Revista Musical Catalana. Núm. 228 Octubre 2003
Editorial: Festivals d'estiu, balanç satisfactori / PANORAMA Festival Castell de Peralada. Jaume Comellas i Jordi Maluquer / Schubertíada de Vilabertran. Jaume Comellas / Festival de Torroella de Montgrí. Lluís Trullén / Festival de Cadaqués. Mònica Pagès / Jazz als festivals Grec'03 i Mas i Mas. Albert Suñé / Nova música catalana i... Francesc Taverna-Bech / Mikrokosmos: Un premi per a un festival. Pere Artís / Tangents: Troballes d'estiu. Jordi Maluquer / Del seu affm.: Sr. Bartomeu Bardagí. Jaume Comellas / En la mort de Joaquim Homs. Francesc Taverna-Bech / TEMA L'orgue romàntic. Davant la recuperació de l'orgue del Palau / L'orgue romàntic i el seu entorn. Gerhard Grenzing / La música catalana per a orgue romàntic. Josep M. Escalona i Canyet / El repertori organístic del romanticisme alemany. Ramon Oranias i Orga / El romanticisme i l'estil simfònic en la música d'orgue francesa. Josep M. Mas i Bonet / MUSICALIA Claudi Arimany. La flauta, objecte de vocació concertística. Robert Benito / London Symphony Orchestra amb Sir Colin Davis, Bach Consort Wien, Orfeó Català amb Peter Planyavsky, Santiago Juan, Ainhoa Arteta i Dwayne Croft. Lluís Trullén / Al voltant de l'aura de Pau Casals. Francesc Taverna-Bech / Recuperació d'un Hamlet operístic romàntic. Jaume Comellas / Música encreuada. Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / CONCERTS
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
aun a musica ~~~ ~~~ vis a usica ca a ana 2 aun a musica 22s vis a usica ca a ana ---------~l[)J[if<=)~Jl:------~--¡;;;ti~-~~-d:;;ti-~:b-~~~~~ti;f;~;~;¡--------- ............PANORAMA........... ...;::i:~Lcii:,~:i;!~~t~:i~~:~~-~:;·--. . ._ _ _ _ _,. . . Schubertíada de Vilabertran • per Jaume Comellas • per Llufs Trullén Festival de Torroella de Montgrí de Direcció: Pere Artís Pere Burés (coordinació "'"''-"":uw•va Música), Jaume IOll'eCCILO periodística) i Lluís Millet (direcció musical) En/a mort de " Joaquim Homs O Ao. w '11elmpresl~ió: Ormograf, S.A. Impressió: Agpograf, S.A. Distribució: Distribarna, S.A. Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 'v~-t; .::e • • per Pere Artfs per Albert Suñé Nova música catalana i ... per F. Tavema-Bech r . &r; 1'. ) ~ Tangents: Troballes d'estiu • - 'Xo: ~f 0u- • ~ per ¡ordi Maluquer Del seu affm.: Sr. Bartomeu Bardagí W A W per Francesc Taverna-Bech A W L'orgue romàntic. Davant la recuperació de l'orgue del Palau per Jaume Comel/as En la mort de Joaquim Homs --~~·············--------------------------··········································· -------------·········-··--·······-····-···· TEMA • W $ W en aquest número: PERE ARTfS, ROBERT JAUME COMELLAS, JOSEP I CANYET, GERHARD MALUQUER, JOSEP M. ORANIAS I ORGA, I SANTACANA, EDUARD SU!\ffi, FRANCESC ' tlliiii\·BI;CH I LLUlS TRULL~. Jazz als festivals Grec'03 i Mas i Mas Festival de Cadaqués per Mònica Pagès 1 Santacana Mikrokosmos: Un premi per a un festival Disseny: Ferran Senclra Publicitat: Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, l r 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona A W A W A W L'orgue romàntic i el seu entorn per Gerhard Grenzing La música catalana per a orgue romàntic per Josep M. Escalona i Cnnyef El repertori organístic del romanticisme alemany • L'orgue del Palau de la Música Catalana MUSICALIA l~ira/mis!J mnsiral ratalana Francesc de Paula, 2 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 00 Fax: 93 295 72 10 o •• A www.palaumusica.org A/e. tevista@palaumusica.org W A W A pubUcals a "Catalunya Música/Revista expressen només l'opinió dels Música/Revista Musical mantindr~ correspond!!ncia amb els W per Ramon Oranias i Orga El romanticisme i l'estil simfònic en la música d'or_gue francesa per josep M. Mas i Bonet Claudi Arimany. La flauta, objecte de vocació concertística per Robert Benito London Symphony Orchestra amb Sir Colin Bach Consorf Wien, Orfeó Català amb Peter Planyavs~, Santiago Juan, Ainhoa Arleta i Dwayne Croft per Llufs Tmllén Al voltant de l'aura de Pau Casals per F. Taverna-Bech Recuperació d'un Hamlet operístic romàntic perf.C.C. Música encreuada per Eduard V. Patsi ........................................................................................................................................................................._....._.,........ _...................... Claudi Arima11y SCHERZANDO CONCERTS O o perCesc 3 483 EL PRIMER PALAU CIC LE DE]OVES I NTÈRPRETS V1Il T EMPO RADA 2 003 Dimecres I d' octubre de 2003 , 19 .30 h Dimecres 8 d'octubre de 2003, 19.30 h Orquestra Simfònica del Vallès Laia Puig, violoncel Katia Novell, violí Afrate Monasterio, piano Alvaro Albiach, director Yago Mahugo, clavecí I Jordan Tejedor, violi Albert Giménez, piano A. SOtER: Selecció de sonates J.S. BACH: Fantasia cromàtica i fuga F. COUPERJN: Selecció de peces del llibre lli G. LJCETI: Contiuum J. C!!RVEUÓ: Sonatina per a violí sol E. BLOCH: Nigun • W. Lt.rroSLAWSKJ: Subito A. PIAZZOLA: Le gra nd Tango K. SzYMANOWSKI, Notturno e Tarantella C. SAINT SAENS: Concert per a violoncel i orquestra núm. I, op. 33 en La menor M. BRUCH: Concert per a violi i orquestra núm. I, op. 26 en Sol menor M. RAVEL: Concert per a piano i orquestra en Sol Major Dimecres 22 d' octubre de 2 0 03, 19.30 h Dimecres 29 d' octubre de 2003 , 19.30 h MariaJ esús Avila, arpa Jordi Farr an, piano Orquestra de Cambra de Granollers Laura Ruíz, clarinet I Lola Rodríguez, guitarra Claudia Rodríguez, soprano I RaúlJiménez, piano Francesc Guillén, director J. ÜURIDJ: Viejo Zortzik.o !. ALBÉNIZ: Rumores de la caleta A. RousSEL: Impromptu L. SPO HR: Concert per a clarinet i orquestra num. r. op. 26 en Do menor R. MURRAY SOHAFER: T he crown of Ariadne H. VJLLA-LOBOS: Concert per a guitarra i orquestra O. F. HANDEL: lòmami a vaghegiar (ària d'Alcina) D. TERRADBLLES: Nocturna Procella per a arpa i percussió D. SCARlA'T11: Sonates en Fa menor i Si bemoll major F. LJSZT: Balada núm. 2 en Si menor A. ÜINAS1'El!A: Sonata núm. 1 op. 22 (motet per a soprano i orquestra) W. A. MOZART: Concert per a piano i orquestra núm. 21, K. 467 en Do major Divendres 21 de novembre de 2003 , 21 h FESTA DE LA MÚSICA Concert de cloenda d'El Pnmer Palau Lliurament de premis i diplomes BCN Sinfonietta Elena Mikhaïlova, violi Juan Carlos Rodríguez, piano Francesc Llongueres, director W. A. MOZART: Concert per a piano i orquestra núm. 20. K. 466 en Re menor N. PACANINI:Concert per a violí i orquestra núm. Tel. 93 295 72 00 6, en Re major Patrocina i organit7..a: Venda de localitats Palau de la Música Catalana. de dilluns a dissabte de I Oa 21 h I, op. fUNOACIO ORI lO CAIAIA PAlAU Dl LA MUSICA • MITSUBISHIIC ; . .ELECTA lgunes de les ressenyes a tall de resum que oferim en aquest número de determinats festivals musicals d'estiu mostren, o confirmen, alguns trets dignes de ser remarcats. El principal és que aquesta tipologia de manifestacions ha entrat en una coherent via de consolidació, dit així de manera genèrica abans d'aprofundir en detalls. Això vol dir que en gran tnesura s'ha superat una època de proliferació -gairebé promiscuïtat- molt generosa que va convertir el país en un mosaic bigarrat de manifestacions de substància i contingut molt divers, de solidesa estructural més benintencionada potser i voluntarista que no consistent i de justificació social massa sovint discutible. Ara, ben altrament, el panorama s'ha esclarissat força i al mateix temps s'ha produït un procés d'afermament de les iniciatives menades amb més criteri i consistència en tots els sentits. I això no pressuposa dimensió de format, sinó intel·ligència, imaginació i sentit al més possible dels objectius més convenients a l'àmbit social en què ,. exacte . s mseretx. D'aquesta manera, en gran part, els festivals d'estiu tenen cada cop més tendència a esdevenir referents, estel·lars si es vol, d'una realitat més àmplia que no se circumscriu a l'esclat fugisser d'unes quantes nits d'estiu especialment enlluernadores. De fet, tot plegat és conseqüència d'un procés paral-lel, de caràcter molt positiu, que mostra com el fet tnusical a casa nostra cada vegada més es manifesta amb una major conseqüència. El país, malgrat enotmes mancances, evoluciona favorablement en aquest sentit. La música, especialment en l'àmbit institucional dia a dia és conduïda amb un superior coneixement i amb objectius més ben perfilats i, amb tot, això no pressuposa que encara no resti molt per fer i també que no existeixin riscos, entre els quals, per exemple, determinats influxos confusionaris a cavall de dogmes de promíscua i activa florida recent i de solvència per ara no gens contrastada. estivals 'estiu, balanç atisfactori 5 485 Festival Castell de Peralada Maurice Béjart aportà els moments més transcendents EL FESTIVAL DE PERALADA HA COBERT UNA NOVA EDICIÓ, MARCADA, ENTRE ALTRES CARACTERÍSTIQUES, PER UN CONTEXT DE REFERMAMENT DE L'ACOLLIDA QUE REP D'UN NUCLI D' ASSISTENTS FIDEL I AMB UNA APOSTA ARTÍSTICA DE CONSIDERABLE e RISC. ¡;¡ so = ..._, = 5I f;;' ;;¡· 228 .... = :s. """ so 5I e; iii' ¡¡;¡ ~ ... e:: ~ ~ i entenem que tota manifestació cultural pública és també un afer indush·ial i si entenem també que tota indústria comprèn h·es fases bàsiques -producció, distribució i consum-, cal recordar que aquest cicle juga molt més a fons del que és habitual la primera de les tres fases. 1 aquest és un mèrit particular, ja que el més corrent arreu és el predomini de les altres dues: distribució i consum. I aquest tarannà comporta, d'una part, unes superiors possibilitats d'aplicació d'un ideari estètic propi i, de l'altra, unes dosis acusades de risc, que en aquest cas, a més, s'ha acusat de manera especial en produir dos espectacles que corresponien a tipus específics del tot nous. Podríem parlar de quelcom nascut ex novo, sense referents previs. Em refereixo a Splendens i Cancionero de Pa/acio, dels quals tracta Jordi Maluquer. Pel que fa al primer aspecte -ideari estètic-, hom mostra S 6 486 dels segells propis, la producció ope. rística convencional, substituïda novament amb l'aportació d'una com. panyia invitada que va ocupar aques· ta parcel· la en un doble programa Sh·auss. una certa voluntat d'equilibri convivencial entre referents culturals autòctons, estatals i internacionals amb exemplificacions tan concretes a cadascun dels àmbits com l'al·ludit Splendens, la reiterada presència de l'esgotat Salvador Ta vora i les seves propostes escapistes, i presències com segurament la no indispensable del Ballet de l'Òpera de Xangai. Juntament amb això, valors tan indiscutibles, tan au dessus de la mélée com de fet la majotia, amb el Béjart Ballet Laussanne com a imatge paradigmàtica. Mentrestant ha desaparegut un ~ PROPOSTA DE CA- ~ RACTERÍSTIQUES INUSUALS HAN DONAT UN INTERÈS PARTICU- ~ LAR AL FESTIVAL. ~ aJ fer esment d'una aposta de gran interès per a la dan· sa, manifestació que ha ad. quüit d'aquesta manera un protagonisme destacat en el Festí· val. AplegaT manifestacions com Momix,l'estrena de la versió de Car· men per la Companyia Metros o la presentació aJ.ludida a casa nostra del ballet de l'Òpera de Xangai amb una coreografia romàntica occiden· tal i finalment el Béjart Ballet Laus· sane constitueix una aposta inequí· voca de resultats globalment feliços. En aquest sentit, cal fer un esment especial dels dos programes que va oferir aquesta darrera companyia, per mitjà dels quals va fer un recor· regut antològic per algunes de les creacions més transcendents del genial coreògraf marsellès. Poder gau· dir d'un recorregut de més de quaranta anys de trajectòria artística de Béjart va constituir un privilegi ex· cepcionaJ. Coreografies com la històrica de Bolero ( 1961), L'ocell de foc (1970), Set danses gregues (1983li Brel i Barbara (2001) van provocar moments de goig excepcional, al qual van contribuir unes versions de la companyia d'un altíssim nivell. Menys interès va tenir, en l'únic punt gris,fuan y Teresa (1997), amb la qual el creador man;ellès tampoc no ha sabut superar el clixé de l'espa· nyolada typical. ' L equip artístic de I'Opern· haus Ha.He ens .