casals. La inclusió d'obres dc compositors catalans cal valorar-la també amb el que això \Ol dir de difusió nmsic· al no solament de la mú~ica del país, sinó també de La que s'estava fent en aqueU mateix moment. La Banda Mwricipal dc Barcelona amb .Joan Lamote clc Grigñon al capdavant, juntament amb l'Ot·questra Pau Casals, va St>t' un instrument clau d'aquest programa de difusió per mitjà dels múhiples concerts que la formació municipal oferí a l'AOC. Serveix d'exemple el concert dr.ll9 de setembre de. 1926 al Teatre Tívoli amb un pr·ograma integrat pet· obres de Beethoven, Dulas, Wagner, Albéniz. Pierné i el mateix Lamote. I encara cal tenir en c-ompte la voluntat d'oft>rir programes íntegres de música catalana contemporània, com el concert del 6 cle novembre de 1927, t>n el qual l'Orquestra Pau Casals interpretà obres de Zamacois, les Ca.ta.lane~ques de Millet, i de Morera i també Lamote de Grignon. Pel que fa referència al pas de personalitats de renom internacional, al marge de Pau Casals, és clar, cal remarcar el concert que el 7 de juliol de 1929 oferia el violoncel·lista Mam·ice Eissenberg, qu<' actuà com a solista amb l'Orquestra Pau Casals, interpretant t>l Concert en lCL menor per a violoncel i orquestra de Schumann. No vodríern passar per alt el concert que dirigí Eduard Toldrà, al Palau de la Música Catalana cl25 d'octubrf' dt> 1931 amb l'Orquestra Pau Ca!lals, en què oferí obres de Schubert, Joaquim Serra, Perci Grainger, i Beethoven. Però molt especialment hem dc fer esment del concet"t d'homenatge a Schonherg <fllt' Lingué lloc el 3 d·ahrU dc 1932 al Palau de la Música Catalana. L'Orquestra Pau Casals, aquest cop dirigida per Arnold Schonberg, oferí un pro- gt·ama íntegre d'ohrt's clc>l compositor homenaljat: La nit transfigurada. op. 4; els Lieder per et cant i piano op. 6, actuant eom a solistes la soprano Concepció Badia, amb Alexandre Vilalta al piano, i l'ohr a dt> Schonbcrg i Bach, Preludi i fuga en mi bemoll. L'estada de Sehünherg a Barcelona va anar· molt més enllà tlel concert i l'homenatge de l'AOC: 1 va constinúr una de lt.•s fites més importants en la vida musical del país, tant pel que va representar en la producció mu!'lical de Schonberg (pensem solamt'nt en l'òpera Moses und Aaron), i pel n~flex de l'impacte que havia causat entre la crítica, els compositors i teòrics catalans del moment (des de Robert Gerhard, que va propit'iar-nel'estada. a Joan Eduard ·Cirlot i el <¡U<' posterioment seria el Cet·dt' Manuel de Falla), l'obra del compositor vienès. Un dels conet>rts que convé destacat· també va ser el que tingué lloc cl20 dc màig de 1934 al Palau dc la Música Calalana, ofert pel Cor dc Cosacs del Don, dirigit per Serge .Jaroff: Els 32 arti.'ltes que in- tegren aqCLesta meravellosa ltgrupació vocal. com també el Director ,foren oficials de l'Exèrcit imperial Rus. El Cor va formar-se als camps de presoners de Tschelengrin, prop de Constantinoble. L'any 1923, després d'una acurada preparCLció, es presentà a Viena per primera vegada, assolint un esclatant èxit. EL Cor de Cosacs del Don ha celebrat durant eL~ deu anys d'existència m.é.~ de 2.000 concerts. Plau-nos presentar avui als nostres CLssociats aquest Cor corn ww de les més excepcionals agrupa,cions estrangeres en el seu gènere, a la qual la crítica mundial mé.~ exigent omple d'elegí..~ ( ... ). t Pel que fa refert>ncia a formacions de cambra, cal esmentar els nombt·osos concerts que realitzà el Quartet Ibèric. Potser en destacaríem pel que va representar dc reconeixement i de difusió de la sf'va obra, el realitzat el24 de maig de 1936, en homt>natge al compositor olotí Antoni Soler (1729-1783). No }lodríem silt'Ilciar, però, els nombrosos concerts en què prengueren part altres fo'r:tnacions orquestl·als o de cambra, com ara l'Orquestra deCàmera, l'Orqut>stra Filhar·mònica, i el Tl'io de Barcelona; el Quar·tet Casals, evidentment~ el Quartet Laietà; el Quartet de Dresden; o el Qua tor Beige a Clavier, entre altt·cs; i els freqüents recitals de Concepció Badia, o M.-rcè Plantada, que de ben segur varen imprimir el cat·acterístic rigor i l'alt nivell que tingué la gestió de l'AOC, i que va determinar, sens dubte, el panorama musical i cultural del país durant el seu ftmcionamient i també després. NOTES 1 Sobre aquest Ll'lllll vegeu l'urticlt•: ClJL'IíOVART. Cad1•N. L'estada de Srhonberg u Burc•eluna. '•RI'vista ::\fusil·ul CutulunH··, núm. 12. Ban•donu, tll'luhr1•, 1985. pàg. 24-29 2 Tl'xt extret del prognunu dl' mà dl' l'audició. Citat per C \RRAI;-PLA."A, pàg. 53. - TEM A Entre l'Institut Orquestral i els Estudis Blanca Selva Quartet de Corda de l'Institut Orquestral. Drets, Madò Maseras I Leandre Madò. Asseguts, Ricard Abelló I Antònia Plch. per J. C.C. I I. MARIINE.Z a<'livitat de J' Associació Obrera de Concerts es va anar eixamplant pi·ogressivament a partir de l'objectiu inicial i bàsic d'oferir concerts de qualitat a lf's rlasses ohreres. en condicions econòmiques absolutament privilegiades. La potència rle1 principi ideològic bàsic permetia aquesta expansió, que -progressivament- va anru: protagonitzant l'Obrera al llarg d'una trajectòria excepcional que, si uo s 'hagués produït el tràgic fet bistòdc de la guerra rivil, l'hanria pogat portar a límits absoluta meu t inim aginahles, però, en principi, del tot fulugucrs. La creac·ió l'any 1931 de l'Institut Orquestral i, posteriorment, dels Estudis Blanca Selva esdevingué, per· tant, una conseqüència lògica i> afegiríem, int-vitablc cl' un pr·orés d'expansió derivat de la potència del con<'t'plc ideològic base de l'Associació. L' Lïcleal dl' Ja promoció de la cultura musical no podria quedar etcr·nament encotillat en el simple fet rouC'ert. Pt>r això' a néixer l'esmentat Institut OrquestuL com a exigència de fornir una possibilitat de pJ·axi musical directa i activa -no pseudo-passiva, com s'esdt•vé amh la simpll" recepció del concert-, i f'ls Estudia Olanca Selva, com a necessitat de fer possible ds coneixements tècnics específics del ff't musical. Protagonista destacat d'aquestes dues iniciatives va ser Joan Pi eh Santasusana, músic d'una trajectò.-ia dilatadíssima, que va viure amb un entusiasme i una intf'nsitat especial aquells avatars; d'això, j~t fa una cinquantena d'anys. Fincat a Badalona, a ct•nt metres del mar, amb 81 anys acabats de complir, la Sf'Va memòria fidel constitueix un patrimoni dC' brran valor a l'hora d'ajudar a mostrar ]a im portàn<·ia d'aquelles iniciatives i d'aquell fet tan transcendl"ntal i tan referenciador que va ser l'Associació Obrera de Concerts. Director de les dues 29 TEM A PRIMER MÏTING~CONCERT PÚBLIC Associació Obrera de Concerts ( DliJ'Uleacíó artístíco-cultural) Fundador. PAU CASALS Ofert generosament per la benem~rita IN STITUT ORQUESTRAL Associació Obrera de Concerts de l'A. O. de C. Oiroceió: Meatre JOAN PICH I SANTASUSANA per mitjà del seu INSTITUT OHOUESTRAL a profit de les barriades obreres de la ciutat ! ~euió muokal en honor del. eonêreuiateo del "XIV~ F eotival de la Societat lntemadonal 1>•• I. Múoiea Conlcm¡.orània" i "Conêr« de la Societat lnlemacional de Mwicoloêia• TEATRE ODEÓN, de Sant Andreu Carrer Nadal, 2 U ~ A --.=. de MalQ del 1935 tea onze del mati 1!1 ~­ ~- 98 S:al6 de Cent de IQ d'abril del IQ36 J'Ajuntament de Barcelona A Iee deu del veej>re in!lt<lncie!! e~:~nu:·ntades i m~rnbre, com a violoncellisla, cle l'Orquestra Pau Casals, la ¡¡eva fïgura és definitivament iclt>al per a un recordatori viu i objectiu. La seva vincuJació a l'Institut Orquestral, la situa Pieh Santa~msana en aquests fets: -L'any 1931 jo dirigia una banda a Sant Andreu, amb la qual vam. arribar afer una cinquantena de concerts. I nterpretiivern música culta i, entre d'altres assistents, acostumava a haver-hi]oan Lamote de Grignon. Aleshores, dos directius de l'Obrera, que havien assistit a concerts de la banda, em van proposar de fer-me càrrec de la direcció de l'Institut Orquestral. ]o aleshores alternava la direcció de [(L bauda amb el merLtreballa l'Orquestra Pau Casals corn a violoncel·lista i posteriorment, el 193·1, vaig ser· professor d'educació musical a l'Ajuntament. plaça que vaig guanyar mitjançant concur-.~-oposició. Els membres de l'Institut Orquestral, o bé eren simples afe('cionats u fer música, sempre socis de l'Associaeió, i per tant obrers, o bé estudiants de música avançats, amb uns mínims de vocació per a la dedil:ació pl'Ofessionàl. L'Institut Orquestral va al'l'ihar a tt-nir 75 memht·es. encara que es van haver dc superar dctermiuatR problemes derivats del desequilibri de membres de les diferents seccions. Dos programes de mà de l'Institut Orquestral: concert en ocasió del XIV Festival de la Societat lntemacional per la M6slca Contemporània I el del primer mitlngconcert. A la pàgina següent: un altre programa de mà del 1 ln1tltut Orquestral I el mestre Plch Santasu1ana en una foto del'època. El pdmcr (:on cert va tenir lloc el6 de maig al Palau de Projeccions d~ Montju'ic, amb la presència <lo Lluís Companys i de Ventura Gasol. -Des d'aquest dia, pt·ecisa Pich Santasusana, l 'lnst i tul Orquestral va ser requerit per nombroses entitats per ofer·ir-hi concerts i sovint amb una assistència superior als 3.000 espectadors. Pich Santasu~ana va dirigir tots els concerts. encara qu1• -en alguns casos- ~aunes obres ho van ser pels sens autors respectius. Esmenta un concert que va tenir Hoc a la mateixa i històrica empresa cotonera Fabra i Coats de Sant Andreu, amb els treballadors asseguts damunt de bales de cotó, i en el qual Jaume Pahisa i Enric Morera vau dirigir obres seves. Tota una imatge dc.> la dimensió obrerista de tot allò <rue es movia a l'entorn de l'Associació, justameut Ohr·era, de Concerts; dimensió obrerista que, si cal, es va potenciar amb les manifestacions })rolagonitz<ulcs pe.t· l'Institut Orquestral, de tall més de base que lt:s que t'ealitzava l'Orquestra Pau Casals. Una a el i vitaL ben rep resen taliva del que s'acaba d'assenyalar, la constitueixen els anomenats "núting-eoncerts", títol ben concloent, dels quals l'Institut Orquestral va oferir catorze, del total de 26 concerts que va pt·otagonitzar al llarg dels sE'ns tres anys d'existència. ... " TEM A Associació Obrera de Concerts FUNDADOR PAU CA.SALS CURS 19~5-19~6 CINQUÈ CONCERT PRIMERA SESSIÓ EXTRAORDINÀRIA Festival de Música Rom~ntíc4 per • l'INSTITUT ORQUESTRAL DE L'A. O. DE C. sola la dtrecdó del multe JOAN PICH I SANT ASUSANA (Audldo 11 de rt O.) Audició palrodnodo per lo coso Wamer Bros f"trSt National omb motiu de l'estreno de cEl somni d'una nit d'estiU» Palau de la Música Catai4Da 19 de desembre del19lS (o les onze del mati) Audició 116 -Els míting-concerts consisti.en en un concert normal en el qual jo mntei:t, abans de començar, oferict una explicació sobre el contingut de les obres que anàvem a interpretar. ... precisa així la voluntat pedagògica de la seva missió. I continua: -Recordo el primer, el Teatre Odeón de Sant Andreu, al qual acudiren uns 4.000 espectadors, i que va ser promogut per nombroses entitats ciutadanes.fins i tot oposades políticament i socialment. A aquest concert, hi va assistir Pau Casal$. Hi anava molt sovint. als concerts. perquè el públic, és clar, el reconeixia i l'aplaudia i a. ell li agradava moll això . ... novament xecorda Pich Santasusana. I tot st>guit l'ns deixa un programa de mà d'aquest concert en el dors del qual figuren una tt·entena d'entitats convocant!! amb noms tan curiosos i tan H·h.1stradors del moment com: Orfeó L'Eco de Catah~nya, Centt·c Auxiliar La Luz Andresense, Cooperativa La Andresense, Cooperativa La Confianza Anclresense, Cooperativa Segreguense, Ateneu Ohrct· de Sant Andreu, Agrupació Cultural Ferroviària, Centre Populax Catalanista de Sant Andreu, Cín~o] T•·adicionalista de Sant Andreu, Avenç Obrer Català. Casal Nacionalista Segreb'llenc, Agrupació Radical instructiva del Districte Nc)Vè (SagnJra), Casal Catò1ic, Aeció Catalana cle Sant Andreu, Motodub Sant Andreu, Cooperativa La Guaniinla Familiat·, Societat Coral La Lira ... AqtH~Kt!! mlting-conecrts sovint tenien lloc en c~M­ pais por ortodoxos i van portar l'institut Orqucl'ltral a diversoo lnu·ris de Barcelona -Gràeia, Sants, Sant Martí, Horta, Pohlf"nou, Sant Gervasi-i tam bé a pohlarions com Terras¡;a. Sabadell, Sant F din de Llobregat i Mataró. La ;\'lt>nu',ria dc rAssociació Ob1·era de Concertb corresponent al cut·s 1934-35, defineix elb mítingconcerts com "Reunions musicals que cal esguardar, tant o més com un producte natural de l'ex~ pansió i Ja vitalitat dr l'Ohr·era de Concerts, f:om t"l resultant d'un comú ideal, d'un desig, d'una necessitat, d'una coincidència d'anhels i d'inquietuds, car. coJH'rf'tamt>nt, els "Milingfl-Concerts de l'Obrera'' no AÓn pas iniciativa de ningú". A baus 13 'havia yuali1ïcat 1'Institut Orquestral com un exponent de Pesfot·ç cultural que en l'aspectt' muskalrralitza la classe treballadora aCatalunya. '"El Diluvio" (25 de juny dell935), el conegut periòilic dïdoologia republicana, per la seva part indicava: "La Assoria<"ÍÓ Olwera de Concerts ofrece genc- TEM A .J.. 1!1 r 98 rnsanwn te, <'On to<la gnt ti tucl su ·"I nstitul Orcpws· tral'' a una entidad dc• L.-ahnjndor~s. y ésta sr ponc ni huhln c·on las df'mÚH entidudes de la bat-riada, oJU"f'l"<lS lOÒaA f'llas, HIHI(JlW citi la mas grande ideo}ogía o earàetm·: entre• todaH g(.~stionan un amplio Joc·nlque muchas vecel! eH C'Cdido gratuitamente pot· el pt·opiNario. Y ahí st• ac•ahun los tramites y ya no ha<'<' falta sino fijar la fN· ha para la celebració u deJ mitin-concierto, al t'ual pueden asistir de balde !()(los los afiliados a Jas t>ntitlades que lo organizan} patt·ocinan. Lo primt>ro cpu• hay que admirat· dc csins reunionesmutiuales es ht calidad del público: oht'l't'os auténticos, hmubt·es y mujeres jóvenes de llHN;tros talle"J·cs, dtl nncstt•as fahricas prestando una fina atención a las sutilczas melódicas de los dúsicos: un absoluto silenc·io, una ferYorosa admiracióu que ya la quisierau para sí la mayoría dc asociaciones musicalt•s qut· enentan los filarmónitos barcelon~ses' ·. El darrer dE-ls míting-conc·erts va tenir lloc el 1,1 d1• ft•brcr, ja ben dins dd pt>dode bèl·lic, ifou a la Caserna Fernú S•tlvoehc.