~a ~ur la comentada vers1o d Eiek· tra i tam bé la d'Ariadlle a uf Naxos. Les produccions de les companyies estables alemany~s, 8 més a més de la notable categot1ll de la que ens ocupa, tenen elmènt· d'u· na gran dignitat i coherència global -incloent-hi producció-, i alhora de la manca de grans figures cru:or~~ Hom pot parlar, doncs, més 8'181 de l'equip en el seu conjunt que no Festival Castell de Peralada lpe. no- :lm- ues•ma JSta Janad- 1un :sti- lom ~QT· o la stra unb len- gus- quí· ços. FI eva noms; més aviat d'un tot que no d'un escampall de referents enOuemadors. D'antuvi cal elogiar la imaginaU\'3 producció dramatúrgica signada per KJaus Froboese damunt una brillant escenografia de Heinz Saltbes i un vestuari refinat del gallec josé Manuel Vazquez. També l'orquestra -aquestes formacions alemanyes compactes, sense fissures, d'un rigor potser una mica mecànic però eficacíssim- va constituir un atot impmtant sota el guiatge de Roaer Epple. Damunt aquesta base, Ariadne auf Naxos va circular amb enorme comoditat, atenent molt bé ales subtileses i l'alè poètic exq ui~td'aquesta òpet'a, per mitjà, finalment, d'un equip de cantants actors molt més músics que no pas stars. l en què, en tot cas, actuacions com les d'Uirike Schneider (Compositor). Gertrud Attenthal (Ariadne) i especialment una esplèndida Akie Amou (Zerbinetta) van resultar es~iaJment felices. L'equip artístic de l'Opernhaus Halleens avia ofert, dos dies abans, un concert dedicat a Handel que aportà menys satisfaccions. La titulada Orquestra Festival Handel de I'Opernhaus Halle, sota la direcció deSébastien Rouland, amb el contratenor Axel Kohler i la soprano Janet Williams, va oferir un concert massa mancat de virtu ls com coherència estilística, claredat i vida. Massa successió de notes que sonaven més o menys brillants, però en conjunt mancades d'un criteri estètic ferm. A part, a tall d'apèndix, s'ha celebrat el VIII Cicle del Claustre de Sant Domènec, una manifestació potser massa curta d'ambicions que gau~eix d'un marc esplèndid i que preten mostrar nous valors. Sense ~ibititat de ser més exhaustiu, eslllen!o el concert que hi va oferir el ~JU~l Orquestral de Girona que dtngetx Càndid Rodríguez, en el 9ua1 es va eslTenar la composició del JOve compositor i violinista Joan Al~aras, que sorprengué per la seva fehç~scriptura violinística, per la caP~cltat d'articular un discurs fluid d ' . • un VIrtuosisme natural i d'un notable atractiu per al públic. Sense pretensions formals especulatives, ~b referents bartokians subtils, l'ode~ -am? una feliç actuació solista mateiX compositor- va merèixer !er.rebuda, i així va ser, de manera lahsfactòria pel públic. Quatre propostes ' . escenzques CoM SEMPRE, EL FESTIVAL DE PERALADA ENS MOSTRA LÍNIES MOLT DIVERSES. EL SEU TRET DISTINTIU -I PER AIXÒ HI VAN CONSTRUIR UN MAGNÍFIC ESCENARI- SÓN LES PROPOSTES ESCÈNIQUES: HI PREDOMINEN LES LÍRIQUES, QUE PODEN INCLOURE RECITALS DE CANTANTS RECONEGUTS, PERÒ TAMBÉ HI HAN ADQUIRIT UN RANG IMPORTANT EL BALLET I ELS CONCERTS. CoM CADA ANY I EN LA IMPOSSIBILITAT DE SEGUIR-LO SENCER/ HEM TRIAT L'ESPAI ON EL FESTIVAL ÉS MÉS CREATIU I QUE MÉS L'ACREDITA; ELS ESPECTACLES EN QUÈ LA VEU TÉ UN PAPER IMPORTANT, SIGUIN O NO OPERÍSTICS. úsica antiga i escena massa proper. Les veus de La Cacontemporània. Enpella Reial sí que van funcionar guany sobre músiques malgrat que alguna vegada quedadels segles XIII i XIV i ven sense so per defectes tècnics, sobre el Cancionero de Palacio. de problema que també van afectar la final del segle XV, es van muntar recitadora, Rosa NoveJJ. On l'esdos espectacles. pectacle va crear més dubtes va ser El primer, representat el 19 de en l'escenificació de l'acompanyajuliol, anava a càrrec de les forva: que la Crònica de Ramon Munmacions La Capella Reial i Hespètaner fos llegida per una dona, malt·ion XX que dirigeix Jordi Savall grat que ho fes molt bé, manllevatitulat Cròniques (Catalonia Sp/enva l'única versemblança possible a dens) i es remarcava que s'havia la proposta; que quan es cantaven inspirat en la Crònica de Ramon els mit·acJes de la verge sorgís un Muntaner. Fa temps que Peralaprestidigitador, tenyia de naïf una da vol lligar el seu festival amb alpossible visió crítica; que en els inguna manifestació que el relaciotervals sortissin atraccions més ni amb l'iJ.Justre cronista, fill d'aaviat de music-hall-no gaire reeiquell poble. La idea enguany no va xides, per cert- creava com una falser feliç: amb la lectura de quatre sa dialèctica molt elemental. Sí que textos de Ramon Muntaner i una vam trobar poètic, amb teologia música més o menys de l'època no del segle XXI, que la crucifixió fos adjudicada a una noia, delicadaes pot bastir aquest lligam. El Fesment púdica. tival penso que s'hauria d'adequar El segon espectacle -amb una a les possibilitats tècniques i sopart dels defectes sonors del prinores que el fan excel·lir i renunmer- va anar a càn·ec de la Capeciar a la música antiga en l'espai lla de Ministrers que dirigeix Cargran -ja que Hespèrion XX no va les Magraner. La sonar com ens té tria de les canacostumats. Ets ~ çons -16 entre harmònics de la ? L'ESPAI AMPLE 458 possibilitatsviola de gamba va optar per alde Savall, per DE L'ESCENARI NO gunes de les més exemple, no van s'AVÉ AMB CONconegudes, que arribar bé i sí, en CERTS DE MÚSICA s'han sentit mil canvi, es va senANTIGA. vegades (era com tir com rascava ~ un rescalfat) i sola corda davant ~ ~~~~~~~~~y vint miJlor. El d'un micròfon M 7 487 Festival Castell de Peralada L'ORQUESTRA DE L'ÒPERA DE ffALLE VA EMERGIR EN LA VERSIÓ o'Elektra. na proposta ben realitzada, ben interpretada i amb una notable dosi de creativitat. Una sètie d'actors cantants evolucionaven seguint un esquema molt prim -extret d'una esplèndida obra de Flaubert- que servia per poder cantar la música de la compositora Bernice )ohnson Reagon, líder d'aquest grup. La força de la música, amb intèrpre!s notables, per exemple els dos pro· tagonistes i un home en el paper de vell que deia que bavia conegut Jesús, es va imposar sobre el marc una mica fred i ingenu, amb una il·luminació amb colors contrastats i que ajudava a convertir el que podien haver estat unes tempta· cions espectaculars en una mena de floretes de sant Francesc, molt belles d'execució i frenades de con· tingut. na explosió aïrada. El tret distintiu de la repr~· sentació d'Elektra de Ri· chard Strauss per l'Òpe· ra de Halie va ser el manteniment de la tensió des de la primera a la dan-era escena motivada pel desig de venjança de la protagonista. L'orquestra, dirigida per Roger Epple i situada darrere l'escena, ca· muflada per una cortina calada. va estar esplèndida. La soprano que interpretava el rol principal, s~ phia Larson, va aportar l'~~efgla suficient com per fer cre1ble el muntatge malgrat que musical~! i vocalment no va assolir el mveU d'altres interpretacions estel·lars que han passat pel Liceu :1~ dar· rera en un muntatge de Nuna Es· pert: Eva Marton. Van agrada~ la Chrysothemis d'Anna Katbarma Behnke -li vaig sentir una Ma~s· challin fabulosa l'any 96 a Mum~~ i la Klythamnestra de Cometia DJe· trich. La mateixa companyia, dies més tard, va representru; tam Ariadne auf Naxos del mateiX corn· positor. U A dalt, 1111 momeut de Cròniques (Catalonia Splendens). A baix, Les temptacions de sant Antoni 8 488 hieratisme dels cantants vestits de blanc, en una escena que representava una sala de manicomi amb un visible WC ocupat (aquests detalls si no són essencials en la dramatúrgia s'haurien d'evitar en segons quins llocs, i a més ja no fan ni l'efecte d'èpater les bourgeois que abans aconseguien), va donar una interpretació molt cenyida, un punt hermètica. L'escena, que no tenia gaire a veure amb les cançons, dirigida per Àlex Rigola, sí que fou reeixida: els moviments dels actors/bojos, els recitals dels dos metges, la blanca imatge decorativa en contrast amb la vestimenta dels personatges, va fer que l'atenció es pogués mantenir ben bé tres quarts d'hora. Després ja va ser un punt reiterativa. ospe/ il·lumin.at. Tothom esperava el nou espectacle de Bob Wilson titulat Les temptacions de sant Antoni, i si bé el públic no en va sortir entusiasmat, sí que ho va fer convençut que es tractava d'u- G u: ~ Hr :l quat1 ooa.1 llltn~ IOC~ f coml És thaUé lació Ja SO( ~n)~ IÍtOO§ han t acom de l' r.an~ llio q ~ la te 1. ¡rad ltè$ ~li fara eau. ·o, olT IJ'a¡ ~tic bai d f'Ofu1 tam in ~es n~ ~. Ja e •. a a Schubertíada de Vilabertran Wolf! com a centre d'un important aplec de recitals UNA VEGADA MÉS LA SCHUBERTÍADA DE VILABERTRAN, SUCCESSORA DEL FESTIVAL DE L'EMPORDÀ, DE LA MÀ DE }OVBNTUTS MUSICALS DE FIGUERES ENS HA PRESilNTAT UNA PROPOSTA ARTÍSTICA D'UNA CONS! O ERABLE DENSITAT I INTERÈS. }UCANT CARTES COM COHERÈNCIA, IMAGINACIÓ I SENSIBILITAT, HOM HA SERVIT SET MANIFESTACIONS E.'ICONJUNT D'UN ELEVAT NI- VELL ovent-se inevitablement amb el petit fonnat i tenint com a centre i pretext formalla inesgotable figura deFranz Schubert, la veu una vegada Ollés ha prevalgut sobre les altres maDifestacions i ha estat protagonista en quatre dels set concerts. Veu significada, a més, per quatt·e noms -dos femenins i dos masculins- que han pro1'0011 els millors moments del cicle, ta I OOI!J d'altra banda era previsible. Es el cas de la contralt francesa Nailialie Stutzman, que obrí la manifeslaCióamb un magnífic Winterreise, de la soprano catalana Núria Rial acompanyada pel Quartetto David, i dels baritons alemanys Matthias Geeme i Stepban Genz. Una proposta important acompanyada per l'actuació en solitari de l'esmentat Quartetto flaliano, la del P~sta Josep Maria Colom i del jove tnoque formen Daniel Ligorio, Joan Ü!peUa i josé Mor. Hom diria que encara hi ha una certa~serva de dir obertament que Josep ~lariaColom és un gran pianista. J m'a¡tadaria que el qualificatiu "gran·• fos :.es~ l'exactitud més pregona del seu '<ntit. No en l'ús tòpic, excessiu i malbaratador en què habitualment hom M (¡¡¡, "Grandesa~ aquí és capacitat de crear~ndència artística, dc donar alè :nede alescadaobresfrase,quea lainterpreta. concepció gi oD'a- [(Of~ndiren el seu misteri. De defugir ~msfressats, de cercar sonoritats no~) que serveixin arn b exactitud les !l!g~ncies de les partitures. Sóc conscient que no estic inventant liS, ~n sols és un recordatoti o un meCIOriaJ d'evidències, però tanmateix ho trec oportú, perquè enmig d'inèrcies inconsistents considero que en un cas com el d'aquest artista i en aquest precís moment, cal refrescar Ja mateixa evidència. El concert que va oferir a Vilabertran ho va deixar ben palès, malgrat que -m'afanyo a advertir-ho- crec que no ha estat una actuació globalment feliç del tot. Però una cosa no contradiu l'altra. Perquè una versió del Preludi, Coral i Fuga en Si menor per a piano FWV21 de César Frank com Ja que va oferir el pianista barceloní ens situa plenament en l'àmbit del que hem exposat. Noblesa de so, elegància i penetració profunda en cada alè de Ja partitura esdevenen atots d'un treball intrínsecament transcendent. Amb aquesta obra Colom va mostrar en un límit molt elevat l'excel·lència de la seva condició d'artista gran que és. l si amb aquesta obra va obrir el recital, el va cloure ocupant tota la segona part la Sonata en Si bemoll major D. 960 de Schubert. Aquí vam trobar un Colom majestàtic, remarcant molt els contrastos tímbrics, amb un equilibri entre força i elegància potser no sempre reeixit i amb un context expressiu més apassionat del que estem acostumats en ell. Menys interès van tenir les dues obres d' Bl clave ben temperat de Johann Sebastian Bach, i aquí em permeto advertir el lector que tinc una certa malvolença a les versions pianístiques d'aquesta, tanmateix, cabdal obra. I no em va semblar del tot còmode en la Sonata per a piano en Fa major K. 533/494 de Mozart, que va substituir la prevista. I mateix cap de setmana el baríton Matthias Goeme, habitual en aquesta Schuberriada, ens va regalar una nova demostració de la seva gran classe com a cantant. En un recital amb dues cares força diferenciades -Schubert a la primera i Wolf a 1a segona-, el cantant va tenir oportunitat de lluir la seva àmplia gamma de recursos: veu de baríton central d'una gran bellesa. refmament i domini de tot el ventall d'exigències tècniques -des dels atacs més enèrgics als pianos més subtils-. amb ell la música flueix de manera natural, sense falses aparences. Tot té el sabor del rigor no forçat, del goig autèntic, de La devoció sincera; no exhibicionista, jugant però sempre a Ja llinda d'una certa fre- E dor expressiva. I si Goerne era el valor segur, Stephan Genz esdevenia la possibilitat de grata i tanmateix confiable sorpresa. Com així mateix va ser. Amb una veu més dramàtica que la del seu col·lega esmentat, va mostrar totes les qualitats de l'alta escola liederística alemanya -aquesta ombra tan allargada de Fischer-Dicskau i Schwarzkopff en la qual s'han aixoplugat gairebé tots-, Genz en tot cas és un cantant més lliure, extravertit i enèrgic; menys especulatiu, i en aquest sentit d'una calidesa comunicativa particular. Una Dichterliebe d'una gran varietat de contrastos va donar pas a una segona part totalment dedicada a Wolff -l'aniversari d'aquest compositor li ha atorgat un gran paper en el cicle-, en el qualles virtuts al·ludides es van posar encara més en evidència. El dia abans el trio format per tres joves instrumentistes -el violinista Joan Orpella, el pianista Daniel Ligorio i el violoncel·lista José Mor- van oferir un concert molt ben rebut pel