>a. Va ser el penúltim del¡; I'Otwt>rts dt> l'T nslitul Orquef!Lt·al. El darrer va ot-'lehrar-se cll2 de juny de 1937 al Grup Escolar Casp amb motiu de la inauguradó de la seva Sala de MúAi<·a. La conversa ens porta també a un pla ja més din•etament anecdòtit•. bt•n al marge del fet estricte de la trajectò1·ia de l'Institut Orquestral. Fet anel'dòtir, per altra part no exempt de significació, rom és el cas de les no sempre, segons que semhla, ben fluides relacions entre Casals i Lamote de Grignon. A vogades es produïen pro hi emes pel fet que coincidien concerts de la Banda i de l'Orquestra Pau Casals i coincidien tamhé membt·es de les dues formac·ions. Aleshores I ..amotc, segons la memòria dt> Pich Santasusana, csdevt'nia molt intransigent i no afa"oria l'abandó del seus homes a benefici de l'orqu<"stra del Mestre. J oau Pich Santasusana t·ecorda que en el concert que l'Institut Or<:Jllestrul va oferir al Palau de Projeceions de MonLjuïc van coincidir les dues figure~ dc la música barcelonina d'alrshores. -En entrar Pau Casals el públic el va aplaudir. I al cap d'una estona va entrar Lam.ote de Grignon i I ambé va ser molt aplaudit. Lamote va confessar que aqueU ha.via estat l'aplaudiment que més il·lnsió li havia,fet perquè havia Pstat en presència de Pau Casals. Es tracta, com es pot ohserva;r, d'un subtil elogi de l'autoritat i presti¡,ri de Casals. En un apart li pregurtlem perquè l'Orquestra Pau Casals no va actuar amb l'Orfeó Català i, <'11 canvi. sí que ho feia sovintejaòament amb rOrft>ó Gracienc que dirigia t:'l mestrf" Balcells. -La causa és que l-lillet 110 deixava que l'Orfeó Català el dirigís ning1í que 110 fos ell. Els programes dP l'Institut Orquestral sempre incloïen obres de compositors catalans, praxi admirable i ò'una absolntu conseqüència. L'exeepI'ÍÓ, absoluta{netll Ílnil'a, va set· un concert (JUO vn tenit· lloc amb motiu de l'estrena a Barcelona del filnt El somni d'una nit d'estiu, del realitzador Mnx Reinhardt. Un eonc't>t'l <'specialment memorable dt> l'Institut Orquestral va ser el que es va ofct·ir a Sant Salvador el22 dc ft>brer de 1934, en homenatgf' a Pau Casals, en presència de Ventura Gasol i Conxita Badia, rc•transmès en directe per Ràdio Darc~lona. Una imatge dc ràdio privada sensible a la música culta. Imatge absolutament inconceLiblo actualment, tot signi flit flc paasada. La in1portància dc Iu tasca de l'Institut Onrur.stral en el si de l' Asso<'iaeió Obt·era cle Concerts qu~­ da ben palesa en la rl"fer·ència de la Memòria del curs 1934-45: ·'Hom comença a l'onèixer i prestar atenció i àdh u e r~nsut·ar 1'Asso(•iació Obrera de Concerts, gràcies a l'Institut Ot·qncstraJ. Avui dia té la mateixa força evocadora el nom de la nostra entitat i el de l'Institut Orquestt·al. Tots convindrem que una dt> les empreses més notablt!s i més genuïnament característiques dins l'apostolat artístico-musical de l'Obrera, la constituí t'I eurs passat rinkiament dels "Mítings-Concerts". Ningú no dubtarà dc la transcendència i el ressò que dins el camp de les activüats musicals de la nostra ciutat tingué la manifestació de música gcrmàtúca dt'l segle XVIII p~l nostre famós Institut Orquestral". La importància a tol'gada a la fi€,r'Ql'a de Joan P1ch Santasusana queda palesa en aquest paràgraf extret de l'esmentada Memòria: "En el Mestre Joan Pich, l'Associació Obrera de Concerts hi té el músic sensible. suggestionaclor i tenacíssim; r artista sincer' fervorós i remarcablement dotat de musicalitat; el director d'orquestra emotiu, animador, comunicatiu; el profcssot· entès, pacient, hondadós; l'amic i company fraternal''. Els Estudis Blanca Selva, una forma de pedagogia musical popular. El "Noticiari" delmes d·octuhre de 1934 publicava una infot·mació t>n la qual s'assenyalava: ''El nostre proj••rte -un els més importants qnc haurà realitzat l'Obn•ra- de crear una institució d'ensenyaments mu~ica]s per a obrers, ha pres ja forma definitivament, i fs amb un goigimmenfi ((HI' podem donar-ne detalls que posin dc relleu la transcendència t~ultural i social d'aquesta obra. Blanca Selva, la im·omparallle artista i gran amiga de la nostra Assoriació. l'apostolat de la qual a favor de la pedagogia music:al és conegut universal- TEM A r Blanca Selva ment, ha acceptat amb molta joia l'homenatge que fervorosament li ha volgut dedicar els Estudis Musicals Blanca Sf'lva. TnLeressada i identificada profundamt>nt amb el nostre projecte, Blanca Selva ha volgut demostrar la seva magnificència espiritual i elst>u aft>cte per Ja nostra Associació, ma~ifestantel desig d'intervenir personalment i directament en les tasques dels Estudis Musicals. els quals, definitivament, sota el seu guiatge artístic i alta direcció, començaran a cursar un pla d'ensenyament musical, segons el seu mètode i escola adoptats en alguns països d 'Em·opa i Amèrica". Joan Pich SantaRusana parJa de Blanca Selva en aquests termes, després de recordar la seva dissortada fi. -Vet ser una gran pedagoga i una gran. a. miga de l'Obrera. Fins i tot esc-,·i:via els comenta1·i.s del.s prograrne:; de mèt de l'Institut Orquestral. Esplèndid privilegi, el dels obrers, de poder comptar amh escrits d'una autoritat com aquesta. E ls Estudis acolJjen obrers i fills d'obrers amb afanys d'adquirir eouf'ixt>ments musicals o d'ampliar-los, seguint el mètode de la gran pianista i pe- clagogu. Pil•h Santasu,ana e~quematitza nqne,tml' todl•. -Es basm·a $Obretot en l'anàlisi de tots el t'om ponents de la nuísicu. i~ 'adaptavafiddment ales rarar.tt•rístic¡ue.~ de ruda alrwme. Sobrt>tot pel qrw fa a l'estudi de so{fei~. Podríem diJ· que era rm t>n senyom('ntfet a mida. f:l.~istema d'cwuluar con-~istiu no a posar notes sinó a confegir 1111 inforlltt' complet sobre els pro~rPssos realit:::ats per· l'alumne. Un alt.re uspectt' al quul Rltw(·o Se/v(t domrl'n una gnm importlmt•i(t f'l'l~ el rt>laxument. TenÍf'lll ""' mCttalà.~ i els alumnes s'hi relaxaven. Recordo que tma vegada va t'enir ww ulum.na belga i en Vl•ure elnwtalr't.~, va malfiar i va rle.~apnrèixC'rn'i. pidamènt. Pich Santnsusana t't'mat-eu que nls Estudis s'analitza va nlllll la mítsiea de Bat·h i tle Bt>ethm t'n. Tamb~ pn·l~ i~a <¡Ut'\ un aconst'gnir u u conliidl•rahlt• èxit. Van urdhat· u t·omptar amb una seixantena d'alurnnt'H de dift•r<•nts t'dats. Pl'imt•r les daM•:-; t'~ van dona¡· a l ' t'stutgl' oficial dP l' Associac·ió Ohn•ru de Concerts, al can·er de Sant Per·e més alt, n(mw¡·o 27. i mé~ t•ndavan t l'Ajuntanwnt, <¡ue s«>¡;o11s Pich Santasusana ,. .., va prenclrf' molt st>rio~amc·n t la tasca dels Eetudis lllanca Selva, els va oferir clt>pendènr-ies del gntp es1·olar dels Jesuïtes dt-1 earrt>J' dt> Casp, on va podPr trf'hallar t>n millors <'Oll<licions. Aleshores aquell grup escolar acollia unmilel· dels anomenats "ne nM 1wnse escola" i era <liri¡.;it per Sflhastià Pla i Cargol. Això va esdevenit· en el Curs l936-:J7. Els rh·cts d'inscripció eren dc 5 pessetes, per curs, per a solfe.ig i 8 per a piano. Els Eatudis Blun(•a Sl'Iva vnn acahur-Ae el curs 1936-37. E nc a ra C(llt' es va prevl'ure Ja continwtat per al <'tu'!! se~;iíent, amb un quadre de professor·s inte¡.,rrat per Carme Oliver·us, Montserrat Freixas, Mal'iu Madu- . reU, Joan Pich Santasusana, Maria Carbonell i Ricard Ahelló. El record clel mestre Resultava impenliable no aprofitar l'avinentesa de Ja conversa amh .Joan Pich Santasusana pern·cordar Pau Casals i d'una forma concreta per tot allò que fa referènda u l'Associació Obrera de ConCE"rts. En ac¡urRl s«>nlit Pich Santasm1ana, amh la seva memòria transparent comença deixant clar un punt cabdal: -Pau Cctsals va sPr un gran rulm.irador de la ta.~ ­ ca soC'ial d'Anselm Clavé. A més, hctvia vist a l'Albert I1all de Londres concerts adreçats a. obrers nmb prPIIS (lt~ loculitnts de només un penic. Aque!ita idea li bullia i volia implantar-la a Cata.lunyu amb un rigor diferent i actualitzat respecte de la iniciativa claver·iana. RE"corda que, c>fectivament, a Pau Casals l'Associació, malb'l·at l'existència d'un patronat, li costa- TEM A ~ .. .~ El i 98 ..i f iJ !i!t 1!1 Concert commemora tiu del Primer de Maig de 1 930, al Palau de la Música Catalana. Pau Casals, que té a la dreta Blai Net, ha rebut l'homenatge de l'Obrera de Mana del seu President, en Joan Font I Carbó. va força dispendi pecuniari propi. i parla fins i tot de converses seves en les quals Pau Casals li havia fNla confidència que cada any hi aportava 100.000 pessetes, dc les d'aleshores . Amb tot, això no impedí que hi haguessin reticències, com les d'un crític influent del moment, Otto Mayer -semhla ser. de fïliació comunista- que, des de la seva tribuna de la revista '·.Mirador" , blasmava Casals de no contribuir a les despeses de guerra. La guena civil va t"scapçar la tasca de 1'On¡uestra Pau Casals i Pich 1·ccorda que ell7 de juliol de 1936 estaven assajant Ja Novena de Beethoven amb l'Orfeó Gracienc al Palau de la Música Catalana i els van notificar l'aixecamen t de forces militars a l'Africa. I Pau Casals ordenà que s'acabés l'assaig normahncn t malgrat que al carrer ja hi havia aldarulls. No e.t~ va voler perdre F Ilimne a l'alegria. Dissortadam ent, la guerra 'a mahnetre també parLo bona part. del~> arxius de l'A~sociació Obrera de Concerts i Joan Pich remarca que aquest era un fet sense cap mena de sentit, per·què, "segons els Sl'US Estatuts, l'Assoc·iac:ió no tenia objec-tus polítics. ja que> esmenten que no es permetrà cap tipus de manifestaci ó, ni política, ni religiosa, a la seva seu". L'Orquestr a Pau Casals, que es formava per a temporades específique s, primer de tardor i primavera i després, tardor, hivern i primavera, va assolir una considerabl e categoria, segons que precisa Pich Santasusan a. Sobre les capacitats de Pau Casals, assenyala: -Crec que era molt millor assajant que no pas després, dirigint. Tenia un gran caràcter, molta oida, una oïda realrnent privilegiad a, i molta paciència. L'orquestra tenia. una granfama, reconeguda arreu. Casals oferia autèntiques lliçons de musicalitat . Anava alfons. I el que elldeirt i feia als assaigs era m.és important del que traduïa després al concert. Un crític va dir d'ell: "Ens agrada més de cara que d'esquena" . I crPc que tenia raó ... . ..ha conclòs el nostre intf'rlocuto r. NOTA. I .es referències hi&LÒt;r¡twH n•prodnïdt•H ""aquest article han ~>slal extnHt'H dclllihre ctÜial per la Fumlució Pau Casals ell977 i del qual ~ón autot·s. Francesc Cnn·au i lsern i Lluís G.l'lana i Sau. El b<'ll títoJ és: L "Associació Obrera de CoiiCP.rt.s. TEM A El contacte amb els estaments musicals del pais porRRMC e om ju s 'ha flit, cal inscriure la Lrajecl oria hiaLòrica dc I' Associació Obrera de Concerts "en el mm·c de l'associacioni:;me obrer- que, a par·tir del segle XTX fïns poc m~s enUà del xx, engendrà a Catalunya tants programes d'educació de masses i de cultura popular·". Al nostre paí:;, només existia un precedent institu('ionalitzat ben conegut de vertehnció d" aquest ideal a través -o amb el pretext- de l'art dels sons: l'obra de Josep Anselm Clavé, que a Pau Casals li agt·adava d'esmt>ntar. Però també és versemblant que, e-n la gestació de la idea de l'Associació, influïssin altt·es iniciatives europees, ben conegudes per Pau Casals, com la dels concerts per a treballadors que se celebraven a P Albert Hali de Londres o les sessions dels "A.rbeitersiophoruekonzerle" de Viena, una associació fundada, amb el suport del partit social-demòcrata, ell905, de la qual e11922 el compositor Anton Webern assumí la direcció. A Catalunya, no és eslrany que una Associació d'aquest caire - obrer·, cultural i català-, fruit d'una iniciativa itlealista d'una personalitat de renom internacional consagrat i no pas adscrita a cap organització poütica o sincücal, si bé dipositària del supor·t moral de divt'rsos estaments institucionals, provoqués un cert rere! dc part dels estaments que havien de ser els seus teòrics beneficiaris, que cana1itzaven els seus interesssos de classe a tra,'és d'unes a<'cions menys cuhuralistes i més reivindicatives. En aquest sentit, és il·lustratiu reproduir aquest fragment d'un ar·ticle publicat a "El Diluvio", el 29 de juny dell935, per presentar una modalitat de difusió de I' Associació , els anomenats M.ítings-Concct·ts: "Diez años de vida gloriosa, de p11jante cxislem·ia, cuenta ya la benemérita "Associació Obt·era dc Concerts", pero pucde decirse que has ta hact' poco no se percataron sus activos dir.igentes de la difí<:il tar·ea que representa arrastrar a los oht·eros auténtieos al hogu artístico del Palau de la Música Catalana, muy propio para audiciones, pero tan salurado de snobismo y de tufillo reacciouario como lleno dc azulejos y lentejuelas de la mas alta cursilería. Lo cierto es que, a pesar de contar ],.'Associació" con mas de 3.000 asociados, la masa de u·abajadorcs manuales, los de talleres y fa- briras. las nuuws rnllmms, rw ncuclían a snR film; forllUltlUI-l lHlÍC'Uilll'l\le pot• obrt>rOS mas O nleUOH intelet•tuu)m;, rcdutatloH ~·u ~u mayor purle en dt>Hpnchos y ofit·iuas. Pt~ro un ctía la ac:tual Junta d4• la "1\.ssoci !H'ÍÍI" I uvo t•xtu•ta visión de la n·ali<lad y !H" dijo: "Los ohr·et·os nurutUIIes no vienen u uosotr(l!-1' pues uosotros it·rmos n rUos'". Y és la ftH' la ~ran idea: ( ... ) ofrt>ct• gcnerosamc•ntc 1-lll " Institut Or·questntl'' a una t•nticlad de tt·altujatlures, y cala !ol~ pom: al hahla 4"ml las clc•mús t•ntillallc~s fie la harl"Íada. ohrct·as todas t'Uas, UUllCfllt' de la nub gr·andc• ideolo~ríu y <:arúetcr; entre todas gestionau un um plio l01·ul que llHII"has Vt't'~s es ct>dido por el propiP-tario. Y ahí se acahan lm; tramite¡¡ y ya no ha er falta sinó fijnr la feehn para t'I nútin-concitrto, ui cual pueden u..,;,., it· fle haldt> tnd01; los afiliatlos a las en lidades qm· lo nrganizan y patrocinan ''. Si aquesta aetitnd és perfectament e:x1Jlicahlt' eu el mare de l'entt·amut so<:iol dt~ la Catalunya de l'època, r,om a contrapunt als afanys relativament utòpics dds dirigents do l'Obrera, que sublimaven de manera guir·ehé romàntica les virtuts integracl()t"C'!S dc la m(tsic·a , d'altra handa, el eaptenímcnt al matei.x temps idealista, patriarcal i il·lustrat dc• Pau Casals i del seu 4't¡uip c.lel Patronat de J'Or·fJUestra Pau Casals, en ahocar-st> a configurar el nucli dr l<'s manifestacions de rAssociació. asseguraren d<~ mam•ra efectiva la integr·ació reciproc·a del món pmfesl'iional de la música catalana de l'tpoca en la pcn;pectiva de les afeccions musicals de les classes populars. al nivell dels compositors i dels inthpn~ l~. En aqu<'til sc>ntit, una estadística del rl'pcrtori del primer· cent<•nar d'audicions musicals de l'Associadó aporta la xifr·a extraordinària de 146 f'"xer.ucions dc 131 obres de 4·3 compositors catalans, entt·e ds quals hem pogut identificar els 33 següents: [saac: Albéniz, Ferran Ardèvol, Josep Barberà, Manuel Borgunyó, Montserrat Caplnany, Cassià Casademunt, Enric Casals, Pau Casals, Antoni Català~ Juli Garreta, Enric Granados, Joan Lamot.• de Grignon, Ricard Lamote de Grignon, E. López Chavarri, Joan Manén, Antoni Marquès, Antoni Massana, Lluís Millet, Frederic Mompou, Enric Mon~r·a, Joaquitn Nin, Jaume Pahissa, Narcís Paulís. J. Pich Santasusana, Francesc Pujol, t -~ •g: 98 TEM A u. JIIHR ARRf.ITER.SINFONIE-KONZERTE ,.,J,·~1 G. Dfcn""ll- 21. Junf 1Ql2. 19.3Ó lfhr im MU>ilrv<,.fn•-S.•J ZU EH REN DES ZEHNTEN JNTEkNI\TION!IlEN MliSIUf_\TioS OLYMPIA Dssociació Obrera de Concerts Fundador; PAU CASALS O RCHES T.E R .. KO N Z ERT CarTer Alt dc Sant Prrr, Z7 Diumenge, 8 de novembre de J925 a Ics SCHONBERG. . •I ftlcdo oul f.ldm c<J<dl<N ·...., c. F. Mey<o~ bl Bcsl<ltmusfk •• dnct Lkloospi.W..nc BER.Ç . . . O.t Wcin (Cc<flcht von O.uddofrclloor Sot<••..,. .~ """ Oodonkfltno. ~~..ro~., In w..., . Z,.,tc Slnlonfo MAHLER 1\usfahrtndct Rut. n. Herllnscr(Sopwi¡/Enld Suntho. S...~SC~><tWfon (.a.J~/Freic Typoaraphla/Oet Slnavcreln dtt Kunototellt/O.S Wftntr Slnlonieorchurer Oiril<nl t 1\NTON WEBERN Jl del matí [0ft[EHT EXTHADHDIHAHI MATIHAL per la ~rnutra ~au (AUDICIÓ 96) PROGRAIVIA I CJNQVENil SIMFONIA 1. PREIS OltStS PROGli\MH(S •o GltOSCHtN --t•. ~- i!" 98 [ual! dlrlclda pel seu Meatre fundador J t. 111. BEETHOVEN Allc¡to con brfo. Andlntt con moto. Flnale. Alle1ro. 11 L'ARLESIANA, suite J. Iniciatives paral•leles a diverses capitals europees: progra111es dels concerts vienesos per a treballadors i de l'Associació Obrera de Concerts de Barcelona, amb la direcció •respectivament- d'Anton Webern I Pau Ca-ls. Joan Salvat, Ballassar Samper, Joaquim Serra, P. Antoni Soler, Eduard Toldrà, Pep Ventura, Amadeu Vives i Jo a quim Zamacois: una llista prou eloqüent. la qual (pt>r més qut> alguns noms ja no siguin avui pràcticament recordats) configura globalment, anili totes les virtuds i servituds, el perfil (l ' una època que encara no havia trencat, a Catalunya, la vigència del contacto deia creado1·s atnh un p{Iblic d'extracció popular. El complement de les grans figures clàssiques i t·omàntiques de la creació musical (amb la inclusió de noms relativament moderns a l'època , com Dukas, Pierné, Florent Sd1mitt, Widor, Debussy , Havcl, Falla, Turina, Halffter o Scbonberg, cntt·e altres) marca una política similar a la que se seguí en la selecció d'intèrprets; en efecte, l'Obrera fou 1,1na p lataforma eficient per a tots els estaments professionals de les diverses generacions aleshores en actiu (encapçalats per la participació majoritària de l'Orquestra Pau Casals i la Banda Municipal de Lamotc dc Grignon, al costat de diversos conjunts professionals més o menys ocasionals, dels conjunts corals i inl;lrumentals vo!'acionals que creà l'Associació i d'un grup no exclo- BJZET Preludio. 11. Mlnuetlo. \U: t:.~~·~!·· Serra amunt, sardana MORERA Aria de la Suite en re BACH Obertura dels ,\1 ESTRJ.::S CA!•;. I AIRES............... WAGNER ent de solistes catalans, com, a part de Pau i Enric Casals, Conxita Badia, Eduard Bocquet, Francesc Costa, Joan Massià, Mercè Plantada , Domènec Ponsa , Pilu Rufí, Eduard Toldrà, Josep Trotta i Pere Vallribera, entre molts d ' altres, alguns dels quals, aleshores joveníssims, han deixat petjades directes en la nostra vida musical àetual). Però el r eclam del prestigi internacional dc la fib'Ttra de Casals i la coordinació amb les activitals regulars de la seva orquestra aportà també la participació als ronccrts de l'Obrera de grans figures de la palestra musical internacional, com el mí6c director aleman y Fritz Busch, o el mate ix Arnold Schonbcrg, Alfred Cortot, Maurict> Eissenberg, Mieczislaw Horzowski i Blanca Selva. per citar només alguns noms. És cert c¡ue cada època posseeix el seu tarannà i la seva problemàtica pròpia i intransferible; si sovint I' evocació del passat no sobrepassa la dimensió d'una evocació nostàlgira, també hem de considerar que la història de l'Associació Obrera de Concerts que fundà Pau Casals posseeix un component ext>mplar del qual encara podríem extreure 'n ensenyances. - MUSICALIA R E T R A T MANUEL GAS Història viva de la lirica espanyola Conversar amb el senyor Manuel Gas és fer-ho amb la memòria viva de la lírica espanyola de mig segle. A~uest baix, amb els seus 87 anys d'edat magníficament ben administrats, contempla la seva història personal de dedicació professional feliç. Història que en bona mesura és també la de la lírica espanyola. I emprem el terme "feliç" perquè així almenys lio manifesta, instal.lat des de fa 20 anys en la talaia memorialística d'un retir segurament no gens luxós però sí còmode. MUSI CALIA R per JAUME COMELLAS A .t... j 98 questa entrevista és el fruit dc ducs lla:gucs converacs mantmgudes prinwr en un bar prop del seu domi<·ili a la part alta <le Sant Gervasi i dt•sprés a casa seva, no gaire lluny d. aquest estnhüment, un estatg<' còmode i ni mateix temps no pas ostentós, que compta amb el privilegi cspeciul de la seva situaciél a la part alin de la ciutat. La momòria del cantant no sols és fidel sinó fins i tot d'un detallisme inct·eïhlc en uua persona que fa camí cap als 90 anys d'edat. A <·ada moment mostra un interès especial per afebrit· matisos a afirmacions felt's, i per fer precisions que sc ü havien oblidat minuts abans, o en la primera de les ducs convet·ses mantingudes. Actua amb un l'igor "professional" -si vall'cxJH'essió- poc menys que absolut, com si en l'afer d'aquesta entrevista li anés quelcom decisiu. llom compta sempr e amb la presència de la seva esposa Marta Cabré -germana de qui fou actor i torejador Màrius Cabré-. Entre e lls es parlen de ''papà" i "mamà" i quasi sempre ho fan en castellà, encat·a que amb l'interlocutor empi'Ín t"l català. Nascut a Madrid t"l mes de setembre de 1905, als set any~: la familia es va traslladar a Bat·celona, on aviat ManuelJH't·dria el seu pare. No hi havia antecedents familiars amb dedicació artística de caire professional, però ... ... el meu pare era afeccionat al teatre i en feia. Allò del J uan Tenorio ... la meva mare tenia una veu de soprano bonica. Cantava coses com El rei que rabió ... Va ser la gran afecció per ]a sarsuela d'un germà del cantant força més gran que ell el que 1'intr·odtú en el cant. I amb aquest germà es va produir nn esdeveniment que Manuel destaca de forma molt específica. - Un dia em va portar al Victòria, el d'abans, no el reformat d'ara. I vaig tenir la sort de sentir un baríton,l'Emilio SagiBar- E T R A MUSI CALIA T ba, que cantava Las calabresas. Em va entusia..smar tant que em va néixer l'afecció. Aleshores cantava coses de La doga resa, El pajaro azul, El dictador a la veu meva del moment. Tenia uns dotze anys. El seu parlar pausat i tranquil no li impedeix manifestar amb força el seu entusiasme quan parla d'Emilio Sa gi Barba, tot recordant crue ]j deien Don Emilio. - Era un home que no sabies mai on respira.va.. Es feia aplaudir allà on volia. No n'hi ha hagut cap Cóm e>ll. Tenia un gran domini de la impostació de la veu. Aqut>sta admiració per Sagí Barba, la confirmarà a la segona conversa amb t>lrecordatori d'aquesta anècdota que demostra interès a expliea r. - Una vegada es van trobar a Buenos Aires amb Tita Rufo. Ambdós se sentien admiració mútua. En Sagi Barba va cantar el pròleg de I Pagliacci i Tita Rufo va cantar EI guitarrico, que mai ningú no havia cantat com Sagí Barba. Quan vaig ser a Buenos Aires m'ho van explicar. I vaig CO!Lstata.r quina admiració sentien per ell. Mai a cap cantant l'han anomenat Don. Aquells eren anys de gran protagonismt- del gè-nere de la sarsuela a tot l'Estat. Manuel Gas recorda que a Barcelona actuaven simultàniament cinc o sis companyies, en teatres com el Tívoli, Apolo, Novetats, Victòria, Nou, etc. - I tant, que es guanyaven bé 14 vi-da, els que s 'hi dedicaven ... confirma el cantant. Un cantant, però, que va iniciar una incipient carrera com a boxador ... - Eren els temps de Dempsey i de Carpentier. I em v a agafar una afecció gran. Es va fer soci del Boxing Club que regia un ex-boxador, Al Baker, negre (naturaln1ent), i cada dia hi acudia a entrenar-se. Fins i tot tenia un punxing a casa seva. I feia footing a la Ciutadella. La carrera es va estroncar un dia en què es va posar a fer guants amb R un company 20 quilos superior a ell i es va atrevir a tocar-lo més del comp te aprofitant Ja seva lleugeresa i a la fi aquell homtmàs va decidü· que ja n'hi havia prou. - Vaig estar quinze o vint dies sense respirar. Devia tenir uns quinze o setze anys. Sí, sí, 14 mare va quedar molt contenta que abandonés la boxa. Dei~n que tenia condicions, tenia reflexos. Eren eL'> temps de Ros, d'Alís, de Pedro Ruiz. No, no. No me n'he penedit mai, d'haver-ho deixat. Mentrestant l 'impacte d'aquell altre cop, el de l'actuació dc Sagí Barba, i la confirmació dia a dia d'unes cada cop més manifestes facultats vocals, van anar fent camí vers els que acabaria essent la seva professió. - La veu es va anar fent gran. Vaig estar dos anys estudiant amb Lluís Canalda, un tenor wagnerià que havia actuat al Liceu. No tenia consciència de si podria dedicar-m'hi professionalment. En aquest temps vaig tenir l'oportunitat de conèixer la marquesa de Sa.nt Morí, un néta seva està casada amb en Senillosa. I em va becar per anar a Ità- Un Hp lc dibuix de prem•a delllllys d'activitat de Manuel Gcu E T R A T lia. Hi vaig ser dos anys perfeccionant l'idioma ifent repertori. A part feia boJos a eli versos pobles i ciutats veïnes de Milà. Feia La {a vori ta, El barbet· de S(•villu, Carmen, Faust. Abans de marxar a Itàlia, Manuel Gas ja havia dt>butat al Teatre Goya -any 1930- amb La favorita, obra que vuit dies més tard va cantar a l'Ol ympia amb Hipólito Lazaro. El retorn d'Itàlia signifü:m·à la dedicació professional plt'na, sempre dins del camp de l'òper·a. La temporada 1935-36 aportar·à una fita cabdal a la trajectòria de Manuel Gas: el seu debut al Liceu. - Aquesta temporada vaig cant.ar La forza del destino, Aida i Carmeni es va donar la casualitat que un baríton italià ha·via de cantar La princesa Margarida de Jaume Pahissa i Ma r·ia d<•l Car men de Granados que cantava la Conxitet Badia, i que dirigia Joan Lamote de Grignon. Es deia Apolo Granforte. Però com que la temporada es va endarrerir, aquest cantant no va poder complir amb totes les representacions. Aleshores l'empresari Mestres em và demanar de ca ntar l'obra de Pahissa, amb només vuit dies de temps per preparar-la. Era un paper fort. Jo era baix i la tessitura era de baríton. Va dirigir el mateix Pa hissa i va ser un gran èxit. A la mateixa temporada liceística, Manuel Gas va cantar també Samson et DaliJa amb una companyiafra,ncesa, Manon de Massenet , i també Pirineus de Pedrell, i les sarsueles Bohemios i La bruja. La seva estada a l Liceu e n aquests mesos li va proporcionar un altre èxit, no gens artístic, però enormement satisfactori. Allà es va trobar que una noia q ue l'havia enlluerna t mesos abans a la platea del Victòria, un dia que ell n'era espectador, i que estava acompanyada pel novillero Màrius Cabré, formava part del cos del ballet del Liceu. Companys de Marta Cabré eren aleshores Maria de Avila, J oan Magriñà, Ana Esteve, Trini Burrull, enh·e d'altres dt>ixchle11 dc la polèmica Paulcta Pamiall, u qui l'esposa dc Mamtt>l Gas ullilwru de la imatge o famn tòpieu. - Tot el cont rari del que es diu, ella eranwlt rígida ct l'hora d'evitar que /(>s ballorines tantegéssim. 1 ens protf'gia molt. Recordo que una vegada el Manuel em va agafar pel br·aç i eUa ho va veure i li va datJar 1111 bon esbronc. La mat eixa temporada 1935;~6 marca d !leu debut a Madrid en una com.panyin ({IH' t>neapçalaven Lauri Volpi i Ficta com a empresads. Allà Manuel Gas va canta r Lucia a mb l ' An geles Otein i la darrc•ra vt>rsió de Carm~n que va cantar Mif,ruel Fleta. - De mestre r<•passador lrí havia Ataúlfo J1rgenta, amb qu.i després vam s(•r· molt bons arnies. L'any 1936 marea l'inici d'un dels per·íodcs rn(•¡¡ dissortadament excepcionals dc la història d·Espanya. Un p(•riode viscut de forma molt especialment intensa per qui aleshores era un jove i prometedor can tant, que sense aquell esdeveniment bèl·Üc hauria tinbrut un esdevenidor amb tota seguretat molt diferent. Les vivències excepcional¡¡ d 'aquells anys absolutamen t d 'excepció -la r e dundància apareix prou justificada-són dcscr·its amb Wla minuciositat que s'aguditza aquí de forma especial en la memòria tan transparent de Manuel Gas. Aquesta, la de la memòria aguda, és una circumstància ben recurrent en molts d ols qui van tenir oportunitat de viure aquells avatars . - Primer vaig estar onze mesos actuant al Tívoli a raó de 15 pessetes cada dia. I eren pessetes de plata. Vaig cantar tot el repertori amb erL Lúzaro, la Maria Espinalt, la Mercè Bonaplata, la Conxita Oliver, Emili Vendrell... Quan el go·tJern es va instal·lar a Barcelona van nomenar Salvador Bacari.sse com a responsable de les activitats musicals. Altres noms d'aquells moments són els de Marcos Redondo, Antoni Marquès, Ricard Mayral, Gorgé, Pedro Terol ... Alternàvem .I• f 98 i I J MUSICALI A R E T R A T Sagi Barba, i la coufit·mació dia a dia d'unes cada cop més manifestes facultats vocals, van anar fent camí vers els que acabaria essent la seva professió. - La veu es va anar fent gran. Vaig esta,r clos anys estudiant amb Lluís Canalda, un tenor wagnerià que havia actuat al Liceu. No tenia consciència de si podria dedicar-m'hi professionalment. En aquest temps vaig tenir l'oportunitat de conèixer la marquesa de Sant Mori, un néta seva està casada amb en Senillosa. I em va becar per anar a Ità- a deli ltlya d'activitat de Manuel Gas lia. Hi vaig ser dos anys perfeccionant l'idioma i fent repertori. A part feia bolos a diversos pobles i ciutats vei·nes de Milà. Feia La favorita, El barber de Sevilla, Carmen, Faust. Abans de man...ar a Itàlia, Manuel Gas ja havia debutat al T<'atre Goya -any 1930- amb La favorita, obra que vuit dies més tard va cantar a l'Olympia amh Hipólito Lúzaro. El retot·n d'Itàlia significadtla dedicació professional plena, sempre dins del camp de l'òpera. La temporada 1935-36 aportarà una fita cabdal a la trajectòria de Manuel Gas: el seu debut al Liceu. - Aquesta temporada vaig cantar La forza del destino, Aida i Carmeni es va donar la casualitat que un baríton italià havia de cantar La princesa Margarida de Jaume Pa hissa i Maria del Carmeu de Granados que cantava la Conxita Badia, i que dirigia. Joan Lamote de Grignon. Es deia Apolo Granforte. Però com que la temporada es va endarrerir, aquest cantant no va poder complir amb totes les representacions. Aleshores l'empresltri Mestres em va demanar de cantar l'obra de Pahissa, amb només vuit dies de temps per preparar-la. Era un paper fort. Jo era baix i la tessitura era de barít.on. Va dirigir el mateix Pahissa i va ser un gran èxit. A la mateixa temporada liceística, Manuel Gas va cantar també Samson et Dalila amb una companyia francesa, Manon de Massenet, i també Pirineus de Pedrell, i les sarsueles Bohemios i La bruja . La seva es tada al Liceu en aquests mesos li va proporcionar un altre èxit, no gens artístic, però enormement satisfactori. Allà es va trobar que una noia que l'havia enlluernat mesos abans a la platea del Victòria, un dia que ell n'era espectador, í que estava acompanyada pel novillero Màrius Cabré, formava part del cos del ballet del Liceu. Companys de Marta Cabré eren aleshores Maria de Àvila, Joan Magriñà, Ana Esteve, Trini Burrull, entre d'altn•s dt•ixt•bles de la pol\-niit•a Pauleta Pamias, a quil'esposn dt' Mannf'l Gas allibera de la imutgc o fanta tòpicu. - Tot el contrari del que es diu, ella era molt rígida a l'hora d'evitar que les ballarines tantegéssim. 