públic. Són tres músics vitals, que saben transmetre espontàniament el goig de fer música. Amb ells els continguts flueixen i llisquen dc manera oberta i franca, i això s'agraeix. La versió que van oferir del 'J'rio per a violí, violoncel i piano de Brahms, en aquest sentit va resultar especialment rodona. f en les propines van delectar-nos amb el bellíssim tercer moviment del Trio de Granados, tot deixant-nos el desig de poder escoltar sencera aquesta massa desconeguda obra. 9 489 Festival de Torroella de Montgrí Mischa Maisky, estrella del Festival QUAN UN FESTIVAL DE MÚSICA TROBA UNA FÓRMULA BASADA EN UNA PREMISSA QUE LI ATORGA ÈXIT RERE ÈXIT, SEMBLA EVIDENT QUE EL QUE MÉS CAL ÉS CONSOLIDAR LA IDEA I, COM A MOLT, MILLORAR-LA AMB SUBTILS MATISOS. CADASCUN DELS CICLES DE CONCERTS O FESTIVALS RESPON A UNS ESTEREOTIPS MÉS O MENYS DEFINITS, I EL CERTAMEN QUE CADA ESTIU - I JA EN SÓN VINT-I-TRES- SE CELEBRA A ToRROELLA DE MONTGRÍ SEGUEIX UNES PAUTES CLARAMENT DEFINIDES. MULTIDISCIPLINARI, ECLÈCTIC, AMB AFANY D'OBERTURA A TOTES LES MÚSIQUES (ÈTNICA, DE JAZZ, DE CAMBRA, ORQUESTRAL, RECITALS, POPULAR...), IMPLIQUEN INELUDIBLEMENT UN VENTALL DE PÚBLIC SUMMAMENT DIVERS QUE RESPON A PROPOSTES ATRACTIVES I ORIGINALS A CÀRREC DE SOLISTES I CONJUNTS D'UNA VÀLUA INTERNACIONAL DEL TOT RECONEGUDA. l Festival d'enguany -amb prop d'una vintena de concerts, als quals cal afegir el cicle de joves intèrprets i música al carrer, a més de tot l'ambient musical que es respira a la vila amb la presència de nombrosos alumnes dels cursos internacionals de música- ha tingut figures destacades del món de la interpretació. Maisky, Achúcarro, Berganza, Mullava, Jean Tubéry, Emilio Moreno... han estat, entre d'altres, els al·li· cients clàssics que enguany han tornat a omplir de música la vila de Torroella de Montg¡i. Després de l'actuació de la jove OrquestJ·a Nacional de Catalunya dirigida per Andrew Parrot, el Festival va presentar el conjunt Palladian Ensemble, que amb tiorbes, violes de gamba, viella de roda, trompa marina i, lògicament, violí ens van presentar un concert en què el més destacat era la lliure adaptació que el compositor Nicolas Chédeville va realitzar al segle XVlll. Vtrtuós de la musette, Chéde· ville va definir-se com "arranjador en cap" de música per ser tocada amb ols instru· ments rústics que estaven de moda a l'època; sobre la qual ara el conjunt Palladian Ensemble va preparar una versió pròpia -ja coneguda discogràficamcnt- que evita en certa manera la monotonia de l'adaptació elaborada pel compositor francès. Concert en el qual la música de "La Primavera~ de Vivaldi va venir acompanyada per adaptacions de la música realitzades pel compositor francès i per música de Lemoyne i Marin Marais, que el conjunt Palladian Ensemble va oferir en unes versions dinàmiques, exterioritzades, però amb els matisos i les precisions t!mbriqucs que en tot moment ajudaven a crear una atmosfera certament barroca i, per sobre de tot, bucòlica. Aquest C{)ncert va donar pas a l'actuació que la mezzosoprano Teresa Berganza va oferir acompanyada pel pianista Juan E Antonio Alvarez. Música italiana en la primera part i música francesa i hispànica en la segona van integrar el programa proposat per la cantant, que va treure el millor del seu talent en la música de Reinaldo Hahn i en les Siete canciones populares españolas de Manuel de Falla que en tantes i tantes ocasions han propiciat un cúmul d'èxits a la mezzo. La seva veu de timbre delicat, d'una dicció pulcra i que resolia projecció amb el delicat lirisme, ve acompanyada d'un saber estar a l'escenari en el qual queda palesa la seva trajectòJia impressionant als grans coliseus lidcs del món. Berganza va cantar amb un gust exquisit, més inspirada en els passatges que reclamaven un lirisme delicat que en aquells en què les demandes vocals exigien notes altes de la tessitura o una projecció forta. El cert és que la seva delicadesa vocal va ocupar tot el protagonisme de la seva actuació. Posteriorment Joaquín Achúcarro, un dels artistes que puntualment participa tant en ¡¡ctivitat concertística com docent any rere any en el Festival, va oferir un recital en. el qual la màxima demanda tècnica i exigència musical esdevenien un repte inqüestionable. Programar un concert amb la temible Fantasia de Schumann, amb l'Alborada del graciosa de Ravel, amb qua· tre dels Preludis més complexos de Debussy -les terceres alternades i jocs d'arti· AL AYRE ESPAÑOL VA OFERIR UN NOTABLE CONCERT EN HOMENATGE A ERNEsT LLUCH. fic i- per rubricar-ho amb les exigències de la música de Rakhmàninov i Scriabin 110 és a l'abast de tothom. Però Achúcarro~ un pianista complet, un artista de primer ordre que coneix a la perfecció tots els secrets del piano. El seu Schumann es movia pels ventalls "fantàstic i apassionat' fins a submergir-se en el lirisme rnés sub· til; la seva paleta de colors a l'hora d'in· terpretar música francesa recreava en tot moment una atmosfera onírica i subtil, el seu apassionament romàntic quedava palès en tres dels Preludis de Rakhmàninol' i la seva tècnica i força es manifestaven idèn· ticament majestuoses en una obra tan com· plexa com l'Estudi ''Pafèticn d'Scriabin. Un recital de primer ordre, coronat, com en pràcticament tots els recitals d'Achú· carro, per la recreació del Preludi mím.16 de Chopin, l'obra amb què sol cloure, ja fora de programa, tots els seus recitals. Després de l'exitosa presència la passa· da temporada, Viktoria Mullava va partí· cipar al costat del conjunt Between the !\otes en un concert que amb el títol "Nova música clàssica" va estar marcat per una certa discreció. Música amb connotacions minimals amb ressons jazzístics, si be en la segona part es va animar amb la presèn· cia de l'extraordinària viol.inista, tota la pri· mera part va estar marcada per un excés d'improvisació, i no només en el sentit mu· sical del terme. acOIT dara il na brir a 111/IZl w.!ll mia trast HI menL feien IOTS( <ria u JXlS3l cnve¡ t;lld ~~ Cario red ~atn !ka I glfXI n dels concerts més bells del Fes· tival va ser sens dubte la recrea· ció d'una obra cabdal. com són les \lespro de la beata ¡•ergine tk Monteverdi dirigides per Jean Tu bel'). un director que bé en la seva qualitat d' inrer· pret, bé en la seva faceta com a director ha participat en més d'un centenar de recre· acions d'aquesta transcendental joia de la música polifònica llegada per Monrer· verdi. Al capdavant del Cor de Cambra dt Namur i de I'Ensemble La Fenicc, 'fubéry, dins l'església gòtica de Sant Genís va re· crear les Vespres atenent a la fine~ de la polifonia de Monteverdi, amb una lmta mu: sical en què antífones, motets .. ps~lmst himnes configuraven un tot unnan :.em· prc buscant el màxim d'equilibri per fer que la recreació no fos sotmesa a excessn!S contrastos que trenquessin l'atm<>?fera ertada des de !"'Introit" inicial. Pulcntud. su~ ti!esa, refinament, misticisme, rigo~ i deh· endesa van convergir en una recre~~ró mar· cada per la serenitat de l'express10. . Cada any el Festival dedica un concert a la memòria del sempre r;co~at. ~rn:: Lluch, i enguany amb el t1tol Mus1q ~ per a l'arxiduc Carles/ Músics catalans ora de Catalunya" el conjunt Al A)Te Es· pañol ens va proposar un recorregut ptt' · p u E>rert obres de Casellas, Astorga 1 a · U Ce ronju ci.~t~d 'llda ~ :~ llest ! perí acompanyades d'altres de Demazures, Caldara, Fux i Handel. Eren obres orquestrals ivocalsen les quals la refinada veu de Maria Luz Alvarez ens va permetre redescobrir la cantata De /erren os afectos desorendida de Casellas i la bellíssima músi~de Pregón, recitativo y Araia Agraviado ;\rinate a la comèdia Hallazgo, paz y pri¡un:a composta l'any 177 3 per Pau Es tere. Música de la plenitud del segle XVIII, mia qualla delicadesa de les àries, els conaa;tos existents en la Suite interpretada dtCbarles Demazures, la música instruumtalde I'Utrech Te Deum de Handel ens Irien comprendre que la música dels autm catalans inclosa en el programa pos!<ia una qualitat no gens enveja ble a la proposada per aquests compositors, no gens rnrejable a la de Fux o Calda ra. El treball d'investigació d'Ernest Lluch va treurtdel'oblit una òpera de Ferran Sm~ i ara dtreball musicològic d'Emilio Moreno, de wlos Martínez i Josep Dolcet han pe11nès ~escobrir unes obres que per la seva qualhat musical res no tenen a envejar a la múli~a llegada per autors consagrats del seg!exvm. Certament, la recreació meticulosa del ~junt Al Ayre Espaliol, la direcció preasa del violinista Emilio Moreno i la refinada veu de María Luz Alvarez van conl'tttir la versió en un referent en un trehlllmusicològic dut a la pràcti~a amb una ~esa i profunditat d'estudi que amb to!a!egllretat hauria satisfet plenament Ernes! Lluch, profund coneixedor d'aquest ~e històric. U n dels segells que atorga empremta distintiva al Festival de Músiques de Torroella és el fet que cada any s'organitza l'ano::lenat Mercat del Món. un moment de tro~m~lticultural que a més de presentar ~vanada oferta gastronòmica i de proJl!Clar la venda de productes tradicionals, ~~lede gent no només el passeig de l'es~esJa de Torroella, sinó els concerts -al~nsgratuïts- que se celebren per a l'oca:· Amés, enguany el festival ha comptamb la presència de Doudou Diène, ~al relator especial conn·a les f01mes de per mandat de la Comissió de tllnts~~ans de l'ONU, que va oferir una lfds~encta per donar el punt de partida illha ~es e~ què se celebrà tot el que en~M 1amb1ent multicultural que envolta ertat del Món. Després d'un concert :me a la plaça de la Muralla a càrrec dels tuaregs de Tamanrasset procedents d'Ahaggar (Algèria), l'espectacularitat, de ritme frenètic, de dansa constant, de demostració de força, d'un crescendo gairebé catàrtic va embolcallar l'arribada del conjunt Els Tambors de Burundi, una de les apostes més impressionants del Festival d'enguany viscuda a la plaça de la Vila. Uns tambors portant un ritme constant i infranquejable durant més d'una hora seguida: uns altres seguint les variacions rítmiques proposades pel tambor col-tocat al mig de l'escenari, una rotació constant entre els instrumentistes, tot completat amb uns salts espectaculars. Un ventaU de força, de dinamisme i de magistral perfecció rítmica va omplir de color aquesta nit de Torroella. l després del magnetisme d'aquesta actuació, el Festival va proposar un dia després la deliciosa presència del conjunt Nuova Compagnia di Canto Populare, un conjunt que, liderat per la veu de Fausta Vetere, ha recuperat i interpretat la música tradicional que ben segur amb el pas dels anys hauria quedat oblidada. Espectacle deliciós, bellíssim, amb una preparació exquisida de cadascun dels set músics i dos ballarins que integren el conjunt i que va omplir la plaça de Torroella de la llum mediterrània que inspira aquesta música popular. i en el Festival ha brillat una estrella amb llum pròpia, no hi ha dubte que aquesta ha estat Mischa Maisky; primer actuant com a solista en el Concert de Schumann, després amb un programa de música de cambra i, finalment, amb un concert dedicat a tres de les Suites de Bach -interpretades de memòria-, el violoncel-lis ta nascut a Rússia va constatar que el seu talent i el seu virtuosisme esdevenen un paradigma del panorama interpretatiu de les darreres dècades. En el Concert de Schumann, excel·lentment acompanyat per l'Orquestra de Cambra de Ràdio Praga dirigida per Vladimir Valek, Maisky va oferir una recreació de l'obra poderosa, enèrgica, brillant, en què l'apassionament romàntic -un dels seus segells interpretatius més distintius- es va apoderar de l'obra per oferirne el vessant més enèrgic i virtuós. Però Maisky, en aquesta obra escrita per Schumann l'any 1850, també té la suficient qualitat per endinsar-se en el món més poètic i refinat, en les sonoritats més subtils i íntimament profundes; és com si les dues personalitats schumannianes (Eusebius i Flores tan) s'haguessin congeniat per con- S EL MERCAT DEL MÓN, UNA PROPOSTA MOLT INTERESSANT. viure tot al llarg d'aquest concert i {er emergir el millor del seu talent. Maisky en va oferir una recreació memorable, sublim, en què el màxim lliurament artistic i respecte a l'obra emergien amb claredat en cadascun dels passatges. El darrer concert d'aquest Festival va estar dedicat a les Suites núm. 1, 4 i 5. L'obra paradigmàtica de tota la literatura musical reservada al violoncel sol és sens dubte el conjunt d'aquestes Suites de Bach. Musicalitat, tècnica, contrastos entre les danses, figuracions de gran demanda virtuosística, aquesta música té tot un univers que ha posat a prova els més grans violoncel·listes des que Casals l'exhumà. Certament, afrontar les Suites és, fins i tot per als grans mestres, un repte, i quan un d'aquests grans intèrprets en realitza una lectura, cal que la versió posseeixi un segell