1 ens protegia molt . cordo que una vegada el Mmwel em va agafar pel b1·aç i ellu lw 11n ¡•eure i fi t•a clavar un bon ('Sbronc. La mateix« temporada 19a536 marca el st•u debut a Mncldd en una companyia que cnr·upc;alaven Laur·i Volpi i Fleta <'0111 u empresaris. Allà Manuel Gus vu cantar Lucia amb l'Angt•lcs Otein i lu da•·n•ra versió dc Cm·men que vu cantar Miguel FJotn. - De mestre repassa.rlor hi Ira via Ataúlfo Argenta, amb qui després vam ser molt bons amics. L'any 1936 marca l'inici d ' un dels períodes més dissort adament excepc-icmals de la història d'Espanya. Un període vitlcu t do forma molt especiahnent intensa per qui aleshores era un jove i prometedor cantant, que sen11e aquell esdevt>niment bèl·lic hauria tingut un esdevenidor amb tota seguretat molt diferent. Les vivències excepcionals d'aquells anys absolutament d'excepció - la r edundà n cia apareix prou justificada-són descrits amh una minuciositat que s'aguditza aquí de forma especial en la memòria tan transparent de Manuel Gas. Aquesta, la de la memòria aguda , és una circumstància ben recurrent en molts dels qui van tenir oportunitat de viure aquells avatars. - Primer vaig estar on:ze mesos acttLant al Tívoli a raó de 15 pessetes cada dia . I eren pessetes de plata. Vaig cantar tot el repertori amb en Lazaro, la Maria Espinalt, la Mercè Bonaplata, la. Conxita Oliver, Emili Vendrell .. . Quan el govern es va instal·lar a Barcelona ·van nomenar Salvador Bacarisse com a responsable de les activitats musicals. Altres noms d'aqu.ells moments són els de Marcos Redondo, Antoni Marquès, Ricard Mayral, Gorgé, Pedro Terol ... Alternàvem ne- íJ f §: 98 ;:¡ i l I MUSICALI A R E T R A T -1 t 98 i• i I òpera i sarsuela. El director musical era el mestre Sabater, pare de la pianista Rosa, i també hi havia l'Antoni Capdevila i el Francisco Palos. Amb Marquès i la Maria Espinalt tenien prevista una versió de Marina que no va poder ser, p<"rquè ell938 va arribar la mobilització. Una mobilització al front que va ser <"Vilada gràcies a un concert que van fer a la caserna de Sant Andreu, fet que li va permetre de convertir-se en especialista de peces, en comptes de formar part de la Brigada Líster que tenia com a destí combatre a primera línia del front. Tanmateix en cara va tenir oportunitat de veure la ca iguda de Tarragona. Després víndt·ia l'exili breu als camps de concentració de la costa sud francesa, concretament a Argelers, en un periple que va viure juntament amb el seu amic JoanMagriñà , a qui finalment va acahar perdent de vista. El comissari d'At·tilleria que havia evitat que anés a raure a la Brigada Líster el convidà a exiliar-se amb ell a Mèxic. Pero Manuel Gas havia afermat la seva relació amb Marta Cabré i es delia per tornar a Barcelona. Es va f'scapar del camp de concentració i com va poder va entrar a Espanya per Irun. - La propaganda dels netcionals deia que els que no teníem delictes de sang podríem estar tranquils. Però a Irun ens van portar en un camp de concentració. Aleshor·es em vaig penedir d'ha.ver passat a l'Espanya na.cional. Estàvem a la plaça de toros, a Bilbao. Amb mi recordo que hi havia en Trias, que va ser porter de L'Espanyol. La majoria érem catalans. ]o aleshores ja era famós. Un empresari. d'un teatre de Gandia deia: "eixe és Gas". Amb un xicot de Tàrrega que tocava l'acordió cantàvem la Salve a la missa. Em van fer encarregat de música i ensenyava a cantar el Cara al sol. I també ensenyava l'italià. Era el mes de febrer i feia un fred ... Hi havia un sergent andalús que tenia tres dits tallats i en culpava els catalans ... Ens feien aixecar a les cinc del matí... En aquestes circumstàncies va. venir a actuar al Teatre Arriaga l'Orquestra Planas, aleshores famosa, que en deien de los "discos vivientes". I vaig escriure al teatre. I aleshores un sergent català, de Falange, que havia estat ballarí, em va venir a buscctr i al cap de quinze dies ja vaig tenir un contracte del Teatre Arriaga perfer una temporada d'òpera en commemoració del Movimiento Nacional i amb assistència. del Caudillo. Vaig cantar Aida arnb la Maria Espinalt, l'Altube i en Pau Vidal. I també vaig ccmtar La Bohème i Carmen. Jo cantava i tenia el Caudillo al costat de l'escena, voltat de la guàrdia marroquina. I va venir aquell sergent del camp de concentració a salttdar-me i li vaig dir: "no et conec". Manuel Gas ha anat explicant aquestes vivències tan extraordinàries amb el seu to pausat de sempre, amb un cert deix de tristesa i al mateix temps amb un mínim d'it·onia; d'aquesta il'onia especial que dóna I'evidència de la superació feliç, no solament dels esdeveniments sinó també del context social, polític j ideològic. Són més de cinquanta anys MUSI CALIA R de distància ja i tanmaleU. resta Ull record inesbonable i viu, no fiblador· però inevitablement amarg. fms i tot en una persona com aqu«'sla. ser·ena, no gens frustrada, no gens tenallada per sentime-nts mesquins. El rt>torn a Ban·clona comportaria l'entrada t>n unn vida de normalitat. Una normalitat tan difícil com la qut> e-ra pròpia d'aquell any 1939 en el qual havia acahatla mal anomenada guerra civil. - Aviat vaig cantar deforma regular. Vaig tenir .s ort. ... confessa Manuel Gas. En aquell mateix any va actuar al Teatre Kursaal de Sant Sebastià amb el llegendari, per pintoresc, dit·ector Mendoza Lasalle, ben conegut tambÉ' aleshores, o molt immediatament desprfs, a Bat·celona. - Vaig cantar Rigoletto, Ma non deMassenet, La Bohf-mc, el paper de Colline, i La vida breve. I essent a Sant Sebastw vaig tenir una gran alegria. Un empresari de sarsuela de Barcelona em va oferir un contr·acte de quatre mPsos per actuar a Mallorca i al Llevant amb La tabernera del puerto. E T R A T telers i decorats dt'l Li<·t•u i ~>'hi havia compromè~ al Tívnli. on ella tamhé actua"\ a en els ini<·is dc la guerra. I amb qui porta <·ompartint la Yida mé~ dc mig ;..eglt•. El casament, que \a tt•nit· llnc a la capella Marcús. va comportur la fi d'una carrera ar·tísti<'a més qm• prometedora de la jove t•sposa, com a ballarina, per causa d'un acord puntualment rcspcrtat segons el qual ella va deixm· t-l haU però va viatja r sempn~ amh eJl arreu on el va portar la seva tnt- fid dt• la snrsu<'la, mitjançant dif<•n•nts iniciatiws, entre les quals O<'Upa un lloc pref.-rent la Se\ a doble dedicació rom a rantnut i t>mpr<'~ari. Són moments d'una aetivilnt hm intt>nsa com no sempre lwn retribuïda q ue l'Ompten amb St't anys d'actuació a la c-ompunyiu d<' Pahlo Sorozabal, dos dels c¡uals, 194·5-46, transcotTt'guts a Amhi<'a. ... en pujar Perón al poder ... Enmig apareixen algunes U<~­ tnac:ions operístiques - gènen· que amb tot va cult ivat· sempre dl' forma m~s o Potser era l'any 1955, oell956,oell957. Tant menys irregular- al Tíse valia precisió. El Teatre Alegria de Terrassa, voli de Barcelona o a un teatre provincià com tants <fels que vostè haBilbao amb el seu repervia trepitlat, era ple de gom a gom. S'hi reP,retori de sempre -Barber, sentava El barber de Sevilla en honor i llaor d'u- na aleshores P,rometedora cantant local, del meu poble. La dissortada Núria Ribas -potser el nom, que no el cognom, no sigui ben precís-, morta pocs onxs després com a cons~üència de les riuades élel 1962 que van assolar la comarca vallesana. Tot tenia un caràcter de aran esdeveniment. Aleshores fer òpera en una ctutat com la meva no era poca cosa. I festejar elllançamentd'unaartista de casa ... no cal Clir. Vostè i Manuel Asensi, amb Canuto S6bat i la batuta farcida d'ofici del mestre Sabater, el pare de la inoblidable Rosa a més del jove Conte Almaviva-Fausto Granero, atorgaven a la jove conciutadana meva les garanties més absolutes. I així va ser. Tot es va produir de la forma millor possible. Iel seu Basi ho, immens de gràcia 1de teatralitat i d'esplendidesa vocal, van queaar gravats en la meva memòria d'adolescent, de forma inesborrable. El seu vestuari grotesc amb un capell enlairadíssin i el seu paraigua ridícul formen ~rt de la meva iconografia més assumida. Aquell ha estat un d' aquelrs favors que els artistes grans saben oferir generosament i que els receptors mai no podrem retornar. Tot això per un preu de localitat, de platea per descomptat, si no recordo malament de 35 pessetes ... Tem ps eren temps. Aquesta sarsuela l'havia estrenat a Madrid amb en Marcos Redondo i Maria Teresa Plunas. Posteriorment en Joan Mestres -que havia jurctt que si tornuva a cantar sarsuela, que no compt.és amb ellr-. em va pmposar de fer una temporada d'òpera a. Madrid amb Manon, Rigoletto, La Bohème, El barber ... Enmig d'aq.ncsta activitat que cal considerar febrosa en el context d'aquells temps, Manuel Gas va tenir temps pc>r casar-se amb aquella noia que l'havia enlluernat essent espectador del Victòria; sen 'havia enamorat entre els jectòria artística. Dos fllls, Manuel, fincat a Madr·id i músic dc professió, i Màrius, din•<'tor·, actor i empresari teatral fincat a Barcelona, donen continuïtat a una nissaga fermament instal· Jada en el món de l'espectaclE>. Una nissaga de la qual se sent molt orgullós, mentre subratlla la importància que per a eH ha tingut sempre la vida familiar. La postguerra significarà per a Manuel Gas 1' abandó quasi total de l'activitat operística en bene- Manoll, Lucia ... L'òpera, encara li havia de fornit· una vivència especialment feliç. En retornar d'Amèrica, l'empresar·i del Li<'eu, el senyor Arquer, li va oferir d'in ter venir en aquella mítica versió de Norma que van protagonitzar l'any 1947 Maria Caniglia i Ebe Stignarti. - Va ser u.na cosa fantàstica ... remareu Manuel Gas. I tot seguit afegeix que ja no va tornar a tr·epitjar l'escenari del Liceu fins all955 o 1956 en una producció de La Dolores. A la fi va E-mprendre la inil'iativa de crear una companyia pròpia amb Tomas Navarro i el director d'escena català Rafael Rie bard. Va ser Ja companyia Tomas Bretón, que va recórrer una munió d'escenaris d'arreu d'Espanya, avui aquí, demà aUà, com una renovada versió de] carro del Tespis. Cantants, membres del co t· i instrumentistes via tjaven arreu, s'instal·laveo més en fondes que no pas en hotels, i posaven en escena els seu s muntatges en teatres sovint infradotats i mudaven les seves indumentàries de carrer en camerinos que no sempre tenien unes -1• 1: 98 MUSI CALIA R i = • f ~ 98 42 I 642 condicions privilegiades. Tot u n món. I tota una mística peculia r i al mateix temps tan ett>rna com la mateixa història de ]a Faràndula. Un món que Manuel Gas va viure in tensament i també de fo r ma feliç, com podrem constatar. - Era rendihlc u n a companyia dc sarsuela, aleshores? - Sí que ho era. No jèiem solament sarsuela. T ambé òpera i ballet. A vegades rebíem subvencions, qua,n Fraga era ministre d'l nformaci6n y Turismo . Vam actua,r en vint o trenta d'aquells Festivales de España. El director· era el rnestre Font Sabater. Manuel Gas sembla tenir un t·ecord molt bo d'aquells anys de rodamón arreu de l'Estat, fen t si calia, i calia molt sovint, dues representacions cada dia, en teatres de províncies. L'esposa explica detalls significatius. - Els matins anàvem a passejar als parcs, amb els nens. La gent ens coneixia. A vegades en una ciutat actuaven dues companyies al mateix temps. Recordo que una vegada u,na senyora ens va aturar pel carrer i ens va dir: Vostès són els de la companyia bona, oi? A Valladolid la companyia que encapçalava Manuel Gas va rebre el premi a la millor formació que havia passat per aquella ciutat castellana. - En aquells anys no ho veia complicat, això de formar una companyia. Ara sí. . .. afirma el cantant després de recordar que el debut de la seva tro upe va tenir lloc a terres nord-africanes -Orà, Casablanca, Sidi, etcètera-, en u na campanya econòmicament molt favorable. Tanmateix reconeix que allò era una mica d u t'. - En els anys en què va,ig estar amb la companyia Pablo Sorozabal fèiem les places del nord d'Espanya . Podies arribar a les ciutats a les 3 o les 4 de la matinacla. Viatjàvem en aquells trens correus d'aleshores, normals. A Palència, recorclo que vam arribar i estava nevant i, au, agafa un taxi o si no amb les maletes, a peu, cap a l'hotel o tmapensió. No, no n'hi havia, d'hotels de cinc estrelles. I a les habitacions hi ha,v ia bany o no n'hi ha·v ia. 1 cada dia jèiem representació tarda i nit. La joventut ho suporta tot. 1 a més hi havia la cosa de l'èxitque t'ho pagava tot. Aquesta darrera frase resulta absolutament definitiva. lla següent definei.-x un aspecte molt significatiu de la forma de fer d'aquella realitat artística. - ¿Assajaven gaire? - No, no, d'assajar, res. Manuel Gas diu que ell feia una vida molt ordenada, al marge de la imatge tòpica, més o menys gastada, de la bohèmia. - No teniafusta d'això. Acaba,da la representació me'n tornava a l'hotel. Els actors sí que ho eren, de bohemis, i sovint després de la representació sorti.en. Nosaltres ens llevà·vem i a les onze del matí anàvem a passejar al parc, a vegades si podíem amb els fills. Manuel Gas recorda aquests fets, amb la senyora, que en alguns moments, i de forma més que discreta i elegant, hi fka alguna cullerada, a vegades sol· licitada pel mateix espòs perquè li refresqui la memòria. Pel camí, el cantant havia iniciat, una mfca sense esperars'ho, una sorprenent i afortunada, encara que curta, carrera d'actor cinematogràfic. Una carrera bastida pràcticament sobre un director sol, el gran Ignacio F. Iquino, i sobre un tipus característic, el d'inspector de policia. I recolzada en una gran capacitat actoral, de tall espontani però d'una gran eficàcia. I també en una imatge personal atractiva. No debades la senyora ha recordat que quan el va conèixer al Liceu, les seves companyes l'anomenaven ••el cantant guapo". Ell no fa ni poc ni gaire cas de les paraules de la seva muller, tot traient importància a la cosa. ... Va començar l'any 1950, amb Brigada criminal. Amb l'I- qttino hi vaig fe r u nes quinze pel·licules. Eren títols com Agentes del 5 11 grupo, Mercado prohibido, etcètent. .. - Va ser l'lquino qui em va venir a buscar. - Li agradava fer cinema? - Ho me, no és el teatre ni cantar. No tens el contacte amb el públic. En el cinema t'hi veus després. No sembla que el mitjà el vagi entusiasmar massa. En tot cas recorda especialment un títol, l'esmentat de Agentes del512 grupo, en què intervenia el seu fill Mamtel, de cinc anys. I recorda també que sovint en pujar en un tramvia el cobrador l'eximia de pagar el bitllet creient que realment era policia. ... ]o sempre vaigfer d'inspector o de comissari. En total van ser unes vint-icinc pel·lícules, totes o pràcticament totes t·odades a Bar celona. No va voler continuar en aquesta tessitura cinematogràfica, per- E T R A T què, entr·e d'altt·es coses, s'hauda hagut dt> tuslludar a Madrid i ell mai no va volea· pea·dre el st>u ambient barceloní, al qual ha estat sempre fidel, enmig de gires i actuacions an·cu de l'Estat. Cantant d'òpera i de sarsuela, actor de cinema i empresari, tot pl egat configura una gamma prou àmplia d'activita ts, sempre dins del món cic l't'spectacle. I com a empresari va tenir ocasió d'actuar força sovin t a les acaballes do la seva trajectòria professional en diverses iniciatives. Durant v n i t anys va dirigir els festivals del Camp de Mart de Tarragona, on va cantar Ma,ruxa amb Manuel Ausensi, Don Gil, La tabernera i on finalment l 'últim any de Ja seva gestió va portar Alfredo Kraus, que va can tar R igoletto dirigint Eugcnio Marco. També va col·laborar en festivals que tenien lloc a Valls cada deu anys, on va actuar els anys 1941 amb Aida dirigit pel mestre Sabater i l'any 1961 Don Gil de AieaLa. El 1971 va pretendre portarhi un aleshores molt jove Josep Carret·as. Però deu elies abans de la prevista representació de Tosca el cantant va an unciar que el seu man ager li impedia actuar. L'any 1972, quan en comptava 67 d'edat, va decidir retir a r-se. Va ser al Tea tre Español de Barcelona. Va ser una decisi6 presa de forma fot·ça espontàniament. Ni tan sol té un record especial de l'última actuació. - No tenia res que em motivés de fer-ho. Ern trobava bé de facultats. No sé per què vaig deixar d'actuar. En tot cas ma ni festa també que no va trobar a faltar no cantar. Caminar, fins al Tibidabo, amb el seu gos, i la tertúlia de Ja Galeria Condal van ser substitutius tranquils de l'activitat professional . - Era molta responsabilitat. I a mi no rn 'ha. agradat sortir a l'escena i fer patir. - Tenia un bon coixí que garantís el seu t·etir ? - Bé, tenia un coixí que em permetia estar bé. No, no, jo no m'he preocupat massa pel demà. La vida és com és. }o S(>mpre he viscut al dia. Però he estat mod('rat en tot, molt amic de la família. No he estat ostentós, m 'Iu• conformat amb tot. - ¿Li hauria agnulat m~s st>r tenor, que tenen oportunitat dt• lluir-se més? - Sí, m '/rauria agr·aclnt més ser tenor que baríto11. Du rtm t lo meva vida, de llOt Ps dP bar·ítou, n'hefet moltes. Tanmatei,~;. Pstic sati.ifet que en molts moments d() la meva can·era hagi estat considerat el millor ba,i.x d 'E.