distintiu propi. I no només la indumentària amb què Maisky va vestir en cadascuna de les Suites -tot negre en la darrera suite interpretada, escrita en Do menor-. sinó que aquest signe d'identificació propi va quedar en tot moment reflectit en cada una de les sis danses precedides d'un preludi que integren cada obra. Maisky va oferir una versió marcadament romàntica de les Suites. Grans sonoritats, gran recorregut de l'arquet. gran majestuositat. La versió de les dues obres escrites en tonalitat major es caracteritzà per la seva força interior en què reflexió i profunditat se sobreposaven a una interpretació excessivament fluida i dínèmica. Maisky sembla anar a la recerca de Ja màxima profunditat de cadascun dels passatges, tot mostrant un versió summament pausada, amb dinàmiques de sonoritat que s'apropen al pianissimo en Ics sarabandes; evidenciant un domini de la tècnica enlluernador en el caràcter discursiu que posseeixen els preludis inicials; exposant un domini del ritme summament clar i controlat en les gigues amb què clouen aquestes dues Suites. Una versió menys emfasitzada i vehement quant a la interpretació rítmica dels passatges que propiciava un Bach d'una sobrietat i majestuositat interpretativa constant. Potser, per aquesta meditació i introspecció envers l'obra, quan Maisky va endinsar-se en la monumental Suite núm. 5 en Do menor, el caràcter i color musical que ja de per si queda copsat en el conjunt dc les danses de la partitura s'emmotllava més indiscutiblement a la seva premissa interpretativa. Sublim en la recreació de la sarabanda, majestuoós en l'allemande, d'un virtuosisme enlluernador en la recreació de la giga i de la couran te, de sonoritats exquisides en les dues gavotte i amb un sentit discursiu ple de contingut i interioritat en el preludi, així va anar discorrent una versió portadora d'un sentit emotiu netament romàntic i d'una mostra de la tècnica i de la manera de copsar el seu contingut musical que només és a l'abast de ben pocs escollits. El Festival, doncs, va cloure d'una manera brillant, com a reflex de l'alta qualitat artística i de l'èxit de públic i d'organització que ha estat una constant en l'edició d'enguany. 11 491 Programació al o er SESSIONS AL FOYER EL WilJian1 Shakespeare a la música Les altres facetes de Britten «En ocasió de Hamlet>• Octubre 2003 dia 8 «En ocasió de Peter Grimeso Febrer 2004 dia 3 "lli un~ Dl] Mc PE~ CA' l\lontsalvatge i Ravel, tangències Altres A-laria Stuarda «En ocasió de Maria Stuarda" Novembre 2003 dia 25 uEn ocasió de Babel46 i l'enfant et les sortilègesFebrer 2004 dia 25 Die 1Vinterreb;e l..~altre Elt•iatge rl'hirer11 de Franz Schubert «En ocasió de Macbeth• Abril 2004 dia 1 Jlacbeth Desembre 2003 dies 5, 1O i 14 ccEn ocasió de Cos/ fan tutte» Gener 2004 dia 3 v Serv•Catxn 902 ~3 33 SJ s.crv•canca com I Victorien Sal'dou a l'òpera «En ocasió de Tosca» Maig 2004 dia 28 08002 Barcolona PREUS See5ions al Foyer; 7,50€ Sessions Golfes: 18€ Homenatge a Dalí Gener 2004 dia 8 T llherència de \Vagner • En ocasió de Der Ring des NibelungetP Juny 2004 dia 19 Rt.~tn~na Sarah Walker Roger Vignoles Desembre 2003 dies 20 i 23 Maig 2004 dies 21 i 25 INFORMACIÓ Castra Uiva Sant Pau 7 Flavio Oliver Francisco José Segovia Abril 2004 dies 23, 24, 29 i 30 08002 Barcelona e nena \Vhite Christmas Telèfon 93 485 99 13 www.liceubarcetonn.com SALAFOYER peci dad def¡ Sj gran laca SESSIONS •GOLFES• Taquilles del Liceu La Rambla 61 ·69 tècri tod qu~ VENDA DE LOCALITATS Q l estil ta q pret teix piar l'an• liniJ li Bl Qu~ ( Lorenzo da Ponte a l'òpera TOl Gran Tt"atre del Liceu tivaJ ..t+M§i•iwij& Festival de Cadaqués Molt talent ' ' . pera poca tecnzca EL GRAN PIANISTA HONGARÈS GYORGY SANDOR VA DIR QUE una persona que té molt talent i poca tècnica és un afeccionat, i una persona que té molta tècnica i poc talent és un artesà". Ho VA 11 DIR COMPARTINT UNA TERTÚLIA PÚBLICA AL TEATRE PERROT- MoGRE QUE MODERAVA EL PERIODISTA SALVADOR ALSIUS AMB PERSONALITATS IL·LUSTRES DE LA CULTURA CADAQUESENCA I CATALANA EN GENERAL, ENTRE LES QUALS HI HAVIA L'ESCRIPTOR VICENÇ ALTAIÓ I EL PINTOR MoSCARDÓ. A questa frase serveix per mesurar el grau de qualitat que el Festival de Cadaqués ha demostrat aquest darrer estiu. Si per una banda, hi havia molta qualitat o talent quant als intèrprets participants, començant pel mateix Sandor -llegenda indiscutible del piano del segle xx, convidat des de l'any passat-, continuant per la violinista Yamei Yu, el London Gabrieli Brass En semble i acabant amb el Quartet Casals, és evident que Ja part tècnica o d'organització que compotta tot festival i que hi dóna el pes específic que mereix no estava a l'alçada del que ens tenia acostumats des de feia més de trenta anys. Sens dubte, ha estat un error flagrant, sobretot de les administracions locals, h·eure l'Orquestra de Cada~és de casa seva, sense la qual el Festival perd sentit i queda reduït a uns quants concerts del nivell de qualsevol altra localitat catalana que s'hagi esforçat a dur-hi algunes bo- nes figures del món musical. Un festival no és només això, suposa crear entitat pròpia i d'arrelar-se en el panorama cultural del país com una referència no només local, sinó també internacional. Això s'havia aconseguit, però una vegada més la mesquinesa de la ignorància ataca el poc de bo que es fa a Catalunya per a Ja música clàssica i torna a posar en evidència que encara ens falta molt de camí a recórrer per anibar al nivell de Ja vella Europa. G yorgy Sandor va demostrar als seus més de noranta anys que la força del gran artista està més enllà del temps i de l'espai i que la música és un llenguatge espiritual que s'ha de saber transmetre sense barreres, amb tot el coneixement i amb tota la generositat, anant al moll de l'os de la qüestió i no quedant-se en les petiteses de l'anècdota. Ho va ensenyar en el concert que va oferir tot sol el diu- o M .....a o. o o I .. 4(_, a: "'o o=» ze N ....... ._¡¡:) _ .....e:: oe:: ¡;; U-o A. k o rG ·~ o 4(~ 'U. A. Zo ~ rs~ ro "'o 61·~ t-u 0.. a: u z-a: t- C1J :a B:J Z> 00 -lli ~Q 111111 '0 ·o rG u-, a: a: s A. .... k o ~~ t.L. menge 10 d'agost a l'església de Santa Maria de Cadaqués, interpretant Ja Sonata en Do menor op. 111 de Beethoven, la Fantasia en Do major op. 17 de Schumann i les cançons i danses de Bartok que va aprendre directament del compositor, i de les quals va fer Ja lectura més veritable que es pugui arribar a escoltar mai. I també ho va ensenyar en els dos dies de classes magistrals que va ofetir a les menys de deu persones, per a vergonya nostra, que van pagar religiosament la quota d'inscripció de participant o d'oient. "Això només passa aquí", semblava que deien les butaques buides del Teatre PerrotMoore. Un exemple clar de massa talent i poca tècnica, d'allò que Sandor en diria "afeccionats'', Inscripció. informació i lliurament de partitures: Inscripcions: podran presentaMe les partitures fins el 30 de desembre de 2003 joventuts Musicals éie Barcelona Edat: podrà participar qualsevol compositor d'edat no superior als35 anys. Pau Claris, 139, 4g 1• 08009 Barcelona. España El Premi lnternacional Frederic Mompou consta de 4.500 €, edició de la partitura i estrena de l'obra. - Tel.+ 34 93 215 36 57 Fax. + 34 93 487 29 70 jmb@jmbarcelona.com wwwJmbarcelona.com I=., ---··-~altura : ~~~~~~ llllcw-..~ ~GI-~ 1( "11ÜID' ~o.n..lde....,... ~ 13 493 Jazz als Festivals Grec'03 i Mas i Mas Èxit del grup de Randy Brecker & Bill Evans i del comba de Herbie Hancock EL PRIMER MAS I MAs JAZZ FESTIVAL, ORGANITZAT PELS GERMANS MAS PER TAL QUE A L'AGOST BARCELONA NO ES QUEDI SENSE MÚSICA EN DIRECTE, VA OFERIR LA SEVA PRIMERA ACTUACIÓ AL LICEU. UN LOCAL ON SEMBLA QUE EL JAZZ N O HAVIA ENTRAT MAI. Fou, PER TANT, UN BON DEBUT. l UN BON TRUMFO. a proposta Mas i Mas és interessant. Com que després del Grec, Barcelona estava òrfena de música en viu fins al setembre, van pensar en la possibilitat de tirar endavant un festival jazzístic extensiu a diferents marcs ciutadans. Per exemple, La Cova del Drac, Jamboree i La Boi te -locals regentats pels Mas-, a part del Liceu, el Teatre Victòria i alguns locals més. Com que el públic va respondre a la crida, Mas i Mas ja han anunciat que, amb vista al2004, a part de jazz -on es tomaran a reunir diversos grups estatals i forans i estils interpretatius diferents-, hi podria haver actuacions de música clàssica. El concert del Liceu, que registrà una entrada molt acceptable, oferí el funky d'un com bo molt ben predisposat a fer gaudir el públic: Randy Brecker & Bill Evans Soulbop Band featuring Ron- L 14 494 nie Cuber, uns músics que fa temps que actuen plegats i que van deixar molt bon sabor de boca. En primer Uoc, perquè Bill Evans està en un moment exquisit de forma. Tot el que digué amb el saxo tenor va ser rodó. I palesà força, idees preclares, longitud de fraseig, so robust però a la vegada vellutat, i una disposició total i absoluta a ficar-se el públic a la but- ~ ~ MAs I MAs: UNA INICIATIVA QUE HA COBERT EL BUIT o' OFERTA MUSICAL DEL MES o' AGOST. xaca des del primer moment. Només intervingué en un tema al saxo soprano, però va ser una balada en què elseu lirisme assoli un nivell altíssim. Al seu costat, el trompeta Randy Brecker va estar molt bé. Encara que sense arribar a les magnífiques cotes expressives del seu company, va saber omplir les dues hores de música d'en· rabiats solos, potents i ardits. que s'a. deien d'allò més amb les exposicions del saxo tenor. En la balada indicada. estigué impecable amb la sordina. Brecker i Evans comptaren amb la presència del saxo baríton Ronnie Cuber. un tipus que en aquell context funky va saber puntejar i apuntalar el com bo amb mà mestra gràcies a breus i incisius comentaris. A l'hora dels solos, però, va demostrar que se sap la lliçó a les mil meravelles. La part rítmica de la banda, posseï· dora d'un groove prou potent i sinco· pat, anà a càrrec de Oave Kikoski (te· ciats), Mitch Stein (guitarra), Chris ~lin Ooky (baix) i Jonathan .Biake (bateria). De tota manera, si el septet hagués comptat amb un guitarrista més ago· sa rat i un bateria amb més capacitat t~ nica i expositiva, la proposta hauria pu· jat uns quants enters. el que fa al Grec, cal dir que vam assistir a quatre concerts jazzistics: Herbie Hancock Quartet featuring Bobby Hut· cherson; Wynton Marsalis Septet~ Chano Oominguez Sextet; l'OSC & ~li· che! Carnilo; i Eliane Elias Expanded Trio. Herbie Hancock obtingué un gran èxit al capdavant del seu comba. Aquat home continua en gran forma i se~bla que tot el que toca ba d'anar a mt;sa· Els seus conceptes poden ser mes 0 menys moderns, o més o menys agosa· rats. Però la manera d'oferir-los no cansa mai. Perquè es renoven sempre. I sempre diuen coses. I sempre són sug· gerents. Malgrat que estiguem parlant d'una suite llarguíssima, composta ~r q uatre o cinc temes, que •Hancock• ~~U· terpretà esplèndidament 1 que prac ca ment cobrí la primera part del con· coscert. A la segona, aparegué el fun/cy 31 P guí j Bo~¡ bavi El inte1 ra.B nin~ ~lj laqu es ni men exe~ tocru bop ta ni dava i, ca Òld~ autèt •ics i M quèt ren u cad don ~tro passE Jazz als Festivals Grec'03 i Mas i Mas tat d'altres improvisacions que no deiindiferent. Molt ben agombolat per Scott Coley al contrabaix i Tmy Lyne Carrington a la bateria -una de les poques dones que hem vist en el paper de drummer-, Hancock aconseguí un èxit rodó. Extensiu també a Bobby Hutcherson, amb qui Herbie ja havia col·laborat anys enrere. El que passa és que el vibrafonista interpreta sempre de la mateixa manera. És a dir, va al seu aire i sembla que ningú el pugui fer baixar del buno. Posseeix una tècnica extraordinària, amb la qual i gràcies al fet que Ics seves idees no són gens dolentes, assoleix moments realment impactants. Però, per exemple a l'hora del funky, es manté tocant igual que si ho fes amb un tema bop ode swing. És a dir, no s'encabrita ni es toma més percussiu. I això fa davallar el nivell de la proposta. Pel que fa al segon concert del Grec, í'4l dir que es presentava de la manera IDdicada perquè s'esperava que, en al&un moment, Marsalis i Chano toquessin plegats, cosa que ja havia passat en alguna ocasió. A l'hora de la veritat. \Vynton actuà només en un tema iiJlbel grup de Domínguez i aquest ho truamb el combo de Marsalis al tema fin~l. ~ix? sí, a la fi s'organitzà una autcntica¡am session amb tots els mú!ics a l'escenari. ~1arsalis i la seva gent - un septet en que tots estigueren impecables- oferiren un concert en què hi hagué una mi~ de tot: des de temes amh concep~ons més actuals que les habituals en tmmpeta, fins a una marxa dc carrer, passant per una mena de llarga suite i :;expr:ssions del bop. Però Wynton · nsorn amb nota molt alta. La seva ~e i incòlume tècnica li permet ofel!r~mpli ventall de dibuixos sonors: ira os, diverses inflexions, notes ra:!8rell ningú pidíssimes, i frases molt lentes en què, a vegades, La sordina també hj diu la seva. Però mai no es passa de la ratlla. I és per això que no va poder arribar al cum laude. Perquè li manca un punt de gemalitat i d'originalitat. Marsalis intervingué amb Cbano Domínguez en un tema del pianista gadità, "Nana para Marcel", dedicada al seu fill nascut fa poc a Catalunya, i en el qual el trompeta demostrà la seva extraordinària qualitat. No podem dir el mateix pel que fa al pianista. Fou l'actuació més grisa que li hem vist mai. Es repetí, va estar enfarfegat, no gens lú·ic, i ni "Las alegrías de Oídiz" ni els "Tangos del Garraf', tots temes seus, van arribar gaire amunt. La fus ió entre flamenc i jazz que preconitza Domínguez i que tan bons resultats li ha reportat i reporta, es quedà en una zona de ningú realment inaudüa. Fins i tot, en els temes que interpretà en solitari, tampoc no va estar a l'alçada de les circumstàncies. Cosa extensiva als músics del seu sextet. Gràcie.s a Déu, a la fi del concert, es revitalitzaren tots quan tocaren amb Marsalis i la seva gent. Però ja era massa tard. , com cada any -no podia fallarMichel Camilo va tenir la seva oportunitat al Grec. En aquesta ocasió, però, el pianista domjnicà es presentà amb l'OBC, dirigida pel seu titular, Ernest Martínez lzquierdo. L'orquestra interpretà Calidoscopi simfònic de Xavier Montsalvatge i "West Si- I GREC: MARTÍNEZ IZQUIERDO VA FER PARTICIPAR DEL SEU GOIG PER LA MÚSICA MODERNA. de Story: danses simfòniques" de Leonard Bernstein, sense el pianjsta. Que sí que ho féu en Concert per a piano i orquestra d'ell mateix, i en la Rhapsody in blue, de George Gershwin. Fou una sessió gairebé de jazz simfònic. Perquè aquests temes de Montsalvatge posseeixen una clara influència gershwiana, i l'obra original de Carnilo es mantingué en un terreny en què es van fer uns quants cops d'ull a l'univers del gran compositor nord-americà, a la vegada que també s'entrava en el de les músiques autòctones antillanes. L'OBC estigué molt bé sempre. Per- què Martínez Izquierdo va saber captar el fons de cadascuna de les partitures. I així, la interpretació de l'obra de Montsalvatge i de Csmilo fou molt reeixida, encara que la del pianista no sigui precisament una meravella. Com també ho fou, i molt, a l'hora de reviure temes de la mítica peJ.Iícula que Bemstein amaní amb una música extraordinària, absolutament actual. Finalment, Camilo exceJ.Ií en la també actualíssima Rhapsody in blue, en la qual l'O BC es lluí de valent. El pianista és un tècnic extraordinari. El que passa és que, moltes vegades, i especialment en el terreny purament jazzístic, aquesta tècnica se li gira en contra perquè arriba a marejar. Es aleshores quan apareixen els fortes incontrolats i quan el piano pot ser esbotzat sense compassió. Però si en el seu Concert ... Camilo va poder fer de les seves, en la Rhapsody... es va haver d'acoblar a la força als manaments del director i de Gershwin. Això sí, quan camilo se centra, és un pianista esplèndid. Per la seva banda, Martínez Izqwerdo demostrà que és un amant de Ja música moderna. I d'això en féu partícip la seva gent, de la qual va obtenir una gran prestació, ja que l'Orquestra mostrà un nivell altíssim de conjunció, brillantor i modulació en les quatre obres. ¡;;,¡ ¡;¡¡- = = ~ a E:i' 15' 228 L a decepció la constituïren Eliane Elias i el seu trio. La pianista brasilera -<lona de Randy Brecker- demostrà que sap tocar l'instrument. D'això, no n'hi ha cap dubte. Però també palesà que es quedava encotillada en unes concepcions i uns acords que només interessaven les dues octaves centrals. Perquè, especialment la mà dreta, amb prou feines va córrer. Curiosament, quan ho va fer, la cosa funcionà molt millor. Per tant, Eliane es repeti molt. Fossin estàndards o bé ritmes brasilers passats pel sedàs jazzístic. Cantà en dos o tres temes i la seva veu, que no és res de l'altre món, la modulà prou bé. O sigui, pensem que Elias sortí amb el fre posat. I això que presentava el seu últim disc, Everything I Love, del qual va fer propaganda un parell de cops. Al seu costat hi hagué dos músics que tampoc no van estar gaire fins. Al contrabaix, Marc johnson l'havíem vist en contextos molt diferents del que comentem i sempre ens havia convençut. Possiblement per ruxò, fins que no va començar a tocar bé, va passar més d'una hora. Per la seva banda, el bateria Satoshi Takeishi estigué sempre molt discret i no va catapultar en cap moment el grup. Però no calia. Perquè allà ningú no terua ganes d'estrènyer-se el cinturó. 15 495 D'òpera Viafgl~ Só t'A mlrg ic p(J/ col món de ròpera LLU 08~ Direcció d'escena TAÒ Joan Font (Comediants) ELj Producció VOD Gran Teatre del Liceu CI Espectacle al Teatrl! Polior~ma D ~ Novembre 2003 dies 22, 23, 29 1 30 Desembre 2003 dies 6, 7, 13, 14, 20 i 21 rss¡ CI LLU Hansel i Gretel* Pere i el llop d·Engelbel't Humperdinck de Serguei Prokófiev Direcció d'escena Direcctó d'escena Joan Andreu-Vnlh·é Enl'iquc Lanz Coproducció Producció Gran 1\>ah·e del Liceu I TeatrC" Nncionnl dl' Catalunya I Centre de Titelles dC' Lleida Gran Teatre del Liceu E~peclacle Febrer 2004 dtes 21, 22 i 28 Desembre 2003 dtes 6, 7, 13, 14, 20, 21, 26. 26, 27, 28 i 30 Gener 2004 dies 1, 2, 3 i 4 de Gioachino Rossini Direcció d'escena Tricicle Producció Gran Teatre del Liceu VENDA DE LOCALITATS Espectacle al Teatre Romea Taquilles delllcou la R.mbla 5 1·59 08002 B&teelona Abril 2004 dies 17, 18, 24 i 25 Mrug 2004 dies 1, 2, 8, 9, 15 i 16 de locel'tata * aVenda traWis d"'• c:anala de úntearnOnt "~<~da ~ Teotre Nacional de Catallmya. INFORMACIÓ Telèlon 93 485 99 13 www.~com (9 Gran Teatre del Liceu mter d'as~ ciad Se equJ fert~ si tor dific !itiv¡ dat E què 1 retro fra d La p etita Flauta Màgica linte de \V. Amadeus Mozart tote Dtrecció d'escena El Superbarber de Sevilla ~es.¡ tar Compañía Etcétera al Tcalfc N<tclonal de CaiAhlllya E ~ Joan Font (Comediants) fan ij Producció ~i Gran Teatre del Liceu Espectacle al Teatre Romea Gener2004 dies 17,18, 24,25 i31 Febrer 2004 dies 1, 7, 8, 14 i 15 !Un~ diq~ acap ~ :¡ ria D< mu5¡1 :~r~l ob D', bient aqu~ :~ bp Nova música catalana i... o Música per la pau SóN JA TRENTA, ELS ANYS QUE L'ASSOCIACIÓ CATALANA DE CoMPOSITORS (ACC) PORTA LLUITANT PER LA DIFUSIÓ DE LES OBRES DELS COMPOSITORS CATALANS -EN AQUESTS MOMENTS EL NOMBRE DE SOCIS ESTÀ P EL VOLTANT DE LA XIFRA DELS CENT CINQUANTA- I ES POT DIR QUE DES QUEBS VAN ESTABLIR ELS CICLES DE CONCERTS -PRIMER VAN ÉSSER LES MOSTRES, DESPRÉS ELS CICLES ANUALS- L'ACC ESTÀ llUITANT EN DIVERSOS FRONTS. P rimer, per assolir una promoció eficaç de la seva activitat entre el públic melòman que, malgrat la varietat de les ofertes programades i l'alt nivell dels intèrprets, mai no acaba de manifestar una regularitat tant en la xifra d'assistència, com en la de Ja presència dels mateixos associats. Segon, s'intenta una elogiable equanimitat quru1t a la varietat en l'or~rta o programació d'obres, compo~llors i intèrprets, i tot i així esdevé d.i~cil saber si la resposta creix posthvament o bé l'activitat s'ha quedat en una mena de zona morta en què ni s'avança ni tampoc, però, es retrocedeix... Podem parlar d'una xi~ d'assistents que oscil·la entre la lmtena i la setantena; podem dir que l~tes les obres que s'hi interpreten iOnacoltides amb inqüestionable calldesa i podem dir que els intèrprets fanta seva tasca amb veritable vocacilientusiasme. Amb tot, caldria pret:'ntar-se: on són Ja majoria de soctsque no assisteixen sistemàticament acap dels concerts? Per què no es fan ~tes al voltant de les obres que 1 ~1ten? Per què aquesta por a una ~bl7 ~ritica d'un coJ.Jega? ¿No sena ~osrhu que arran de les sessions mu~~ca!s se suscitessin diàlegs i conlmlersJes entre els socis, perquè no ~fan preguntes al voltant de les 0 re-s que s'escolten? b.D'alguna manera aquest és l'arnlent que ens agradaria trobar en ~u~t~ ~ova temporada de concerts ~UUn~tca q~e ha organitzat l' ACC, ~ sène ben mteressant i variada per Propostes que conté, tant d'estre- nes, com de música coneguda, que inclou compositors des de la generació dels fundadors fins a la de les més joves fornades, com també coneguts solistes i conjunts cambtístics. Així es palesa en la programació que tot seguit adjuntem. També, en aquesta edició d'Avuirnúsica, hi col·laboren solistes i membres de l'OBC en quatre recitals. Deixant per a més endavant el comentari de les activitats anunciades per al 2004, diguem que el cicle s'inaugura a l'Auditori del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona el dia 24 d'octubre amb un concert a càrrec de les Percussions de Barcelona i mitjans electrònics que, a més, compta amb la col·laboració coreogràfica de la ballarina Anna Criada. S'hi escoltaran una sèrie d'obres ben interessants signades per Lewin-Richter, Albert Llanas, Ramon Humet, Balboa i Barboza. El segon concert (dia 6 de novembre, Auditori de l'SGAE) estarà protagonitzat pel violinista Àngel Jesús García, actual concertino de l'OBC, artista que està participant molt activament en la promoció de la nova música, amb una tasca d'alt contingut virtuosístic i musical. Ainhod Arteta i Roge VJgDoles Diumenge 1 d'octubre a lce l 9 h llistòri d 'un soldat d'l gor StraVinsky Un clàssic sota la carpa d 'un circ Diumen ge 26 d loctubre a lea 19 h Trio Kandinsky Combatre la tirania Diumenge 2 de novembre a lea 19 h ...= iii Sh e va .:;!! ...¡;a·..... El, ...., Músiques del món en un crit a la pau Diumenge 9 de novembre a lesl9 h 228 Brundihar . Una òpera de nens1 i per a nens, de Hans Krasa 22 i 11tumeJ~glfZ3-' Lll:lfiJ!!I!Lif.tl,l.!Jei'nl!.ve.mlbre a lea 19 D ' altra banda, el Grup XXI que dirigeix Peter Bacchus toma a aparèixer amb un programa important en què figura música d'Albert Amargós, De Jong, Casablancas, Lara, Takemitsu i Rainspell. Pel nivell i solvència que el Grup XXI ha posat de manifest en anteriors actuacions esperem, amb veritable expectació aquesta nova presència ( 14 de novembre a l'Institut Francès de Barcelona). Es tracta d'un grup d'alt nivell interpretatiu, que Bacchus ha cohesionat i conjuntat amb resultats excel·lents. Un quartet de corda integrat pels solistes de l'OBC (Auditori de l'SGAE, 11 de desembre) es presenta com la segona coHaboració de l'OBC en la temporada de l' ACC, mentre que la Cobla Sant Jordi reapareixerà aJ MACBA (17 de desembre) amb un programa en el qual figuren composicions d'Oitra, RéliiDó, BoJiart, Blai, Amargós i MoraJeda. TéatreAuditorideGranollers CI TorraA i Bages, 50 08400 Granollers -Tel. 93 840 51 21 www.granollers.orflteatreauditori 17 497 MIKROKOSMOS Un premi per a un festival l poble de Cantonigròs fou famós, durant molt de temps, al marge de la situació i bellesa geogràfica, pels Concursos de Poesia que s'hi celebraven. Ara ho és, també perquè és el marc d'un Festival de Música que hi té lloc des de fa vint anys, i que és un dels més singulars i originals de tot arreu. Fa pocs mesos, el Departament de Cultura de la Generalitat atorgà el Premi Nacional de Cultura Popular al Festival de Música de Cantonigròs. Al veredicte, el jurat feia esment, amb tota justesa, de la dimensió artística d'aquest Festival. En aquest brevíssim apunt jo voldria destacar-ne la dimensió sociològica: el fet que els membres integrants dels grups que hi participen siguin acollits per famílies del poble i de Ja contrada. Aquesta és una bella manera de fer conèixer part de la nostra realitat i dels nostres costums a molts d'aquells que s'hi fan presents. Aquest Festival tingué dos artífexs principals: el director, el ja traspassat Àngel Colomer (la tasca del qual continua ara el seu fill Jordi), i el president, Josep M. Busquets, els quals, al començament hagueren de superar amb fermesa i habilitat absurdes reticències de figures destacades del món musical, especialment el coral. Uns plantejaments rigorosos i una gestió eficaç han fet d'aquest Festival un model singular i rellevant. D'ací l'èxit assolit, com ho prova el fet de la seva continuïtat anual, quan en principi era previst que fos biennal. En poques ocasions (o en cap) es deu haver produït un cas semblant. També cal fer esment de les famílies i els voluntaris que s'han implicat en el Festival, fins a fer-se'n un cosa pròpia. Per tots aquest motius s'ha esdevingut un miracle: fer d·un petit poble de la nostra geografia un referent d'una projecció que ultrapassa de molt l'àmbit europeu. El Palau de la Música Catalana rep la Medalla d'Or al Mèrit de les Belles Arts E ~ .