~ponyn. Parlar del t[Ue h a gnun yut oli i del que guanyen avui les gnms figures constitueix u n exert·ici quasi dclü·an t. No vol pn•<'isnr els seus caxets, però ded uïm t¡tw mai, ni de lluny, van at-ribur nl!! sis guarismes. - És terrible. Quan jo vaig contrac t a r Alfredo K rons o Tarragona l'any 1963, li vaig pagar 80.000 pess€'tes. I avui guanyen milions i milions. lla canviat totalment. } o crec que sí que guanyen massa. Qunn jo vaig fer companyia a Orà, el sou mc'lxirn que guanyawJtt era de 350 pessetes ca.da dia. Ara tot, està "trastocat". I encara recorda t{lle J'u n y 1971 va fer un pre11supost ptw a les Festes de Vulls <¡ue comprenia les versions de Tosca, Maruxa i El comte de Luxemburg, totes tres per un total de 300.000 pessetes . Tan sols fa vint anys, cul recordat·-ho. - Vostè deu haver vist força companys de trajectòria gloriosa que han acabat els seus dies en condicions econòmiques p reeàries. - N'he 'Vist que han acabat molt malament. En Lazaro, que era una esplèndida, una grau persona. S 'emportava. els músics a fer una paella.. . 1 va acabar a la misèria. Ell sí que no pensava en el demà . Era una gran persona, molt obert i una de les millors veus de l'època. En Lúzaro tenia una mitja veu de ·veritat, n'hi ha que la tenen de falset. La naturalesa l'havia dotat d'unes cordes vocals meravelloses, corn ningú, com ho va demostrar amb n pic- .f.. I= 98 43 6J.3 MUSI CALIA R E T R A T què, entre d'altres cosf>s, s 'hau- quino hi vaig fer unes quinze pel·lícules. Eren títols com Agentes del sa grupo, Mercado prohibida, etcètera. - Vaserl'Iquinoquiemvavenir a buscar. - Li agradava fer cinema? - Home, no és el teatre ni cantar. No tens el contacte amb el públic. En el cinema t'hi veus després. No sembla que el mitjà el vagi entusiasmar massa. En tot cas recorda especialment un títol, l'esmentat de Agentes del5 11 grupo, en què intervenia el seu fill Manuel, de cinc anys. I recorda també que sovint en pujar e n un tramvia el cobrador l'eximia de pagar el bitllet creient que realment era policia. ... ]o sempre vaigfer d'inspector o de comissari. En total van ser unes vint-icinc peJ.lícules, totes o pràcticament totes rodades a Barcelona. No va voler continuar en aquesta tes si tur a cinematogràfica, per- ria hagut de traslladar a Madrid i ell mai no va volt>t' perdre el seu ambient barceloní , al qual ha estat sempre fidd , enntig de gires i actuacions al'l'eu de l'Estat. Cantant d'òpera i de sarsu ela , actor de cinema i empresari, tot plegat configura una gamma prou àmplia d'activitats, sempre dins del món de l'espectacle. I com a empresari va tenir ocasió d'actuar força sovint a les acaballes de la seva tntjectòria professional en divet·ses iniciatives . Durant vuit anys va diri gir e ls festivals del Camp de Mart de Tarragona, on va cantar· Maruxa amb Manuel Ausensi, Don Gil, La tabernera i on finalment l'últim any de Ja seva gestió va portar Alfredo Kraus, que va cantar Rigoletto dirigint Eugenio Marco. També va col·laborar en festivals que tenien lloc a Valls cada deu anys, on va actuar els anys 1941 amb Aida dirigit pel mestre Sabater i l'any 1961 Don Gil de Aieala. El1971 va pretendre portarhi un aleshores molt jove Josep Carreras. Pet·ò deu dies abans de la prevista representació de Tosca el cantant va anunciar que el seu manager li impedia actuax. L'any 1972, quan en comptava 67 d'edat, va decidir retirar-se. Va ser al Teatre Español de Barcelona. Va ser una decisió presa de forma força espontàniament. Ni tan sol té un recot·d especial de l'última actuació. - No tenia res que em motivés de fer-ho. Em trobava bé de facultats. No sé per què vaig deixa1· d'actuar. En tot cas manifesta també que no va trobar a faltar no cantar. Caminar, fins al Tibidabo, amb el seu gos, i la tertúlia de Ja Galeria Condal van ser substitutius tranquils de l'activitat professional. - Era molta responsabilitat. I a mi no m'hn agradat sortir a l'escena i fer patir. - Tenia un bon coixí que garantís el seu retit·? - Bé, tenia tut coixí que em permetia estar bé. No, no, jo no m'he preocupat massa pel demà. La l'ida f!s com és. Jo sempre IH• viseu tal din. Però he esta tmode rat en tot, molt amic de lnfamília. No he estCII ostentós, m 'hl• co1lformat amb tot. - ¿,Li haut·itl agradat m~s st•r tenor, C(llt' ten!'n oportunitat clt• Uuir-st> mt's'? - Sí, m'hauria agrada 1 més ser tenor que baríton. Durar~t In meva vida, de notes de baríton, n'he fet moltl>S. Tamnnteb: estic sati$fi>t que en molts moments de /1:1 meva, cnrTern. hn,g iestat l'011SÍderat el millor baix d'Espanya. Pa dar del que ha bruanyat ell i del qut• guany<'n avui les grans figures constitu ei x un exct·ci <'i quasi dt>lirant. No vol prccisur els seus caxets, però dcduün <JU<' mai, ni de lluny , van arribar u)¡; sis guariAmes. - És t,errible. Quan jo vaig contrctctn,r Alfredo Krnn.s n Tarragona l'any 1963, li tJ<Lig pagar 80.000 pessetes. I avui guanyen milions i milions. Ha canviat totalment. Jo crec que sí que guanyen massa. Quart jo vaig fer companyia a Orà, el sou màxim que guanyaven era de 350 pessetes cada dia. Ara tot està " trastocat". I encar·a recorda que l 'uny 1971 va fer un pressupost pet· a les Festes dc Valls que comprenia les versions de Tosca, Maruxa i El comte de Luxemburg , totes tres per un total de 300.000 pessetes. Tan sols fa vint anys, cal recordar-ho. - Vostè deu haver vist fot·ça companys de trajectòria gloriosa que han acahat els seus dies eu condicions econòmiques pr·ccàries. - N'he vist que han acabat molt mauunent. En Lcízaro. que era una esplèndida, una gran persona. S'emportava els músics a fer una paella ... I va acabar a la misèria. Ell sí que no pensava en el dem('i. Era una gran persona, molt obert i una de les millors veus cle l'època. En Lcízaro tenia una mitja veu de veritat, n'hi ha que la tenen de falset. La naturalesa l'havia dotat d'unes cordes vocals meravell~ses, com ningú, com ho va demostrar amb n pic- .t ¡:jj • ¡: 98 43 643 MUSICALIA R E T R A T haver d'apuntar-me-la al braç i del seu temps~ c·olo Mural. quan venia aquell momirar-lo - W'agraclnria jf•r el mateix.. Pn rlt•m el' ultt·t•!> nmic·¡,, de figument. Ara béJerallò quese'ndiu Potser en alguns moments hau•·t•s c¡m· t•ll ha t•stimat d'una forun gall, mai no m "hi he trobat. ria actuat de forma més consma <'SJicdal i amb qui ha mantinI aquí ap r ofita l'oportunitat cient, perquè potser m'ho vaig gut n•lacion s cl'una no menys per ~xplicar una anècdota d'aprendre una mica a la ha t·tola. Si t'S]Wd a I in tc>ni>ita L. Un d't' lis és quelles que si non é vero, é ben hagués continuat Cl l'òpera hauSorozúhul, dt• qui té un rceordno trobat o. riafet una carrera normal. Però t'M'mpt de contradil-cions. Li dol - Una vegada a Itàlia comenLa taberne•·a del puet·to em va qut• t•n un motn<'ll l t•oucrt>t vagi el baríton I Pagliacci i s 'ença alest'òpera l'òpera. de trew·e onwtt·e t•l st•u nom en uns docuTorna a repetir, i torna a nuega. se'n No ara. com hores no estava mt>n ts q Ht' Gas va lora especialennuegar-se. Aleshores el públic feia tanta. Era un atreviment., lll t'lll i S<'' u mo~;lnt n•ssentit. l'esbronca i ell s 'hi dirigeix i clirL. fer-ne . - 1U tilllavC'tt de comzmista i É a me? .. . Aspetate il teuor e, asSorprèn que no digui res de la era nn e.xplot rulor cle la ge1Lt. pela te il ten ore . .. dure¡;a Òt> les con dic·ions profesVaig l<'nir ww bona amisw.t amb Manuel Gas ba explicat aquessionals que va viu re. ell. Ad iós a la holwmia i Black el ta història amb un sonu·íure una - I què canviaria cl'ara? p nyaso les va escriure per a mi. mica entremaliat i imitant molt - El qar no m'agrada són les M'havia ui.~t a La Luhcrnera del l'ennuec del baríton en el mobé els en Jan es que renova.:ions puerto. Ell i Moreno 1'orroba ment just de la frase van .~er eL~ dos darrers cantada. grans compositors de A l'hora de l'admirasa rsue/a. Després per col·legues surt ció d'ells t•a t'enir la decaJo no sé què eot dir als joves lectors una figura inevitablement, en pridència del gènere. com Manuel Gas. Ignoro si les vivències repromer lloc, un n01n: duïdes d'uns fets, ensems tan llunxans i tan proAc¡ u<'Sl permanent pers, poden tenir un mínim de poder de sugges- Emilio Sagí Bare'en:it•i de memòt·ia en si sé No jove. tan no o jove sigui ja algú, a per tió Don Emilio. També ba, nei què es convt•rteix l'atracció que m'oferia des de fa temps entrevisGalleffi, StracCario vitablement la convertar Manuel Gas és una cosa de ti¡::>us malaltís ciari. I entre els tenors, sa passa per 1'esment meu personal de base nostàlgica. Tanmateix, Hipólito Lazaro, Fleta de la inl<'q wctació de crec c¡¡ue darrera d'aquestes vivències i de la fori Antoni Cortis. Entre Black el payaso, l'oma d actuar de figures com Manuel Gas i del les sopra,nos i tiples, la context de la seva època, hi ha quelcom més que br a qne pot sH li ha pura nostàlg ia. Vull creure, n'estic molt convenPaganini, Arangí, ofert mf•s satisfaccions çut, que hi ha història viva i transcendència. Hi Lombardi, Maria Capersonals. La va estreha, implícita, si es volt una reflexió seriosa sobre niglia, Mercè Capsir, na•· el L942a l Coliscum la mateixa essència de l'ofici de cantant o de faEspinalt. Però Maria de Burct'lo n a amb randuler i també sobre una parcel·la històrica per· damunt de tots, qui Marcos Rrdondo i Gloprofundament individualitzada. he ad"úrat més ha estat ria Alcaraz. Txaliapin. Li vaig esManuel Gas diu qut> coltar, jo estava alcinen <'I món dt'l tt'atre no muntatges escènics al teatre. Tiquè pis a la Scala de Milà, Mefisés fàcil frr-hi amics. Esmenta alrano Banderas, que em un dictatofele. I després Borís Godunov guna caractrdstica o aspecte dor mexicà, ho presenten com al Liceu. d'algun dels seus companys tot uns cavallets de fira. Jo no ho Acabem. No és gens estrany tropregant silcm·i sobre el seu jucomprertc. (lici. bar-se Manuel Gas en tma platea, gaudint d'un espectacle. Sovint - ¿Papers que li han donat - lli ha molta misèria. Jo he més satisfaccions? promogut o protagonitzat pel seu vist de tot. lli ha pocs escrúpols. - En òpera El barber de St>vifill. Les conseqüències, en alguns Allò del baríton que s'entén amb casos, no són imprevisibles. lla, el paper de Basilio, i Mdistolct corista o la tiple amb el tenor. fele. I ert sarsuela el White de - A vegades he sentit nostàlgia A mi rn 'hauria res u/tat molt inBlack el payaso i el Simpson de pensant qu.e en aquest escenari jo digne que qualsevol de la compaLa taberncn del puerto. vaig cantar això o allò. Però em nyia pogués haver dit que m'harobat 1 'ha s vegada ¿Alguna conformo amb el moment que via trobat cunb algú. que venit· a veu que nola tma amb visc. Sí que a vegades tinc ganes Re fe r ma així uns principis no sortirà? de tornar a viure aquells moètics que h an <mal apareixen t de - Amb una nota no, però sí ments, però et trobes algú pel carforma esparsa al 1larg de la conque recordo un fragment de Marer que s 'atura i et diu. ¿Vostè rw versa. En un moment s'ha dolgut rina en què hi havia nna.Jrase on és fulano, que me'n recordo que dc les Lraje(·tòrif's fald iJleres de m'oblidava de la llet ra. 1 això em va cantar... ? I això et dóna molta determinats noms. va passar dues vegades . I vaig alegric1... Són ja 87 anys d'edat ... - Què canviat·ia, si pogués, MUSI CALIA PRE-CRÍTICA CATALUNYA MÚSICA PROPOSA El dia de Sant Esteve per VICTÒRIA PALMA 126 de desembre, dia Sant Esteve, de 1' any 1913 tingué 1Joc, a l Palau de la Música Catalana, el primer dels concerts de Nadal de l'Orfeó Català. Aquest esdeveniment musical significar·à, per als bar·celonins, en expressió d'un cr·orüsta musical de l'època, ·•( ... ) una de les més belles tradicions religioses i patriòtiques". Des d·aquell any l'Orfeó Català i el seu director, Lluís Millet, varen "rontraure el compromís moral de reproduir anualment i sense interrupció la bella fes ta". Aquest pl"imer concert nadalenc de Sant Estf'VC va estar integrat per dues parts. La primer·a fou gairebé tota dedicada a la cançó popular i tradieional catalana. S'inicià amb e l eonegut Cant cie la senyera, amb música dc Lluís Millet i lletra de J oau Maragall. Els assistents hi pogueren escoltar també la Cançó de Nadal de Pfrez Moya: El dimoni escuat de Cnmellas i Ribó~ la Cançó de Nadal de mossèn Romeu; el tradicional Cant dels ocells. en u n arranjament fet pel mateix mestrf' MjlJet i el poema coral Captant d'Antoni Nicolau. La segona pat·t va estar integrada per la seqüència gregoriana Laetabundus, d cànon a sis veus del segle X lii Perspice Christicola; el motet dc Tomas Luis de VicLoria O Magnum myste1·ium; el motet a vuít vens, en dos cors, de J. S. Bach L'Esperit Sant eleva la nostra feblesa; i dues àriès de l 'oratori El Messies ele Handel ("Joiós ton cant s'enlairi" i "Serà el pas- E ue tor aimant de la •·auwòa)." El concert va fmalitzar umb t•l popular Cant del.s Segadors, que el públic escoltà dem1wus. La tt·adició es consolidà uviul. El 1915 hom constatava que t'I concert nadalent havia ju t'nlrut "sortosament, en el nombre de les belles tt·adicions hat·<·elonint•s que es van prodllint any darrera any lligades amb Ja commt•mo•·ució dels grans misteris de la n:li gió i de les belles gestes patdòtiques. En el concert dt> l'any 1928 s'estrenà r obra coral de Lluís \'1. Mill et El rú-stec villancet, bu1;ada en un poema de Jose.v Carner. El concert de Sant Esteve tingué continuïtat fi ns al 1935 i restà aturat els anys de la gtwrra ei vil i de la immediata postguerra. DcHprés que, ellS d e muig de 1916, l'Orfeó aconseguís de rf•pnmdr<' les seves activitats, amb el Requiem de Mozart, sola la din•eció artística de Lluís M. Millct, fill del fundador, fou també possi ble, onze anys després d'aquell darrer concert de 1935. d <· donu1· continuïtat als concerts d~ Sant Esteve. Naturalment, sense les interpretacions del Cant de la senyera, i dels Segadors, prohjhits durant aquells anys i durant molts anys més. Els pt·ogrames d el concert dc 1946 foren redactats en caHtt•llà i celebrats en el ''Palacio d c> la Música Catalana", no de Ja m íu;ka catalana , és clar. Amb l<·s ahsèneies esmentades, la censur·a autoritzà només una sardana d 'En rk Morera. Es pogué escoltat· Lalllbé La dama d'Aragó (LI. Millet); Muntanyes del Canigó (.Joan Man én); Les dotze van tocant (Pér ez Moya); Cançó de Nadal (Pu- j o l )~ El Noi de la Mare (Antoni Nicolau); una àl"ia· del Ml'ssic's dt• HH u f' I, interpretaòa a 1'or¡~ue P~' •· l 'ohliduL Josep M. Roma. Ot•s dt• 1946 fillS avui el conct•t·t tle Nadal mai no s'ha oblidat i t~ un púbüc fidel i f•ntus ias la ttttt· ompit> a vt•ssa•· el Paluu de la Mú~i<-a en a<(nella jornuda nadaleu<·a. '\quest any, una vegada mÍ'H, Catalun)'a Músiea oferit·à t'n dirt>ch', a lt·~ sis de la tarda, d tr·udicional concer·t de Sant Esteve drs df'l Palau de la ~HlSÍ!'a Catalana. L'O..Ceó Catal à i els Sf' U S gt·ups filials, el cor juvenil i('}¡.¡ infan til!~, of(•rirau un ampli •·eperlori cic cançons nadalenques catalant'S. La gr an no vetat d c l' edició d'aquest any serà la incorporació en el seu t·epertor.i dt' cançons de Nadal tradicionals a diversos països d'arreu del món. D'aquesta manera l'Orfeó Català es most ra seosihle a aeolür· en el seu r<'pcrtori creacions corals i musicals poe conegud es a Catu lunya }>f't·ò que f'Xpressen b é aquell sf'ntiment íntim i entranyable d e la música de Nadal . u MUSI CALIA PRE-CRÍTICA Gaudí vist per Guinioan perC.L. A hans dc podet· sentir l'òpera Gaudí que Joan Guinjoan ja té enllestida i que va escriure per encànec de l'Olimpíada Cultural de Bat·celona, el curt fragmen t de sis minuts inclòs al final de l'escena primet·a del segon acte ja s'haurà pogut sentir diverses vegades. ¿Pot ser Trencadís un avançament del que ens amaga Gaudí? Ja ho veurem. Trencadís és la mú sica del ballet de l'òpf'ra i es va estrenar la tempot·ada 91-92 dc l'Orquestra i Cor Naciona]s d'Espanya el 31 de gener passat, sota la direcció de Cristóhal Halfftcr. Ja es va poder sentir, el passat novembr·e a Caracas durant el Festival Iberoameridi de Música, i ara el sentirem al Palau de la Música Ca taJana. Segons el mateix Cuinjoan, l'òpera Gaudí no té obertura. Trencadís és una mena de resum melòdic i harmònic del que s 'ha pogut sentir abans i, p er tant, sense que ho hagi de ser, aquest ballet es pot considerar com una mena d 'obertura desplaçada. Pet· continuat· comentant aquesta breu pàgina simfònica, que l ' a utor considera apta per ser interpretada com a fragment autònom, farem servir els textos del programa de mà del d ia de l'estrena. U n article d'Enrique Franco en qu è es teanscriuen aquestes paraules rlc Joan Gwnj oan: El mot "Trencadís" significa ruptura i reconstitució. Una tècnica (molt característica del modernisme i freqüent al nord d'Àfrica) perla qual s'aprofiten fragments de ceràmica -o altres materials- trencats per a recom- .loan Gulnloa n pondre 'n una nova peça .. . Gaudí n 'haviafet ús a la Casa Batlló per primera vegada .... Ja situats a l'obra, al ball<•l . .. la música presenta la unitat convencional, al principi, la disgregació, després, ifinalment la nova unitat artística creadora. Cal assenyalar també qu<> per a la coreografia, l'ha estimulat la relació dels cops de martell amb eL9 cops de Ga.udí per trencar maons i realitza.r el "Trencadís". Aquestes imatges suggeridores m!han portat a descriure twa obra vital en la qual, si bé el ritme té la jiLnció corresponent a a.questa condició, els aspectes melòdics i tímbrics estan tractats al mateix nivell. I despt·és del contingut, Ja descripció morfològica: " Trencadí-s" con-sisteix en una successió de climes sense canvi-s de mè- trica, tenint com a únic suport el compàs de dos p er qlw.tre. La breu introducció dóna pas a una (tmplút fm se de caràcter jazzístic, i despr·és d'un important solo de percussió, la pèigina culmina brillantment amb la superposició dels dijere11ts elements que han entrat en joc. Cuinjoao acaba amb aquestes paraulcs : A " Trencadís" he intentat aconseguir un estil propi amb l'aspiració d 'assolir interès musical i expressiu. ORQUESTfvl CIUTAT DE BARCELONA Urwto- f.-f'onardo Gelber, piano Carda Nuvarro , director JJALA U DE LA MUSICA .CATAl.JlNA Obre¡¡ de Guinjoan, Beethoven i Bralun3 Divertdres 4 de desembre, 21 hore.,. Dis~Sabte 5 de desembre, 17 hores. Diumenge 6 de desembre, 11 hores. MUSICALIA PRE-CRÍTICA El Concert per a piano de Grieg: el pas a la internaciona litat per CARLES LOBO R .i... ~ f 98 Lcihowitz va qualificat· Jan Si b elius C!OIII "el pitjor compositor· d<•J segle xx". Molt prohnhlt•mcnt aquesta sentt>1H·iu és una miC"a massa injusta, i uuu qii<'!ilió a discutir en tm altre artielt•. Hem començat d'aquesta mant•ru per situar· el que passava a un tipus de compositors nascuts durant el segle XIX i les vides dels cruals e:. van estendre al \. \.. Són compositors que tenen com a nexe d'unió allò que coneixem c·om a '·música nacionalista'\ una t>tiqnc>ta com qualsevol altra. que en alguns casos (inclo<•m a qui Jan Sibelius) justifi<·a la dctücació d'Lm geni a produir una música clarament rom àntica: a l'l'ts, per exemple, de discursos harmònics i melòdics identificadors cl'una "t·egió" geogr·àfica con creta, posem per ras. I és qut• Edward Grieg és consid erat el primer compositor clammcnt escandinau i plenament fincat al \. I X (c:om les primeres obres de Sibelius, malgrat que a cru est va vim·e més anys del nostre segle qut' Gl'ieg). Hem relacionat fins ara dos compositor·s (Sibelius i Grieg) i després n ' h em relativitzat la intet·secció. Ara podríem ·'relati-. vitzar'' el con(·epte " nacionalista'', ja qu e si havíem dit que, Gricg, hom el considerava com el primer compositor naciona1ista escandinau, at·a direm que tant Sibrlius co rn G1·ieg (entre d'altres), estaven més lligats a la tradició ger·mànica que els mateixos compositors alemanys de l'època. I com a clar exemple d'aquesta aparent contradicció (i és que t-n art, tot és relatiu!) seria el populat'Íssim Concert per a piano t•n(• Edward Grleg de Grieg que podrem sentit· aquest més de d esembre al Palau de la' Música Catalana. En moltissims enregistraments discogJ·àfics aquest concert es pt·esenta amb el de Schumann, i són ja tòpiques les influències del segon sobre el primer. És cert, Grieg admit·ava el concert de Schumann (i Liszt el de Grieg: és precisament grà<•ies a aquesta adnúració que la música de Grieg va començar a ultrapassar les seves pròpies fronteres). Tots dos estan escrits en la mateixa tonalitat (la menor), els dos compositors el van ('SCI'iure en moments de tranquil·lital t'Spiritual (Grieg s'acabava d e casar i estava a punt de tenir una filla, i Schumann havia aeonseguit per fi casar-se amb Clat·a abans de dedicar-se a la música simfònica i a escrim·e el seu Concert per a piano); en tots dos casos aquesta él:i rúnica obra del gènere enllestida, i per tï, va bus- car en el seu admirat Concert per a pia no de Schumann el veritable model per fer-ne un. Per tant, el germanisme original és present en la pàgina que comentem, però aquell "'nacionalisme" que defensàvem també, i sobretot al segon moviment. de gran personalitat nòrdica, i en l'ús del hailling (una vigorosa dansa noruega) que domina tot el tercer moviment. Tindrem doncs l'oportunitat de sentir un concert per a piano d'un compositor poc present als nostres cicles. Un compositor de qui Rachmaninov va dir: "Ha estat un pétit-maitre, però no hi ha cap dubte pel que fa al maitre". ORQUESTRA CIUTAT DE BARCELONA Gari'Ía Navan·o, direclor· Obres de llaydn, Grie¡:;. Hindemith, Ravel , PALAU DE LA MUSICA CATALANA Divendr·es 18 de desembre, 21 hores. Dissabte 19 cle desembre. 17 hores. Diumenge 20 de desembre, l l hores. ·~· MUSICALIA PRE-CRÍTICA La música sòcio-pictòric a de Hindemith per I'OCB perC.L. e ada vc•gada t{U(' ens cneart'lll amb una de les ohres clc Paul Hindmnith, no podem evitar haver clc parlar d 'enfrontaments, dc• poli·mi<'a, de canvis, de ruptures. Ilindt•mith fon un veritable enfant terrible Nl una Alemanya d' l'n Lregucrrcs que estava absolutament saC'sejada socialment. políticament i , per extensió. culturalment. Un dels aspectes que més es vau modificar va ser c1 relac-ionat amb aquell expressionisme dc Kandinski. considerat poc viable a la pt·imera postguerra. Per-ò malgrat que s'hagués decrc.tat Ja mm·t de l'expressionisme a favor el(> la "nova objectivitat" (Nerw Sachlichleit) aquell va viure encat·a moments de gran vitalitat, abr uptament estt·uncats peJs criteris estètics monocolors del rf-gim nazi: Hindemith ho va patir dc molt a prop i va ser predsament aleshores que va compondre l 'òp<'ra Mathis der Maler (Maties t>l Pintot·), escrita entre els anys 1932 i 1935. En el moment en què el règim hitlerià abolia aquells principis pels quals com¡>ositors com Hindemith s'expt·essaven en el camp del que coneixem com ..música utilitària", aquests creadors van haver d e refugiar-se en altres conceptes per poder continuar subsistint. Si Schonberg o \Vebern intentaren u n n ou esforç revolucionari, H indemith s'aïllà en una existèneia p erfectament. concordant amb la nova societat, en la quall'at·tista s'havia d'allunyar dels pt·oblcmes socials i polítics . Aquest és precisament el tem a de l'òpera Mat/ús derMa- ler. Hindemith va q ueclat· impressionat en veure l' altar dc l'hospi- Paul Hlndemlth tal d'lsenheim en un quadn· dt>l pintor Mathias Griinewald. L'obra, ambientada a l'època dc les revoltes camperoles postcriot·s al cisme luterà, gira al voltant de la figura d'aquell cèlt·bre pintor que s'uní a les revolucions dt>lR pagesos, p erò tornà després a la feina, tot entenent que així podria col·laborar més t>fl'c·tivament a la consecució del bt>nestar del seu poble. Ell934, abans d'arahar· l'òpera i el llibret (que és del mat<' ix Hindemith), l'autor va exlreui"e una simfonia els moviments de la qual tenien títols extrets d'a lhrnn es de les pintures de Crüncwald. Així, el primer moviment ("El Concert del Àngels") seda ]'obertura de l'òperH . El segon ("L'enterrament") era un intermezzo fúnebre de l'escena setena i , finalment, el tercer moviment (''Les Temptacions de Sant Antoni") neix de fragmen ts dc rescena n úm.6 de l'òpera definitiva. Eu günenll , en tota la simfonia es poden r ec:onèixer tt·actament~> temàtics i formals extrets clin•rtamenl d'èpoques passades i molt llunyanes: del gn~go t·i à i material de cançons antigues sacl·es i pt·ofanes i de la polifonia renaixf'ntista. Una obra absolutament neorlàssi<'a que t>l de l 'estrena (12 de març de 1934, sota la batuta de Wilhelm Furtwangler) va causa t· un d 'aqud1s cèlebres escàndols socials. La crítica nazi va condemnar l'obra com a apologia de les revoltes del poble, i fou a pat·lir d 'a que11 moment que Ics pressions dc les situacions polítit[Uf'S ohJjgarien Hindemith a exiliar-se. rua ORQUESTRACLUTATDEBARCELO A Solista n determinar· Gnnía Nnvnrnl, dir·cctor Ohr·cR dc H aydn. Ilindeuúth, Gt-ieg i Ravel Divc>ndr·cs 18 dc desembre, 21 hores. Dissnbl!· 19 dc desembre, 17 hores. Diumenge 20 dc desemht·e. 11 hores. MUSI CALIA PRE - CRÍTIC A Lol ten grin , por ta del • gra n wag ner 1sm e perJ.C.C. L 98 50 650 ol!engrin és molt probablement el títol wa~:;m•­ rià amb m~s capacitat de convocatòri a. A:ixò s'explica pd fet que la seva pat·titura conté una successió, inusualmen t t~spessa en l'opus wagnt~rià, de moments d ' una gran hl"iHantor musical i d'una fa ctura ('splèndida, fins i tol melòdica. És el cas, sobretot, de la " Marxa nupcial ", i també els prelucü~:~ dc l'acte segon; de l'acte primer o els intermedis dels dos quadres; o la bt>llíssima pàgina d el somni d 'Eisa, els esplèndids coucertunts de l'acte prunet·, la música nocturna del segon o el duo d 'amor i la na nació de l'acte tercer. Com es pot veure, tot plegat, molt per a una obra wagneriana. Més encara, p er a una obra que d efinitiva ment és ja wa¡,;neriana en el sentit d e la plena maduresa del concepte. P erquè, òbviament, Loheng rin és molt més que una successió més o menys brillant i d ensa de moments musicals grats d'escoltar. És, sobretot, l'obra que marca el pas vers la concr eció d e J'a utè nti ca estètica wagnerian a i, consegüentm ent, del trencament definitiu am.b els referents operístics tt·adicionals , encara presents a Tannhiiuse r i a L 'holandès errant. Tot i que l'escassa incidència aquí del leitmotiv, ben altrament del que s'esdevé amb el primer dels dos títols esmentats suara , signifiqui un element contt·adicto ri. Lohengrin va set· estrenat a W eiJnar el 28 d 'agost de 1850, gràcies als bons oficis de Ft·anz Liszt, que va dirigir· Ja versió, en unes condicion s cl,e producció molt escasses, amb una orquestra formada p er nbmés una quarante na d e componen ts. En Eva Marton serà Ortrud aquells moments Wagner· residia a Suïssa, bandejat , país on va gestar la seva cabdal Tristany i lsolda. Amb aquesta òpera Wagner va pouar en els seus principis del drama musical , amb un argument en què figura ja cl e forma intensa la seva cosmologia particular, basada en un complex rerafons èpic i mitològic d'origen medieval situat en el món germànic i nòrdic. Tanmateix , aquí "encara" apareixen éssers de "carn i sang"; éssers terrenals i fins j tot històrics. L'anencad a de l'obra està inspirada en fets rea ls, centrats en la figura del rei Enric I el Caçador, que va r·esidir a cavall del segle IX i x. Òbviament, acruests fets històrics -referents a la invasió d'Alemanya per part d ' Hongria-, Wagner els va manipular tant com li va caldre, fet que els convertí en mers objectes ar~;umentals al servei d ' un tot diferent i a part. La figut·a del protagonist a , el cavaller Lohcngrin , és la que introdueix, amb caràcter madur, el món de la mitologia a l'opus wagnerià, que esdevé un pe1·sonatge clau en el se u conjunt. L ' òp e ra , amb aquesta ambigüitat entre personatges històrics i mitològics ad- quireix una capacitat de suggestió especial, tot unint dimensió terrena i sobrenatura l, en aquest joc tan car sempre a Wagner. La doble dimensió , que a partir d'ar a serà incorporad a per tots els personatges wagnerians , sempre meitat mitològics meitat hwnans, és assumida plenament per Lohengrin, el qual, pet·ò, ben altrament del que s'esd evé amb els seus successor s, ha d e conviure amb éssers històrics. La con vivència a la fi esd evé iJnpossihle, malgrat la presència, intensa i generosament Sentida per ell mateix, de l' amor·. Sense adonar-nos hem penetrat plenament en el cosmos wagnerià, en aquest maremàgnu m impression ant i riquíssiJn, i ensems complex, d'idees, iJnatges i principis ètics i estètics, r eferen ts mitològics i religiosos, etcètera, que configuren la línia conductora de tot el seu impression ant opus. Loh cngrin , ésser superio r , fill d e Parsifal, protector del lloc on es conser va el Sant Gt;al, no pot tre un~'s del damunt l'a ura reveladora de la seva naturalesa superior. No pot aconseguir dels altres, ser objecte de tracte igualitari. La seva naturalesa supe- .. MUSI CALIA PRE·CRÍTI CA r rior, malgrat f' ls seus esforços per amagar-la amb l'objectiu èticament tan autèntic de salvar Eisa , acaba imposant la seva llei, alhora que deixa en l'aire un clim a de tràgica ambi güitat sobre la possible c ulpa de 1'heroïna, finalment impossible de ser salvada ni per l'amor d'un ésser superior. El món convuls d'idees i df' conceptes tan propi de l'ideari wagnerià plana amb inten sitat damunt d ' aquesta obra (ja plenament wagneriana , valgui la redundància), por·tal que separa el gran moment romàntic del reialme del drama musical , del gesamtkuntswerk, que imposa de manera aclaparadora a partir d'ara l 'autor