§ e ~' ¡¡· 228 l president de l'Orfeó Català, Fêlix Mil/et, va rebre de Sa Majestat el Rei d'Espanya, Joan Carles I, aquest guardó, a proposta del Ministeri d'Educació, Cultura i Esport. L'acte, al qual també l'an assistir destacats representants de l'entitat, tingué lloc al Monestir de San ferónimo de Granada el passat 17 de setembre. E ....................................... Possible reunió de sis f~stiv~ls musicals gzronzns en un mateix nom ls festivals de música: CasteU de Peralada, Músiques de Torroella de Montgrí, Porta Ferrada de Sant Feliu de Guíxols, Músiques Religioses de Girona, Schubertíada de Vilabertran i Jardins de Cap Roig de Calella de PalafrugeJI estan estudiant, juntament amb la Generalitat de Catalunya, fórmules de coordinació i promoció conjunta amb la marca úmca de Festivals Musicals de Catalunya, Girona-Costa Brava. Els representants d'aquests sis festívals es van reunir aquest estiu amb el director general de Promoció Cultural, Vicenç Llorca, per tal d'establir les eines de promoció conjunta a l'exterior, la coordinació de les programacions i la possibilitat de coproduir al~ns espectacles. Entre les ptimeres !mies d'actuació que es van concretar, hi destacà l'encàrrec d'un estudi estratègic per conèixer tant l'impacte econòmic dels festivals com la tip9logia del públic que hi assisteix. Es prevista una nova reunió, a la qual es podria incorporar algun altre festival. E Dos cantants van ser premzats a Operalia 2003 espanyol~ n l'onzena ectició d'aquest cer· tamen que promou el teno: Pla· cido Domingo, i que va terur lloc el passat juliol a diverses ciutats d'A· lemanya, Suïssa i Aus tria, van resul· tar premiats dos cantants espanyols. La soprano Sabina Puértolas, dc 30 anys, va rebre el premi femen i de la categoria de sarsuela, mentre que el tenor Israel Lozano, de 28 anys, va obtenir el tercer premi (ex aequo amb el tenor dels EUA Jesús García). el premi masculi de la categoria de sar· suela i el premi del públic. La resta de guardonats van ser la soprano italiana Adriana Dam.ato. de 27 anys, amb el primer ~re~1; el ~e· nor albanès Giuseppe G1pah, de .lO anys, amb el segon premi, i la soprag no dels EUA Jennifer Chec~. de 2. anys, i el bariton itali~ Mano Cassi, de 29 anys, amb prem1 en la catcgo· g . ria de sarsuela. El concert final va temr lloc el 2 de juliol, a l'illa Maina u del llac ~?ns· tança d'Alemanya. amb_ la pa.rtiCip3· ció dels set guanyadors 1Plac1do Domingo. E Els fructífers 60 anys d'Albert Sardà mb motiu del seu seixantè aniversari. el col·lectiu de Compositors dc I'ECCA d'Alcoi, amb la col·laboració del crític musical i escriptor J. Guerrera Marrin, el clarinetista Eduard Terol i la pianista Sílvia Gómez, ha organitzat un homenatge al compositor barceloní Albert Sardà. L'homenatge ha consistit en l'encàrrec de dues obres per a clarinet i piano a Albert Sardà i Jaime Botella, una gira de quatre concerts per Alcoi, Valladolid, Barcelona i Andorra, en què seran estrenades aquests dues comandes, a més d'interpretar-hi composicions de Brotons, Guinjoan, Sole1~ LewinRichter, mentre que José Guerrero Martin hi pronunciarà una conferència, en la qual, amb el títol "Albert Sardà, una actitud antela vida", exposarà l'aportació del compositor a la música del nostre temps. Aquest homenatge s'inicià el pas- Troballes d'estiu A uan un va a un dels festivals importants, espera trobar-hi grans interpretacions musicals. Si les hi troba, entra dintre de la lògica de les expectatives; si no, ve la decepció. Per això m'agrada molt també espigolar d'aquí i d'allà, deixar-me caure sense referències gaire precises per algun concert o recital, i més si se celebra fora de Barcelona. Doncs bé, aquest estiu m'he trobat amb unes quantes perles fora dels grans festivals. Cronològicament, el primer gran moment el vaig copsar al Festival de Sant F1Uitós de Bages. on una de les seves ànimes, la mezzo Mireia Pintó, va fer una fabulosa interpretació del "Nacqui all'affano ... " de La Cenerentola rossiniana. Friso per sentir-li el rol complet. Pocs dies després, a Vilassar de Mar, I'Orquestra de Cambra del Maresme que dirigeix Jordi Colomer, a pmi del bon gust en rescatar una peça de l'oblidat pare Robert de la Riba -una excel·lent Cantilena per a cordes-, va donar de manera impecable el Concert per a flauta, arpa i orquestra ell Do majo" K. 229 de Mozart. La solista de l'orquestra, Marta Lorenz, el va tocar amb la naturalitat que cal en aquest compositor i va establir un diàleg encisador amb l'arpista Aïda Aragoneses. El dia 8 d'agost vaig assistir, a la Fundació Palau de Caldes d'Estrac, a un veritable recital de Lieder del segle xx a càrrec de l'actriu Ester Formosa i del pianista Maurici Vil lavecchia: cançons de Paolo Conte, Marisa Sannja, Jordi Guardans, Atahualpa Yupanqui. Amèlia Muge, Manos Hadzidakis i Teresita Femandez -impressionant el títol Lo Feo- van ser desgranades de manera òptima amb un suggerent fil conductor. L'endemà, a Sant Joan de les Abadesses, Rosa Mateu ens va captivar amb una Complanta de l'òpera El comte Amau de Felip Pedrell. I potser la guinda va ser -sobre el concert amb l'OBC o l'Auditori ja vam sentir el que esperàvem- el bis que Michel Camilo va donar d'un tema de Gershwin. Va valer per tot. Q sat dia 6 de juny a Alcoi, on també tingué lloc, concretament a la seu del Col·lectiu de Compositors de l'ECCA, un sopar d'homenatge. La gira prosseguirà a Valladolid el elia 27 d'octubre, al Conservatori Municipal de Barcelona el3 de novembre i finalitzarà el dia 4 de novembre a l' Institut d'Estudis Musicals d'Andorra. ..,.................................................................. ...... Josep Carreras, doctor honoris causa per la Universitat de Coïmbra E l passat 3 de juliol el tenor barceloní Josep Carreras va ser investit doctor honoris causa per la Univesitat de Coïmbra a instància de la Facultat de Medicina. És la primera vegada que aquesta institució atorga la distinció a una persona aliena al perfil professional mèdic. En la referència als mèrits del cantant català, hom remarca la seva contribució a la medicina tant des del vessant professional com mitjançant la Fundació de lluita contra la leucèmia establerta a Barcelona; i també per la seva llarga relació amb el país portuguès o la seva conttibució a miUorar les relacions culturals entre Espanya i Portugal. A l'acte, hi van assistir autoritats de Ics universitats de Coïmbra, Lisboa i Porto. ................................................................... ........ ... Corrigenda . Inés Moraleda interpretà Carmen en el Curs Internacional d'òpera a mezzosoprano catalana lnés Moraleda va interpretar la protagonista de l'òpera de Bizet en el Curs Internacional d'Òpera de Joventuts Musicals d'Alemanya, que va tenir lloc del 23 de juliol al 3 d'agost (nou funcions), al Castell de Weikersheim. En la selecció dels rols de Carmen, hi van participar gairebé 400 cantants internacionals. Aquest curs d'òpera és un dels projectes més destacats per a la promoció de joves cantants que promou la branca alemanya de la Federació Jntemacional de Joventuts Musicals. Inés Moraleda ha estat membre de Ja companyia estable del teatre austríac Ttroler Landestheater d'lnsbruck, amb direcció artística de Brigit te Fassbaender, la temporada 2002-03. L A la informació titulada "Els compositors supermúsics presenten la música i els jocs de La flauta màgica", signada per MPS i apa· r~guda a la pàg. 19 del núm. 227 d aquesta publicació, apareix una fotografia que no correspon a l'o· bra esmentada. La fotografia que reproduïm aquí és la que correspon a l'obra de David Puertas, Ronna Crespo, Quique Soler i Cares Navarro. sa1 per JORDI MALUQUER 228 ~. ~ e EL §!. s 5 Atorgat el Premi de Composició Rainbow n el marc del XV Festival Europa Cantat Barcelona 2003, el passat juliol, es va concedir el Premi de Composició Rainbow de la Fundació Jan Vermulst d'Holanda. Els dos premis que es concedien, el del públic i el del jurat especialitzat, estaven dotats amb 500 i 1.000 euros, respectivament. El primer premi va ser per a l'italià Francesca Milita amb la peça Bille Nicht, i el segon va ser per al suís André Ducret amb la composició The PREMI SGAE DE SARDANES. Convocat per l'SGAE i la Fundación Autot hi poden participar tots els compositors membres de l'entitat (excepte el guanyador de la darrera edició, membres de la junta directiva de l'entitat i personal que hi treballa) amb un màxim de dues obres originals i inèdites. S'atorgarà un premi de 3.000 euros i dos accèssits de 900 euros cadascun. La data límit de presentació d'obres és el dia 31 d'octubre de 2003. Més informació: fsitjes@sgae.es. Rainbow. fil CONCURS INTERNACIONAL DE MONTREAL DE JOVENTUTS MUSI· CALS. Convocat per Joventuts Musicals del Canadà, i dedicat al cant, el violí i el piano alternativament, l'edició de 2004 és dedicada al piano. Hi poden participar tots els pianistes entre 16 i 28 anys el dia I de gener de 2004. Hi haurà tres proves i SIS premis entre 25.000 i 3.000 dòlars canadencs, a més de quatre premis especials entre 5.000 i 2.500 dòlars canadencs. La data límit d'inscripció és el dia 16 de gener de 2004. Per a més informació i obres que cal interpretar, afe: info@jeunessesmusicales.com. lntemet: www.jeunessesmusicales.com. E Les quatre obres finalistes van ser interpretades pel jove Cor Nacional d'Holanda, que està format per una vintena de noies, dirigides per Wilma Ten Wolde. Els altres compositors participants eren l'holandès George Bretz i el belga Laurent Beeckmans. BECA D'AMPLIACIÓ D'ESTUDIS DE COMPOSICIÓ I D'INTERPRETACIÓ MUSICAL. Atorgada per la Fundació Güell per a l' any 2004, hi poden optar tots els titulats o diplomats en conservatoris catalans amb un màxim de 29 anys d'edat. La beca serà per un import de 4.000 euros. La data limit de presentació de sol·licituds és el dia 31 d'octubre de 2003. Més informació: Fundació Güell. Pg. Isabel li, 1, Casa Llotja, 2n pis. 08003 Barcelona. Tel.: 93.319.24.32. Fax: 93.31 9.02.16. A/e: racbasj@suport.org. lnternet: www.ba-stjordi.org. Ramon Barce, medalla d'Or del Círculo de Bellas Artes l passat 19 de setembre va ser lliurada al compositor Ramon Barce la Medalla d'Or del Círculo de BeiJas Arles de Madrid. Ramon Barce _és un del~ compositors espanyols més ~estacats d~ l'anomenada _Gen~ra~ió ?el 51. Afí a l'est~· tica experimental sorg¡da despres de la Segona Guerra Mund1al-fou de1xeble de Messmen 1 L1ge1:1 a Darmstadt-, es autor d'una obra molt personal a cavall del dodecatonisme i dintre d'un expressionisme atonal. L'any 1990 va ser jurat del Concurs de Composició Eduard Toldrà instituït per ~catalunya Música/Revista Musical Catalana". E DEL SEU AFFM. 228 Sr. Bartomeu Bardagí, il·lustre tenor i filòleg Estimat amic: Gairebé trenta anys de coneixença i d'estima per$onal autèntica em fan molt difícil el tractament fotmal de vostè. Perquè a més, el seu tracte jovial, el seu capteniment distès, la seva capacitat per aplanar g¡·aons de convivència, afavoria un molt immediat clima de confiança. D'antuvi he de dir-li que no sap com lamento no haver-lo pogut sentir cantar en directe, més enllà de les entranyables transmissions radiofòniques des del Gran Teatre del Liceu que conduïa el meu amic Joan Lluch. Des d'un escenari en el qual vostè va viure -segons que m'havia contat manta vegades- una munió d'hores felices i lluint, segons evidències fiabilissimes que en tinc, unes qualitats canores de gran alçària. D'una alçària artística que si hagués anat acompanyada per la física, ben segur que li hauria afavorit una trajectòria artistica de major ambició, per damunt dels papers de comprimari, els quals va servir amb una digníssima volada artística. I dic volada i no ambició, perquè aquest és un mot que no escau gens al seu tarannà. Un tarannà, o una manera de veure les coses, de viure la vida i de comportar-se que sí que he tingut ocasió, i privilegi, de conèixer i gaudir. I que se centrava en una innata capacitat per projectar bonhomia i contextos relacionals d'una gran convivencialitat. I això tenia el seu origen molecular en un sentit finíssim de l'humor. D'un humor genuïnament català. obert i franc recolzat a llevar transcendència a gairebé tot, començant per vostè mateix. Vostè no va tenir ni el més lleu bri d'un dels vicis que més detesto, no saber riure's d'un mateix, perquè ho considero senyal inequívoc d'esperit corsecat, eixarreït i egoista. Lluny d'això, el seu humor fresc i blanc, agut, refinat i intcl·ligent, mai no ofenia l'altri, mai no fiblava ni dei- 20 xava el mínim rastre possible d'amargor. Tot s'aprofitava i tot era a major honra del goig de viure o, si ho vol així, dc la creació d'endorfines com s'ha descobert més o menys recentment. 