dc la Tetralogia. D'una Tetralogia ja prefigurada en part en aquesta composició. Loheng rin s'estructura en tres actes, que, volgudament o no, s'adeqüen força bé a l'esquema convencional de plantejament, nus i d esenllaç. Dramàticament, el tercer acte és d ' una intensitat molt s uperior als altres. Tanmateix , la música sempre és molt més con vin cent que el tramat dramàtic. Sense ella res no assoleix cap sentit. No cal insistir en el t òpic. Lohengrin compta amb una trilogia de personatges d ' una absoluta grandesa. El que dóna nom a l'obn1 no cal tftH' sigui pondcr·at. És el prinwr ~n111 tipus plenament wagnerià, <'olll ja s'ha apuntat. En ell e· eonrrntren les virtuts dels gran$ herois de l' opus d 'aques t composi tor: des de la recN·ra dels idea ls t'til"s més elevats a l a in capa1·itat tftviure la p lenitud d e l'amor <'at·nal ; tot hi és, en alg1ms matisos d~> forma e mbrionària si cal, t•n aquesta fig11ra r eferència. Elsa és un altre tipus wagnerià d ' una gra n plenitud. És una d'aqtLesteR hcro"ínes de les quals Paul Henry Lang ba dit que "uo viuen 1' amor, només el somnien '' i que "estan condelUilades a adorar la mort". Les dones, segons aquest lúcid aRsagista, les doncs wagnerianes, és clar, no poden estimar, només morir. Ortrud és rl tt>t·cer gran tipus d ' aquest quadre d efinitiu. E lla encarna el motor impr escindible que possibilita la cop.clusió tt·àgica dels arguments. Es tma imatge d e realism e - negatiu perqu(o és humà- que posa el contrapunt referenciadot· d'una realitat que no pot ser mai la ideal. Més enllà de la imatge de la maldat, Ortt·ud és sobr etot Jn inwtge d'allò que no pot deixar de ser definitivament. Lohengrin aniba nna vegada més al Liceu amb unes expectatives artístiques totalment falaguc- r es. Recordetn que uqucsl títol vu sN· el que va innugut·ar la gt'stió tlt'l Üct'U twr· part del Cont~o t·e i , t•n uuu intcqu·etaC'iÓ tlt•l h•nor Pt•LI•r· Hoffman n , avui dia hen fit·ntt·n d món de la músicn d(' tall m{•s popular. E n aqut•sta orasió rHl padar l' n primer llot•, abans de lt,>s Vl'll tl, de la prodtu•ció t's<·ènica, qut• signa el grnn ut·tistn Gotz Friedri<·h , que és el pl'imcr tt·ehall gen qnr arriba al Liceu. En aquesl c•us In procedència t'ls dt• l 'Ò pcna dt• Berlín, i ve JH't't'NÜt pet· un important prc•stigi. Pel qnt• fa ul capítol' oc•ul, c•l trio protagoni s ta se situu t•n l'àmbit d(•l màxim nivdl poss ible. Lohcngrin senl Tlwmas Sonneganl , nn d els millors intèrpt·e ts dl:' I mom ent d ' a quPHL p ersonatgf'. Eisa serà StH' Put chel , una alt r·a artista gnw , i finalm ent Or·trud serà inlt•qn·t•tat per una cuutunt que tf)lS els bons afeC'ciouultl barcelonins ('O neixen sobradament i no mPn ys sobradanwnt estimen. Eva Mat·ton pol ser una Ortrud d ' autt>ntica excepció. Uwe Mund , sempre molt còmode l'O el r eperlot·i germànic;, pot oferir una ve rsi6 en el límit de les possibilitats <le la casa. Una ver·sió que conv{• a ell i a tothom per recuperar un t remp matis adament esvaït t'n els dat·rers tcmps. CI Sant Fancesc de Pnulu, 2 · 08003 But"<"t: lonu Butllelo de subscripció Nomi cognom~------------------------------------C a r r e r - - - - - - - - - - -- - - - - -Trlè!on - - -- - - - - - - - - - - - - - P o b l a c i ó - - - - - - - - - - - -Pro,1uda - - - - - - - - - = -- - - - - -l'ro(eijsió - -- - - - - - - - - - - - - - - Desitjo suho<·riur~' m a partir dclu(uuet·o O Fn.ré efectiu 1 import mitjnn~:unt nmh Iu quoln unuol de 3.750 [11~8. lulú buncori arljunt. Dte.------ - -- - - - - - - - - - - - - - - sernes troJ dc 2.100 B 1 8 clmuiciliució baucàriu. Per u eubscripcions a l'cllitronl{f't•, t·o ns ulteu ol preu. Butlleta de d omiciliació bancària Senyors.,.¡,. agrairé qucnmb càrrec ol meu comple/llibreUI atengui'! el• r~buuquccls pre•~nturà COI'\SORCI DEL PALA I.. DE I~\ \fÚSlCA C.\T \ . LANA. pr! pagament de la meva suhscri1wi6 n "CATALUNYA \IUSICAIREVI STA r.fUSICAI. CATALANA". Titular HanriCnixn Ní•m. eomple - -- - - - -- -Agència doeça ugènrin Ú111. Llibreta Poblnrió Signntu •·n l ... •g: -~ 98 CONCUR S CONCURS Catalunya Música/Re vista Musical Catalana Aquestu sc•c·<·ió de la Ht•vista ha estat pt•m;ada amb la finalitat df' rf'r('ar la parti('ipació lúdica dels noslerto t's. Entre lt•s JWrsones qm• ha¡,rin respoRt <·OtTectanwnt les pregunlf's qut' tot seb'lJÜ formulem, serà sOl·tejat rnemmahnenl un lot dt• dis<·os compH('tes. I rt's PREGUNTES: I. El Palau de la Músi<·a Catalana va set· declaralmomu nent històrico-artístÍ(' l'any ... A) 1965. B) 1971. C) 1973. 2. Dc quin clels rompositot·s següt>n ls Í's e] fragnwnt simfònie usat rom a sinwnia d'Eurovisió? A) L. Roc:cherini. B) M.A. Charpentier. C) I. Stravinsky. 3. Quina d 'u questes I:HH"tlanes és d'Enl'ic Morera? A) La proc-essó de Sant Bartomeu. B) Davant la Verge. C) Rememhran~a. O) Somni. t. Quin d'aquests tenors estrenà Turandot? A) Mi¡;ud Fleta. '-1 ê. ... -~ 5. Quin uuy morí Elvis Presley? A) 19ï5 . B) Hipt)lit Lazaro. B) 1977. C) Beniamino Gigü. C) 1970. & ~= ¡3 98 D) I9tn. Empleneu la butlleta inferior i envirn-la a: Catalunya Músira/Revist a Musif·al Catalana (Concurs). CI Sant Fntnrcsc de Paula, 2. 08003 .Dur·cclona. Cul fflt·-ho abans del <Üa 15 dc <'ada mes. Solucions al Concurs de novembr e 1 992. 1. 2. 3. 4. 5. A) Frecleric Mompou. D) L'cslr<>na mundial d'Atlàntida no fou a Cadis, sinó a BarC'elona. B) 1861. E) Aida. C) Mi<'hael Jackson. Han estat guanyadors: Jordi Baltà i Moner (Barr(•lona) i Marc Boix TUI·ell (Ban~elona) . ~--------··-····---------·-------------------------··-··-------·-·-··---------------------------------- BUTLLETA DE RESPOST A (desembr e 1 992) I - A)O A)O A)O 2345- A) O A)O B) O B)O B)O B)D B)D qO qO C)O C)D D) O qO D) D Non1 i cognoJns: ............................................................................................................................................... .. Edat: .......................................................................................................................................................................... .. Adreça: Telèfon: Codi postal i [loblació: 52 652 SCHERZANDO ~ .. -$ ¡: 98 ,r-'l 1'1 ()/lr-\1\_{) I )f\f\1\f\f\r 'I (\(\ ( 53 6.53 DISCOS doLti A CAR.EER. .f..• ell' i!" 98 El passat 21 d'octubre Geot·g Solti celebrà t-1 80è aniversari, efemèt-ides que -amb una personalitat singular i una energia inusual- el situa com un dels pocs t·epresentants en actiu d'una generació de directors que encara con stitueix un mític punt de referència. En el cas de Solti, una discografia impt·essionant (40 òperes i més dc 250 LP) permet una visió retrospectiva de la seva carr era al llarg dels 46 anys que ha estat lligat a DECCA, ja que el primer· enregistrament. com a pianista, acompanyat deJ gran violinista Georg Kulenkampff, data de 1946; de I' any següent és Ja pt·imera gravació com a directot· d'orquestra. Ara, DECCA ofereix un "coffret" de 25 CD, amb les obres més representatives del seu repertori (Bat'tók, Beethoven, Berlioz, Bizet. Brahms, Bruckner, Dvorak, Handel, Haydn, Mahler, Mendelssohn, Mozart, Puccini, Schubert, Strauss, Txaikovski, Verdi i Wagner), que ha merescut el Deutsche Schallpattenpreis, el Grand Prix du Disque i e] Grammy, entre altres; també publica una antologia més breu (DECCA 436 753-2 DX), amb un " dossier" que, a part d'una completa rela('ÏÓ de la seva discografia i d ' un material gràfic d'interès, inclou les opinions df'l dit·ector hongarès sobre les personalitats que I" han influït (Bartók, Toscanini, Strauss, etc.), la història de les principals etapes de la seva carrera i la seva relació amb diverses or·questres i teatres d'òpera. 54 654 Les reedicions o els nous enregistt·aments de Solti són sem¡n-e estimulants. Esmentem, a part d'altres ja comentats a CM/RMC, un CD Debussy amb La Mer, Prélude a l'après-midi d'un faune i NoctLLrnes, d e 1990 i 1991 (DECCA, 436 468 DH) i la Sisena d e Mahler, de 1970 (DEC CA, 425 040-2 DM), amb la Simfònica de Chicago, així com La Consagració de Stravinsky i la Primera de Xostakòvitx, de 1991 (DEC CA, 436 469-2 DH), amb l 'Orquestra del Concertgebouw d'Amsterdam. fl lfred Brt>ndcl -col·lE>ga de Demu s i Badura-Sko da , amb els quals personifica I'escola pianística vienesa, tan identificada amb l'estil del classicisme i del primer romanticisme- ha protagonitzat una trajectòria internacional ascendent que l'ha convertit en l'hereu natural dels mítics pianistes centreuropeus de la vella generació: Fisch er, Gieseking, Schnabel, Bakhaus ... El seu relleu ideal d 'aquestes figures històriques és absolutament justificat, como ho testimonia la inusual qualitat d'aquest recital, enregistr·at el juliol del199l, la impactant realitat del qual gairebé con verteix en superflu qualsevol comentari. Després de la versió romàntica de Busoni d'un dels més inefables preludis de coral de Barh, Nun komm der Heiden Heiland, la interpr·etació de dues Sonates de Haydn {Hob. XV120 i 44) palesa una nitidesa i transparència excepcionals, amb tanta propietat estilística com sentit estructural. La inconmensurable Sonata en la bemoU major de l'op. llO d e Beethoven assumeix, en canvi, una dimensió autènticament orquestral, sense prejudici de la intensitat expt·essiva, de ja subtilesa agògica o del sentit at·quitectural. La qualitat de la gravació és a 1' altura de la seva dimensió musical. e LI. M. "· n possible ( ] descobriment, per pat·t dels melòmans, d'un <'orpus d'obres aparentment menors, però no pas insignifi cants, si con siderf'm la seva adequació a l'cslil al qual volien respondre, el del pur esperit del Lied romàntic alemany, amb pt·ou amplitud per· abraçar etapes i formes d'escriptura diverses, des del tremp romàntir pdmerencdesdel'op.l7-amb l'entranyable coiot· dl' les trompes sobre les veus femenines-, el tarannà vienès dels Valsos amorosos de l'op. 52 i la madUJ·esa equilibrada dels op. 42 i 92, f"ms a la polifonia nostàlgica i crepuscular, gai¡·ebé retrospectivament schütziana, de l 'op. 104, amb les inefables al-lusions a la joventut perduda i a la tardor dc la vida. Ele hàbits reinaxentistes i barrocs del Monlcvcrdi Choir de John Eliot Gardiner -que ha acumulat una experiència musical prou àmplia per supet·ar amb competència qualsevol etiqueta d' especialista- no semblen establ ir una barret·a insalvable per a la traducció de l'esperitbrahmsià, però l'ascendència britànica dels intèt·prets és patent en la dicció del text i en unu certa absència d c "pathos" romàntic, d'altr·a banda molt ben compensat per una extraordinària cu ltut·a vocal. e ~rrustí MonteUà DISCOS tes al Mar de Toldrà en versió orquestral retroben el seu nítid noucentisme. Completa la produ cció el conegut Concertino 1+13 de Xavier Montsalvatge, obra pensada per a petit conjunt d e cambra i pertanyent a una època en què en canvi havia prescindit de referències racials textuals. Interessa i sorprèn aquell nivell tècnic assolit per aquesta orquestra i la penetració dels diversos estils que es barregen en obr es tan distintes. e J.C.P. E n una mateixa etapa sorgia al Palau de l a Música una Orquestra de Cambra que marcava una fita com a primera agrupació d'aquest àmbit instrumental i es confiava al mestratge del violinista Gonçal Comellas. Es tracta del primer conjunt de cambra estable existent a Catalunya capacitat per fer una tasca de creació d'un empastament rigorós i amb tot el temps que una tasca semblant requereix. El resultat que acrediten els concerts públics de la darrera temporada són altament satisfactoris i el present compac te pot exhibir-se ja al mercat sense reserves. De fet, potser el títol , Colo rs d'Europa, resultava més aviat forçat per a un repertori que es limita, en aquest pretès programa europeu, a dues obres de compositors catalans, emmarcades per altres dues, de Grieg i J anacek respectivame nt . Es tracta de la Suite Holberg d el pt·imer i d'una de les suites netame nt romàntiques d el segon. En aquest sentit escoltem, efectivament, sengles mostres de nacionalisme musical, mentre que les Vis- va o c>n ananjaments •·ecents en algun cas, stmpre de gran sobrieta t per tal de no obstaculitzar en cap CU !:i la nitidesa directa dt> la mdodia. Jordi Casa¡, t'S mos tra alhon clarament prc.>ocupat per cet·cu,· una sonoritat coral lranspurent, mai artificiosa ni aliena al qut> ha d'ésser l'esperit de Iu cHnçó popular tradidonal. Amh l'Orfeó fa una operació semblant a la el' un director titular rl ' una gran simfònica rcsprrtl' de les prodtJCcions del Çarroc o del segle '<VIll. Es, doncs, una producció plena dc discreció dc la part d e Casas, a mig camí exacte de la factura cot·al concet·tunt i dc les versions exclusivament populars, d ' un populisme directE'. e Josep Casanovas R ecentnova gravació del més característic t·epertori de les vint cançons tradicionals més emblemàtiques d el r ecull de la música catalana. Vint títols que la tècnica del compacte ha permès aplegar en un sol volum bàsic en tota discoteca del nostre país. La Balanguera, La dama d'Aragó, el Fwn, fum, fum, El testament d'Amèlia o L 'hereu Riera , fins El Cant dels ocells, fan que res no manqui en la present edició. Totes les versions apareixen en la forma original respecti- P rodu~ci_ó que sor ge1x JUntamen t amh la precedent amb el mateix director, Jordi Casas, i procedent d ' un mateix centre musical radicat al Palau de la Música, però que en canvi no té una r elació directa amb el compacte comentat. El Cor de Cambt·a d el Palau dc la Música Catalana és una formació que no arriba a la tren- tt'tHl de cantants, pensatia bàsi<'ament per a un r·eprrtori adient eÀrlusivument vocal o simfònico-<'OI"al. !