1 que es veu que és quelcom enormement saludable. Potser per això, sense ésser-ne conscient, ha estat capaç de viure 88 anys, i fins al dan-er moment, com em va dir el seu mateix fill Pere, amb una clarividència mental absoluta. Per això també mai no es va acomplexar actuant envoltat dc gegants ge1mànics en una versió wagneriana liceista, perquè si vostè no era alemany era "re-nano". I no li recava reconèixer que quan queia, queia tan "curt com era", per situar dues entre la infinitud de mostres possibles del seu vast mostrari d'acudits creats per la seva inesgotable i relaxada imaginació. Per això quan en el funeral l'oficiant, seguint els P:<" tocols discursius rígids i gens individualitzadors. va msistir en l'esperança del perdó celestial, jo em pregunta· va: què se li ha de perdonar, al senyor Bardagí? ¿Haver estat un cantant honestíssim, segur i brillant? ¿Hav~r estat fidclíssim amant del seu país? ¿Haver estat un filoleg de notable entitat i Jigor? ¿Haver-se dedicat tothora i de manera natural a crear bona convivència arreu on trepitjava? Jo estic segur que des d'on sigui, el seu llibre de records i vivències, tan celebrat ja fa temps, és de lectur~ obligada per la capacitat que té de fer feliç tothom q~I el llegeix. l que Ics seves demostracions canores al LIceu, arreu o a Mataró, on cada any acudia a cantar I~ Missa de Ics Santes, són d'audició delitosa pels seus pn· vilegiats estadants i ara companys eterns. Del seu affm. Jaume ComeUas Premi Internacional Frederic Mompou La 25a edició proposa una obertura de caire internacional a celebració del SOè aniversari de Toventuts Musicals de Barcelona ha estat el motiu que ha promogut la internacionalització del Concurs Frederic Mompou, que des de 1979 s'ha convertit en una platafotma de difusió de la creació de joves compositors d'arreu de l'Estat espanyol. Referents dins de l'àmbit de la composició contemporània, com Salvador Brotons, Joan Albert Amargós, Benet Casablancas, Agustí Charles, Jep Nuix, entre d'altres -tots ells guanyadors de diverses edicions del Premi Frederic Mompou-, certifiquen la qualitat d'un concurs que ha motivat la difusió, des de Catalunya, de l'obra de figures actualment representatives del panorama musical nacional. El secretari del concurs, Miquel Badal, explica que actualment el concurs passa per un procés d'expansió necessari i natural, tenint en compte l'evolució social id'intercanvi que s'està vivint en l'àmbit europeu. '~L'o­ rigen del concurs queda emmarcat a la ciutat de Barcelona, però a11iat es va crear una xarxa d'àmbit estatal. Ara el projecte s'amplia amb una obertura europeista, fet que considerem irnportant tenint en compte w1 dels nostres màxims objectius: aconseguir que la música contemporània tingui una entrada normal en els circuits musicals." Així, es tracta d'un projecte que aspira a una futura consolidació. "Aquest any fem un salt qualitatiu i esperem que ens porti més enllà", afirma Bada I, que albora considera que el fet d'obrir portes a nous compositors d'àmbit internacional no suposarà un element negatiu per a la difusió de la música del nostre territori. "De la confrontació sorgeix l'estímul. A més, el fet d'elevar el rang del concurs pot ser un tret benefactor, ja que sorgeix la possibilitat de crear vincles que donaran més sortida a la música dels joves compositors del nostre territori. " L L a qualitat del jurat ha estat un altre dels elements que han permès projectar una consolidació en , clau de prestigi i ressò nacional. Aquesta edició, pero, presenta una novetat, la incorporació de músics e~trangers. "Aquest fet és important, ja que la presènCia d~ professionals de fora formant part del jurat permetro la difusió del concurs dins la xarxa intemacional?, apunta Badal. Antoni Ros Marbà, Joan Guinjo- an, el madrileny jesús Rueda, l'argentí Martin MataJan, juntament amb el finlandès Magnus Lindberg o el francès Ivan Fedele -ja que encara no s'ha establert qui serà el cinquè component del jurat- seran els encarregats de decidir quina és l'obra guanyadora de la vint-i-cinquena edició. L'esh·ena de l'obra guardonada és un dels màxims incentius que ofereix Joventuts Musicals de Barcelona als joves que s'inicien en un camp que ofereix certes dificultats des d'una perspectiva de projecció. "L'obra guardonada és programada en els diversps concerts de la Xarxa de Músiques a Catalunya de joventuts Musicals", afirma Bada!, i afegeix que per complir amb la filosofia de l'organització, que ve marcada pel concepte de difusió, es convoca la composició per a una formació inshumental ''més o menys estabilitzada, per tal de garantir un cert ressò i continuïtat''. U n altre dels elements diferencials del concurs, que alhora incideix en l'interès de convertir-se en suport i punt iniciàtic de la trajectòria de molts dels aspirants, és la voluntat de crear un mecanisme que, segons Miquel Bada!, possibiliti la difusió de certes obres durant el temps. "Tot desvinculant-nos del que seria la línia funcional d'un concurs, nosaltres hem creat un arxiu on es recopilen totes les obres que han participat al Premi Frederic Mompou tot al llarg de la seva història. Aquest fet és significatiu, ja que tots els exemplars són a l'abast de les formacions que puguin estar interessades a donar sortida a alguna de les composicions. " L'edició de la partitura guanyadora és un altre dels trets característics que ofereix el Premi Frederic Mompou. "Es un factor més a favor de la difusió. Els últims anys hem perfeccionat el mecanisme d'edició i l'hem professionalitzat," diu Bada!, que alhora explica que compten amb la coJ.Iaboració de l'Editorial Boileau. Donar a conèixer nous talents i facilitar-ne Ja incorporació al mercat internacional forma part del nou repte plantejat des de Joventuts Musicals, que any rere any treballa per impulsar Ja música contemporània i crear un espai que doni cabuda a nous compositors. Izaskum Argemí Jordi Savall, candidat als Premis Grammy L a versió discogràfica del CD de La Capella Reial de Catalunya i Le Concert des Nations dirigits per }?r~i Savall amb el Requiem a 15 i La Batalla a JO de Hemnch lgnaz Franz von Biber enregistrat a la catedral de Salzburg ha optat a pt·emi en la quarta edició d'aques~s guardons. Anteriorment }ordi Savall ja havia estat nommat a aquests premis en les edicions de 2001 i 2002 dels Grammy Llatins . .~0 aquests moments es compleixen cinc anys de lacre- plars, amb un total de 28 títols enregistrats i 136 guardons, ~ 10 pel mateix Savall i Montserrat Figueras del segell Alia entre els quals el Diapason d'Or, Choc du Monde de la Muox, que durant aquest període ha venut 750.000 exem- sique, Giorgio Cini, etcètera. 21 50/ En la mort de Joaquim Homs MALGRAT ÉSSER BEN CONSCIENTS QUE EL NOSTRE PAS PER AQUESTA TERRA ÉS PURA TRANSICI Ó VERS UN ENLLÀ DESCONEGUT I TANMATEIX ANUNCI AT AMB PERSISTÈNCIA, LA MORT SEMPRE ENS SOBTA, ÀDHUC DI RIA QUE ARRIBA SEMPRE DE MANERA INOPORTUNA I ENS SORPRÈN AMB UN CANVI IMPREVI ST DEL NOSTRE PAI SATGE -EN AQUEST CAS MUSICAL-, EL QUAL o' ALGUNA MANERA ENS SEMBLAVA INALTERABLE I FIXAT PELS TEMPS DELS TEMPS .. . en cert, Joaquim Homs constituïa una referència orientadora i a la vegada atorgava validesa i personalitat al nostre món musical. Ara haurem de cercar altres referents per omplir el buit que ens deixa amb la seva absència ja defmitiva... Efectivament, als 97 anys -gairebé un segle d'existència- ha mort el nostre compositot~ aquell que, sense pretendre-ho, ni imposar-ho, va obrir camins per a l'expressió musical del nostre temps i de les nostres idees, va buscar amb exigència insubomable la continuïtat del desenvolupament del nostre ati musical -no pas uns models per lluir d'avantguardismes, ni tampoc acontentant-se a seguir anquilosat en una tradició que justament quan eU naixia (1906) estava entrant en crisi. Una crisi que ell, amb tota sinceritat i humilitat, va resoldre a la seva manera, deixant de banda la seva erudició i el seu coneixement d'una tradició desenvolupada al llarg dels segles, és a dir, escoltant solament el so que li imposaven el seu esperit i Ja seva veu, i que, originant-se en el seu pensament, ell desitjava comunicar i ferne partícips els seus coetanis. Certament, s'ha parlat i s'ha considerat Joaquim Homs com un dels primers, per no dir el primer compositor que va cultivar a casa nostra i a la península el dodecafonisme sch6nberguià; tanmateix, tot i admetent la importància d'aquesta particularitat, la grandesa compositiva de Joaquim Homs és molt més pro- B 22 502 amb grans inversions econòmiques, amb conceptes propis de la indús· tria, de les mercadotècnies i de l'in· tercanvi. a mort Joaquim Homs, un artista d'aquella categoria solament assolible pels grans genis, i com a tal sempre incòmode per a la nostra societat, tan pendent dels impactes propagandístics amb tot el que generen de contrasentits flagrants, com pot set~ en el cas d'Homs, honorar-lo des funda, ja que són la seva llibertat de estaments públics amb homedels criteri i Ja seva independència per esnatges i distincions i, en canvi, gaitablir el seu codi musical personal i rebé sistemàticament oblidar-se d'in· intransferible a fi d'expressar-hi la cloure la seva música en les temposeva visió cosmològica i humanístirades de concerts oficials (l'Or· ca del nostre temps, els trets que proNacional d'Espanya, per questra porcionen i atorguen qualitat, emoexemple, des de la seva creació fins ció i transcendència a la seva obra. avui, no ha interpretat mai una obra Ell va triar el seu camí i hi va transimfònica seva) . Amb motiu del seu sitar sense dependre de modes i doctraspàs, amb més afany d'ésser els hines imperants. D'aquí que, fins on primers a donar la trista notícia que li va ésser possible, va anar fent la no pas d'inf01mar els lectors, s'han seva feina, sense intentar imposar escrit articles farcits d'errors refe· pautes, ni cercar la notorietat públirents a Ja seva formació i producció, ca. tot incrementant a xifres inassolibles creació d'obres d'un compositor la eritablement, Homs ha esque, en el seu cas, més que el nom· tat un treballador que ha bre el que compta és el fet de voler desitjat pr~~u.nditzar en la trobar la seva veritat i comunicar· seva vocac10 1 per aquesta la a qui la volgués escoltar... raó va ésser discret a l'hora de mosTanmateix som en uns moments trar les seves habilitats i potser per hem de mostrar al món, sigui que aquesta causa podem dir que Homs, com sigui, una grandesa en els afers tot i gaudint d'un ben guanyat presculturals· és a dir l'Estat i els esta· tigi i respecte per la seva posició d'inments m~sicals (~ircuits concertis· dependent, d'estar al marge de motics, els qui vetllen per la propietat des i d'estètiques, ha estat un aJ1isles obres, els mitjans de com~· de ta excepcional, diffcil d'acceptar i de nicació amb els seus crítics que mes valorar en tota la seva dimensió. aviat són agents de publicitat, ~ls.re· Ben cert, ell ha estat una mena de presentants arttsncs. músic no gens fàcil etc.) que impul· d'abastar i fins dila política mu· sen ~ 1' amb ria d'escoltar sical del país ploVA TRIAR EL SEU l'actual escala de ren inconsolable· valors, més incliCAMÍ I HI VA TRANSIment la pèrdua nada a l'espectadels seus artistes. DEPENDRE SENSE TAR cularitat i a la idoi en canvi els te· latria de les figures DE MODES NI DOCTRIanys i panys. nen i les obres generadir f¡ns 8 la no per ~ IMPERANTS. NES ~ des amb llançamort dels segles. ments publicitaris, V H 19j de¡ 1"8 i dat ~ gu· ~CI ~~ iu s'in bc Vat l'in Prir tabl seg ap~ t1cl CQJi i- l- ~ -. 