\ra sorgeix en disc, després d·una primera temporada d ' actuacions públiques molt exitoses, i amb aqul'SI sorprenent de Villanescas dt> Frnncisco Gnerrero. M(t sica importau! d e lu darreria d el segle Vt per la pm·sonalit ut del composi.tor , que practicava un estil fo,·tamenl homofònic però amh fórmules harmònic¡ues d e r·ara novclat i a1·didesa. Però no es pensi tampoc que ens enft·ontem ara a un fet sonor arcaic només a l'abast d 'uns quants e!lpeciulis tes i entesos. .J o1·di Casas n 'ha fet una rcconstrurció sonora amb notable sentit de ponderació í eclecticisme. Respectuós amb la partitura d'aquesta selecció d e Villanescas i amb el que representen des del punt de vista estilístic i de fita històt·ica dc la música, tampoc no deixa d e tenir en compte que es dirigeix a oients del nostre temps. Com a producte d e molt alta tècnica coral, aquest Cor de Cambra sona ja amb una plenitud altament reeixida , un equilibri sonor de primera qua litat i una dolcesa r e marcable. Totes aquestes són qualitats indispensables per fer aquest Guerrero que mostra en tot insta nt -són disset les villanescas que hi consten- una constant r eincidència en e]s accents més pronunciats d e caire emotiu i espiritual. Estem segurs que per a molts aquestes versions de Guerrero seran una revelació, com també ho serà , per als forans, la gran qualitat del Cor de Cambra del Palau. e J.C.P. .t¡: 98 ~ i l I 55 655 DISCOS T 56 656 omkius, abans clt•la c·omposirió clc•l The GrPal Service ja nra un compositor c~; peeialment tl<•sttH'nl per l' impactt· clt·amàtiC' dc• !t's sc•ves oh t·<·s, e· osa q ut> deu en pa t' l u l seu gran mestre Willium Byt·d. Tomkins fot·mà part dt• la gen eraeió dc <·ompositors englobats pelt·itu anglicà, com \V ec>lke'i o Gihhons, encat·a qu<' fou un compositor versàtiJ i creà gran nombre de madrigals, cançonetes, obt·es per a violes i ¡Jt•r a ria vicèmbal. La seva música núra sc>mpre rap al funu· i així la seva c•sct·iptura polifònica , de f,'Tan riquesa expressiva , és farcida d ' una insc>spitada riqul'SU harmònica que la fa enca r·a més capdavantera en el seu context. Molts musicòlegs p ensen avui dia que si el ritu anglicà no hagués estat supdmit, aquest compositor seria ara con egut c·om el gran predeccssot· de Purcell, ja que el sa lt estilístic que PurreU va comportar , ja estava en bona mesura dins de la música de Tomkins . Tomkins va compondre tota la seva música sa<~ra , anthems i ser·vices, per a la Catedral d e Worcester (coin cidint amb els primer s anys de regnat dc Cades 1), de Ja qual fou ot·ganista des del 1596 fins al 1654, i per a la C hapel Royal, d'on fou organis ta Litu- lar des dell621 fins a la seva mot·t. E l The Great Service qu e apareix en aqu est enregistrament és sens dubte el més gr an de tots els escrits fins aleshor es, tot sup erant fms i tot, segon s alguns, el de Byrd. Tomkins arriba a primfilar en els canvis de timbre i sonoritat, i es podria dir que les seves obres constituït·en en aquell moment la darrera pax·aula en la recerca anglesa de sonoritats elaborades. Per tot això la seva música constitueix un repte important per a les agrupacions cot·als d'avui dia, i prova d'això és l'escassesa de bon es ver sions d e les obres d'aquest autor. Afortunadament, un conjunt de gran renom com The Tallis Scholars ens regala la seva ver sió del The Great Service p er a gran cor , amh una interpretació inoblidable . L'afinació i el balanç entl'c les veus són impecables, el fraseig exquisit i l'estètica brillant. El que més remarcaria , però, de la seva manera de fer, és la gran senzillesa que es desprèn de la música , la qual, lluny de ser sobreinterpretada . flu eix lliure i transparent tot deixant I'Scoltar amb gr an ¡nu·csa les arts d'un músic genial. • J.ll.S. P oques coses con e i xe m del compositor portuguès Francisco Antonio d e Almeicla (c. 17021755). Potser el més destacat és que va ser un dels primers composito•·s p ortuguesos que el rei Joan V va enviar a R oma per educar-se en l'estil italià. Estigué en aquest país de] 1720 al 1726 i fou en aquesta època q n an adquiríl'estètica que més tard importaria al seu país d 'origen. La. Pctzien za di Socrate, la seva primera òpera, estt·cnada el 1733, fou la primera oh •·a d 'a quest gènere cantada a Portugal en ita li à. Van seguir La Finta Pazza i La Spinalba. estrenades res- p ecti vament e] 1735 i 1739. durant els carnavals al Palau de la Riheira i interpretada pels cantants d e la Capella R eial, formació plena de músics ' ·importats"' també de la CapelJa Papal romana. La Spinalba és malauradament l'única òpera conservada íntegrament, i el seu estil elegant i molt expressiu en s record a molt La serva padrona dc Pergòlessi. La Giuditta, l'oratori que podem escoltat· en aquest enregistrament, narra un episodi existent en un llibre apòcrif dc l'Antic T estament. L'acció s ncceeix en els temps del rei Nabucodonosor i d escriu el ter ro r dels jueus davant d'aquest i la manera amh q uè Judith vol seduir Holofernes, el general enemic, tot embriagant-l o, i tallar- li el cap que més tard brandarà davant dels seus, per exhortarlos a lluitar davant els babilonis. El llibret és anònim i l'oratori fou estrenat poc abans del retorn d'Almeida a Portugal, l'any 1726. El més sorprenent d 'aquesta obra és la similitud de la seva música amb la de Handel, músic que també havia passat per Itàlia pocs anys ah ans que el nostre compositor. Especialment d estacable d e l a músia d e La Giuditta és la seva brillant orquestració i ex'Pressivitat en les m elodies, coses que p ermeten a Almeida una gran versatilitat d 'efectes i caràcters en les seves llargues àries. La impr ess ionant versió d e René Jacobs, tant d es d'un punt de vis ta estètic, tècnic com expressiu, fan de la compra d ' aques t compacte una bona inversió p er a les nos tres orelles. e Josep M. Saperas DISCOS D ucs dl' les canLates profanes més C'Onegudt'S de J. S. BaC"h, Zerreisset, zersprenget, zertriimmert die Gruf t i Tonet. i hr Pauken! Erschallet, Trompeten, pertanyents a l gntp de les anomenades ·'Cantates dc felicitació", lt>s quals m ost t·cn, una Vf'gada més, la identificació encara vigent de J't'Stilprofà i l'estil religiós, amhrlós d<~slinu Ls "a la majò1· glòria de Déu i la r ecreació de I' es petit", aban s qu e els postulats de ]a TI·lnstnteió consumessin la definitiva escissió dc1s dos mons. Els oients poden eornpr·ovar aquest fet, en veure com la segona Canta ta va fornir el material musical p e r a algunes <Iries i cors de I'Orntori de Nadal del compositor, sen se que aquest fet con tingent sembli c-ondicion a r, en cada cas, l'adequació absoluta als r espectius contextos. Mú si ca juhila r 1, doncs, plena d 'efectes esclatants i d ' un r epartiment ins tt·um e n tal particulannent nodrit i hdllant ; la in terpretació (r ealitzada a Londres a finals de 1990) manté una guspil·a interior inval"iahlc i aquell equilibri dels diversos grup s Yoca ls i i nstntmentals que només pot se r as soli t amb Ic s ca racterístiques sonores dels instn1ments de l"època. Entre els solistes. cal destacar la part dc contralt qu e can ta René Jaeobs, que evidencia la mateixa musicalitat que en alu·es ocasions transmet co m a director. Però per sobre de Lot domina la infal·lihlc musicalitat de Gustav Leonhat·d , que ha arribat a un punt àl gid de maduresa i confereix a les seves realitzacions. fins i tot quan assumeix funcions directorials, una dimensió autènticament modèlica. eLJ.M. L 'equivalent, en el domini profà, de l 'estil d 'escriptura simfònicocoral del Rèquiem ale- mnny dt• llt-ahm!'-. a pat·tir d·anto)()git•' tt•xtu-. poètie!'- tlt> Got•t lw. lliildt>rlin i Sdti lJ,.,.• ,.¡, quals- t•om t'" tnmh~. t•n rerla IIHUWI'Il, t•l ('!IS .it• 1a m ús i e a ' •>t•td tl t' Brahms- ap<wlt•n :u¡ul'lln rt>fen'.m·ia u un pn• tèrit , <·n <H Jllt'l' t t•n~o, mnb reft>r~IH'it's mitolò giqtH~H, <JUt' l"C'S JHHI aJ Illa teix te mpt-~ a nna at·t it ml típi eanu·nt romuntieu. En el seu vt•ssan t musica l, q uatn· obn•s n•lutivamcnt bn•uH i no pus massa I'OIH'~ud t's, Jll'l"ll d ' un at1·a<·ti u musit•a l ohjerti u t'<msidt•t·a hi(' . u o només per als h1·a hmsiam; dc· tota Ja 'ida. Lïtalià Cluudio \bbatlo ha assi rnilut ¡H·ofundamentlt•s pt•euliat·s ca rac·t<•rísticptPR del tremp ess<•nri a I men t nord-all'ma ny dt• l'f'stil brahmsià C[tH', d 'u ltra banda, tant s'idc•ntifica amb l'ideal sonor t•·adicionalmen t c:om·<'at pm· la Filharm() ni ea b e rlin esa, que ens ofe r eix una imatge expressiva, i al ma teix temps com pac! a, fosa i generosa, com és la norma dc la seva personal rnar·ca dc fàb rica . L'amplitud expressiva, podc•rosa però sen se arestel:i, de dos cors excd· len tíssi m s (l'Emst-St>nft Chor i el Cor de la Ràdio b<'rlinesa) s'adiuen tau p erfectament amb aquesta concep<·ió bt·ahmsiana com el st>gl"ll acústic, d'una aconseguida fusió sonora, habitual en els en r eg i s trament ~:~ d e Deut sch e Grammophon. Qualitats para lleles que conve r geixen en la innt>gable qualitat d e l'enr egistrament, a partir d'una opció molt d efinida. LI.M. e S f'll!:l dubte, ac¡ tu'sl t'ompaclC' e¡; podr-ia titular· tam- ht> ''Taula de n•llotgc•r···, ja que en realitat no (•s r·es m és que uu ·•poti- poti ·antic' a mant>ra d '<-'nsa lada" òds quals enca1·a no estàvem gaire acostu mals en aquest tipus dC' mÚRi<·a. En la careta: 75 minutes of highlights on orie,oinal instruments. N'hi ha pe.t' a tots els. gustos, pel· allò de vendre-ho mlllor; del! de Dum pater familias fins al CoiU·ert de piano núm. 1 de B eethoven. Si el que intenta aquest compacte f>s sorprendr e, ho aconsegueix, ja que cada 5 tninuts, o a ' 'egades molt menys i tot. canvia de segle . d e sonoritat i d'intèrpret, la qual cosa fa que 1' interès del disc sigui merament conèixer 1' ordre d 'aparició. En el mateix llibret d el disc hi ha una relació de tols els títols publicats a tot color, en comptes de qualsevol detall relacionat amb laintet-pretació de les obres en qüestió. És un disc altament recomanable en es tones de tedi i de desídia.e J.M.S. -~ u ¡: 98 57 657 LLIBRES M ilton Mezz Mczzrow (1899-1972), clarinetista de jazz , nuscut u Chicago, fill d'una familia jueva d'origen rus, ha estat un músic molt discutit. Per a alguns afeccionats (entre els quals en compto), encapçalats p el crític funcès Rugues Panassié, Mezzrow ha estat un dels millors, si no el millor, dels músics de jazz de raça blanca. Per a molts altres, fou només un músic mediocre, malgrat el seu grau d'assimilació de la música n egra. En tot cas, parlant de Mezz Mezzrow hi ha un punt al voltant del qual es produeix una unanimitat total: el seu llibre autobiogràfic, Really The Blues, escrit amb la col·laboració de Bernard WoUe i publicat el 1946, està considerat com un dels més inter essan t s i apassionants que s ' han fet sobre el món del jazz. Per a nosaltres era, fins ara, una obra difícil de trobar. La versió original, en anglès, està far cida d'expressions en slang americà, incomprensibles per als no iniciats. La traducció francesa (La Rage de Vivre), utilitza un argot molt difícil com a recurs per r eproduir el to delllen- guatge marginal propi de la versió original. La versió castellana que s'acaba de publicar permetrà al nostre públic accedir a una obra tan considerable. Al llarg d'aquesta història, Mezz Mezzrow ens explica com descobreix la música i la cultura negres, l'impacte que li produeix, i el dificil camí, seguit amb obsessió, per identificar-se plenament amb aquesta música i aquesta cultura. Paral-lelament, però, l'entorn ambiental, social i històric, apareix de forma molt viva i, sovint, en un primer pla ple de relleu. El Chicago dels anys vint, la llei seca, les presons, el gangsterisme, la qüestió racial, el món de la droga, No va York, el Harlem dels anys trenta i quaranta, etc. desfilen davant nostre en escenes crues, colpidores, dramàtiques i divertides. Tot això amb un fons constant de música de jazz i blues, amb els millors músics com a protagonistes: Louis Armstrong, Sidney Bechet, Bessie Smith, Jimmie Noone, etc . Crec que aquesta obra es pot considerar com una veritable epopeia de la vida dels negres i de la història de Nordamèrica en la primera meitat d'aquest segle. Entre eJs moJts comentaris entusiastes que l'aparició d'aquest llibre provocà, destaca la carta que Henry Miller dirigí a Bernard W olfe (utilitzada com a prefaci en edicions posteriots), en la qual, entre moJts altres elogis, diu: " ... vold da que milions d'homes llegissin aquest llibre i rebessin el missatge que conté". Pel que fa a la versió castellana, ens sembla correcta en termes generals i, ben segur, molt superior a les habituals traduccions fetes a Sud-amèrica de llibres nord -americans sobre la música de jazz, com El mundo de Duke Ellington i El mundo del Swing, ambdós del crític Stanley Dance. De tota manera, la constant utilització de termes procedents de 1' argot castellà actual, resulta de vegades una mica postissa i farragosa. Si el que es pretén és donar naturalitat i veracitat al text, crec que més aviat els resultats van en sentit contrari. Però aquest tema, el de les traduccions, és molt discutible i no pretenem dir-ne aquí la darrera paraula. En tot cas, les crítiques que, en aquest aspecte, podríem fer, no treuen cap valor· al fet important dc la publicació d'aquest llibre a l'Estat espanyol , això sí, més de quaranta-cinc anys després de la seva aparició a Nord-amèrica. e Ricard Gili L a figura del compositot· català Mateu Fletxa (P rad es, 1481 ?-Poblet, 1553?) ha estat objecte de particular atenció per part de la musicologia hispànica, un fet que es correspon amb l'originalitat i la frescor de la seva producció, la qual, d'altra banda, no ha estat únicament objecte d'estudi erudit sinó que ha arribat de manera viva al públic en una producció plausible. La present edició de l'Ensalada La viuda (que inclou les constants d'aquest singular gènere d'estil madrigalesc d'una irresistible vitalitat i força comunicativa) se sustenta en un inqüestionable rigot· científic, no pas només pt;vatiu de la seva transcripció musical, sinó també extensiu a les dades històriques que compulsa amb la corresponent acreditació de les fonts documentals, sobre la biografia del compositor, l'inventari de l'obra coneguda (amb menció de les seves característiques tècniques, cronologia, fonts, adaptacions i edicions), la descripció de l'Ensalada transcrita (amb la identificació de les seves citacions literàries i musicals, i la situació dels personatges històrics que esmenta, en relació amb el compositor), etc. El fet de tractar-se de l'edició d'una obra valuosa fins avui inexplicablement inèdita ratifica l'interès de la seva publicació, que d'altt·a banda compta amb la garantia de la indiscutible competència de la musicòloga M. Carmen Gómez i Muntané. e U.M. rum GENERALITAT DE CATALUNYA CAPA EUROPA La Generalitat és conscient que els ciutadans de Catalunya no tenen prou informació sobre cl¡>rocés d 'unificació europea i el Tractat de Maastricht, i es proposa millorar aquest coneixement. "& IT QUE ES MAASTRICHT! (2. La Unió Econòmica i Monetària) El tractat de Maastricht crea, a més de la Unió Política, una Unió Econòmica i Monetària. La Unió Econòmica i Monetària, servida per una moneda única i per un Banc Central E uropeu, reforça la capacitat perquè la Unió Europea sigui competitiva a nivell internacional. Hi ha una sèrie de mecanismes que assegurara n l'equilibri entre els diversos components i sectors de la Un ió: • La Carta Social Europea promou la millora de les condicions de vida i de treball de la mà d'obra i afavoreix la seva igualtat dins el progrés. • El Fons de Cohesió Econòmica i Socia l mira de reduir la separació entre els nivells de desenvolupament de les diverses regions i l'endarreriment de Ics menys afavorides, compreses també les zones rurals, i presta una atenció especial als sectors industrials en crisi i a l'ajut als treballadors afectats (Fons Social Europeu). Hi pren, a més, una rellevància especial la proleC'ció del medi ambient i te& xarxes dP comunicació lranseuropees. * *** * CATALUNYA* UN PAÍS *D'EUROPA * *** * Per fi, com el primer dia L'any 191 Oes va acabar de construir un dels edificis més singulars de Barcelona: la casa Milà o, com se la coneix popularment, La Pedrera, obra de l'arquitecte Antoni Gaudí. Des d'aleshores han passat vuitanta anys. Ara, gràcies al patrocini de CAIXA DE CATALUNYA, en col·laboració amb altres organismes públics, se n'ha fet una fidel i acurada restauració, amb la qual cosa ha recuperat totalment el seu aspecte i bellesa inicials. I ens ha quedat, per fi, com el primer dia. Perquè la Pedrera s'ho mereixia: perquè és un dels edificis més significatius del modernisme a Catalunya i de l'arquitectura mundial; i perquè ha estat declarat recentment Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. Felicitats. a