1r u E e (I msilenci. Se'ls omple de medalles i honors, però tanmateix ningú no és capaç d'establir uns canals on simplement els nostres músics puguin treballar en el seu art sense cap altra mena de problemes que els que genera simplement i exclusiva l'activitat creadora ... D eixant de banda aquestes qüestions i, a tall de recm·datori de quina ha estat la trajectòria vital d'Homs (Barcelona, 21 d'agost de 1906-9 de setembre de 2003), podem dir que impulsat pel seu pare va iniciar l'estudi del violoncel a l'e~t de vuit anys; l'any 1921 obtenia sunultàniament el titol de batxiller i el de professor de violoncel. Tot seguit comença la carrera d'enginyer, ~ra que desplega una activitat mu~e<~l com a violoncel·lista, ja sigui l~rm~nt duet amb el pianista Pere ~allribera o bé integrant-se en con~-n~s .cambrístics. En aquests anys Smtcla de manera autodidàctica en ~co?Jposició i en l'estudi del piano. ~-am1stat amb el violinista Eruic Roig Imtrodueix en el coneixement dels PFinc_ipals corrents estètics que s'estableiXen i desenvolupen en l'art del segle XX. El 1925 escriu els Nou apunts per a piano personal i breu CI I b ' conceptes esee en allunyat de colàs. lles · i ja revelador d'aquell caràcfertntirnista i expressiu que marcarà tota la seva producció posterior (que assolirà la xifra de 250 obres). El 1929 escolta la música de Robert Gerhard i adquireix el convenciment que només aquest compositor pot ésser el seu mestre. Amb ell estudia a partir de 1931, tot establint-se entre mestre i deixeble una ferma relació amistosa. Aquest mateix any Homs escriu el Duo de clarinets, que és una prirneTa temptativa dodecafònica. El 1934 coneix la pintora Pietat Fornesa i Alvinyà, amb qui conh·au matrimoni l'any 1937. Fan el seu viatge de noces a París, aprofitant que en el XV Festival de la Societat Internacional de Música Contemporània se li estrena el Duo per a flauta i clarinet (1936). El 1939, en l'edició XVII del Festival de Ja SIMC, a Varsòvia li estrenen el seu Quartet per a cordes núm. 1. Acabada la guen·a civil, és sancionat per no haver passat a Ja zona nacional amb motiu del seu viatge a París, tot obligant-lo a residir a València (1939-42), on, a més de compondre el Quintet de vent, la Sonata per a violí i la Suite d'homenatges per a guitana, escriu la primera versió del cicle Ocells perduts per a veu i piano arn b textos dc R. Tngore, com també algunes obres de signe religiós. Del 1943 és Ja seva Missa per a cor mixt. El 1944 la pianista Pauline Marcelle ü estrena al Palau de la Música Catalana les Variacions sobre un tema popular català, i en fa la versió orquestral el 1948. En la dècada dels cinquanta Homs adopta el sistema serial (Polifonia per a instruments d'arc, 1954), i manifesta que la sèrie dodecatònica és no sols la base i la disciplina per garantir la coherència de la seva música, sinó també el mi~à per desenvolupar la seva imaginació. També en aquesta dècada posa música a la poesia de Salvador Espriu, Cementiri de Sinera (1952). En el XXX Festival de la SIMC d'Estocolm, hi estrena el Trio per a flauta, oboè i clarinet baix (1954) i el 1958 escriu les admirables Tres invencions sobre un acore/ per a piano. En el decurs dels anys seixanta escriu, enh·e d'altres, Mrs. Death amb text de Salvador Espriu, la Polifonia per a 11 instruments, els Quartets núm. 5 i 6 i, profundament trasbalsat per la mort de la seva muller (7 de maig de 1967), escriu Presències per a orquestra (Premi Ciutat de Barcelona, 1968) i l'Octet per a instruments de vent. Especialment commogut per les morts de Robert Gerhard, el seu mestre i amic, i de Joan Prats, l'amic amb qui col-laborà estretament en les activitats del Club 49 i Música Oberta, els dedica respectivament el Quintet de vent núm. 2 i Música per 11 (1971). El 1972 inicia la creació d'una sèrie de Soliloquis, en els quals, sigui per mitjà del piano, del conjunt cambrístic o bé de l'orquesh·a, el compositor imprimeix una tensa expressió a la seva música, tret que també es manifesta en la seva Simfonia breu, datada el 1974. J a entre 1980 i 1996, en el darrer tram de camí (parafrasejant el títol del seu discurs d'ingrès en la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Jordi -llegit el 1989-), Joaquim Homs escriu diverses obres de caràcter biogràfic, com les pàgines simfòniques: Biofonia (1982), Derivacions i Memoràlia (1990), i també Rhumbs (1988) per a conjunt instrumental, on apareixen citacions d'altres obres escrites durant la seva vida, a més d'una notable quantitat de composicions que, o bé estan dedicades a amics i a familiars desapareguts o bé donen a entendre la presència de records entranyables en el seu pensament musical. En definitiva, la seva vasta obra és un patrimoni de la cultura catalana que pel seu veritable humanisme i per la seva irrevocable vocació d'autenticitat ha d'ésser un exemple que cal seguir. 23 503 Onze joves intèrprets debuten al Palau Laia COM JA ÉS HABITUAL, LA REPRESA DE LA TEMPORADA DE CONCERTS A LA TARDOR ENS Puig PORTA EL CICLE DE JOVES INTÈRPRETS DE LA FUNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA MúSICA, EL PRIMER PALAU, QUE ENGUANY ARRIBA A LA VUITENA EDICIÓ AMB LA TENDÈNCIA QUALITATIVA ASCENDENT QUE HA MARCAT ELS DARRERS ANYS. ls quatre concerts del cicle tindran lloc els dimecres dies 1, 8, 22 i 29 d'octubre, a les 19.30 h, i el concert de cloenda, amb l'actuació de dos dels intèrprets premiats l'any anterior -la vioHnista Elena Mikhaïlova i el pianista Juan Carles Rodríguez-, el dia 21 de novembre a les 21 h, en la ja tradicional Festa de la Música. Un concert simfònic, amb la col·laboració de l'OSV, inaugurarà el cicle amb tres concerts emblemàtics: de C. Saint-Saens, M. Bruch i M. Ravel, que seran interpretats respectivament per Laia Puig (violoncel), Katia Novell (violí) i Arrate Monasterio (piano). El segon concert portarà per primera vegada en el cicle la presència d'un clavecinista, el madrileny Yago Mahugo, i es clourà amb un recital de violí de J01·dan Tejedor, primer premi del Concurs Permanent de JJMM d'Espanya. En el tercer concert, l'arpista valenciana Maria Jesús Avila acabarà la seva intervenció amb una interessant obra per a arpa i percussió del canadenc R. MUt-ray Schafer, The Crown of E Raúl fiménez Ariadne, i el pianista Jordi Fanan, guanyador del Concurs Ricard Viñes de Lleida, interpretarà obres d'Scarlatti, Liszt i Ginastera. Amb l'Orquestra de Cambra de Granollers, intervindran en el quart concert la clarinetista Laura Ruíz (Concert núm. 1 deL. Spohr), la guitarrista Lola Rodríguez (Concert de Villa-Lobos), la soprano mexicana Claudia Rodríguez (motet Nocturna ProceLla de D. Tenadelles, un compositor català del segle X:Vlll que féu una brillant canera a Itàlia) i el pianista Raúl Jiménez (Concert núm. 21 de Mozart). Tot i que El Primer Palau és ideat com un cicle de concerts coherent i atractiu per al públic, els seus intèrprets participen també en un concurs que compta amb premis de considerable enverga- dura econòmica i ofereix opor· tunitats de projecció púbHca pos· terior als guanyadors, un concurs atípic en el sentit que hi concor· ren instruments i repertoris molt diversos i que evita la freda sen· sació d'un concurs convencional i miHimetrat, ja que els aspirants s'abstreuen de la sensació de can· didats amb la calidesa del con· tacte amb el públic. a resposta de públic ha estat fins ara extraor· dinàriarnent satisfa~tò· ria, quant a quantJ~at. seriositat i disposició recepuva. Hi contribueixen el preu asse· quible de les localitats (7 euros per sessió), la varietat i coherên· cia de la programació i, natu· ralment l'interès que desvetlla la mateixa actuació dels jove~ valors. L o ( e ~ s ,n 'e L'ORGUE ROMÀNTIC Davant la recuperació de l'orgue del Palau mb tota seguretat la recuperació de l'orgue del Palau de la Música Catalana formalitzada el pròxim 27 d'octubre constitueix un dels esdeveniments més rellevants de l'any en matèria musical. La importància que té rau en diversos vectors, entre els quals d'una banda, l'excel-Jència intrínseca com a instrument en si mateix i també la del projecte restaurador, i de l'altra la dimensió civil i obertament pública que té i que li ofereix un àmbit de funcionalitat social de gran interès. L'objectiu del Tema, en aquest sentit, és contextualitzar la bona nova musical catalana des de diverses òrbites de consideració, totes confluents en l'orgue. Gràcies a un estol d'articles d'un elevat nivell de rigor i autoritat, hom hi f~ un recorregut per aspectes com el bàStc de la situació històrica de l'instrument als àmbits i orígens expressius més caracteritzadors de les seves possibili- tats. Al mateix això serveix per justificar els criteris amb què s'ha fet front a l'objectiu de retornar-li els seus trets més genuïns. I juntament amb això, hom fa un recorregut per cabdals segments creatius que li són especialment sintonitzables. L'àmbit germànic, l'àmbit francès i l'àmbit català són mostrats amb una notable exuberància d'arguments, que, vistos en el seu conjunt, permeten arribar a la conclusió, ni que sigui per passiva, de l'al·ludida importància que ha de tenir per al món musical català disposar de manera franca i oberta d'aquest orgue. A partir d'ara s'obre un fu tur falaguer en expectatives, que abasten des de l'aspecte fonamental del concertisme en si mateix i com a membre d'un conjunt simfònic o cambrístic, a la parceHa pedagògica en la qual pot desenvolupar un paper molt important i necessari en el sentit d'ocupar un buit ben pregon en la nostra infraestructura docent. 25 505 L'orgue romàntic i el seu entorn per GERH.ARD GRENZING Mestre orguener COM LES ARTS PLÀSTIQUES O LA MÚSI CA, L'ORGUE CANVIA ESTILÍSTICAMENT EN PARAL·LEL A LA SEVA ÈPOCA, DES DE L'ARQUITECTURA EXTERIOR, EL PLANTEJAMENT TÈCNIC, FINS A LA SEVA EXPRESSIÓ SONORA. A IXÒ EL CONVERTEIX EN UN TESTIMONI, MISSATGE DE LA SENSI BI LITAT MUSI CAL 'DEL SEU TEMPS I, EN CONSONÀNCIA, ÉS EL MITJÀ IDEAL PER A LA INTERPRETACIÓ DE LES OBRES CORRESPONENTS. reludi. La naturalesa de l'orgue és una creació individual. El rei dels instruments evoluciona i s'adapta "per exceHència", més que qualsevol altre, als canvis estilístics de cada època, tot guanyant-se el renom de "mirall del seu temps''. Com altres obres d'art, un expert pot analitzar l'estil d'un orgue i deduir així l'època de la seva construcció. EI so de l'orgue varia en cada país segons la fonètica del seu llenguatge i no oblidem que cada orguener s'expressa amb la seva creació segons el seu gust musical personal. P assacaglia històrica. Curiosament, una part de la P a diversos continents; la seva llista arriba fins a l'opus 277, però Walcker té l'avantatge dels seus fills i seguidors, que amplien la fàbrica i construeixen nombrosos instruments de manera gairebé semiindustrial: entre els anys 1901 i 1911 arriben a un nombre de 600! Malgrat que estilísticament són molt diferents, els dos mestres, es respecten i valoren mútuament i formen escola: nombrosos deixebles segueixen i fan evolucionar la seva obra. Tampoc no estaven sols; els seus competidors a França eren l'alemany Josef Merldin, i a Alemanya els mestres La· degast i Sauer, entre d'altres. L'entorn musical, el gresol de la recíproca fecundació en· tre organistes i compositors (com per exemple César Frank, Max Reger) i els orgueners era el caliu on les idees es convertien en noves creacions, tant en l'àmbit musical com en la construcció dels instruments. Una de les innovacions fou la preinstal·lació a Ics sales de muntatge (com també al· guns professionals ho fem avui dia). Els orgues foren visitats i comentats, la societat participava als concerts, tot creant tota una ambientació que ho afavoria positivament. història urrenca a Catalunya, on des del segle xv ja treballaven orgueners forans entre els artesans del país. Després dels mestres alemanys venien els flamencs, els suïssos i els francesos. El que ens interessa aquí és Jean-Pierre Cavaillé (Gaillac, França, 1743-Liançà, 1809), que dóna el nom a la dinastia que iniciarà l'orgue romàntic. Construeix completament en estil clàssic francès amb adaptació a les necessitats catalanes, entre d'altres els grans orgues de la Mercè, Santa Maria del Mar a Barcelona, la o us aires. Al final del segle XIX s'inicia la decatedral de Vic i, sense poder finalitzar-lo, el de Castelló cadència de l'orgue romanticosimfònic i_s'aixequen d'Empúries. També s'adapta al país: parla i escriu català. les veus per al retorn a l'orgue clàssic. Es sobret~l L'any 1767 es casa amb M. Francesca Coll; d'aquest maAlbert Schweitzer qui clama poder interpretar mes trimoni neix Domènec CavaiUé Coll, que trebaJla entre el Sud de França i Catalunya, i que també construeix un orcorrectament els mestres polifònics durant el congrés de \'ie: gue important al monestir d'El Escorial. na l'any 1905 i proposa orgues encara força romàntics. pero afegint-hi jocs amb fisonomia transparent. Abans de la SeAristide Cavaíllé-Coll (1811 - 1899), nét de Jean-Pierre, gona Guerra Mundial s'inicia a Alemanya I'Orgelbewe~ng segueix la tradició familiar i deixa patent la seva habilitat (el re tom complet a l'orgue barroc) i com sempre en la histoamb 18 anys tot intervenint a la Seu Nova de Lleida. Iniria, el pèndol va massa lluny: els instruments romàntics són cialment associat amb el seu pare presenta l'any 1840 a la menyspreats, molts dels que han sobreviscut la guerra per· Basílica de Saint Denis, als afores de París, un gran orden la seva identitat (per no anar lluny, l'orgue Walc~er del gue, totalment innovador. A partir d'aquest èxit segueix Palau de Música de Barcelona l'any 1973) o seran sunple· una trajectòria meteòrica, esdevé referència com a iniciador de l'orgue romàntic a França. Perfecciona contínuament substituïts per nous d'estil neobarroc d'acord amb el ment les seves obres, i arriba a construir gust regnant. més de 500 instruments nous, repartits en diversos continents. orgue romàntic i l'a~tu~litat. A MB LA SUFIAmb Ja suficient dist.ancta tor· Dèiem abans que cada país crea el seu nero a valorar i a estimar no~· orgue. La innovació de l'orgue romà nCIENT DISTÀNCIA ment els nostres orgues roman· tic a Alemanya comença amb Eberhard T ORNEM A VALORAR I tics i com que són ideals per a la inter· Friedrich Walcker ( 1794-1872) i la seESTIMAR ELS pretació de la seva Literatura es rest~ur.l!n, va primera opera magna és a la Paulses reconstrueixen i també se'n fan coptes. kirche a Frankfurt l'any 1833 seguit d'un NOSTRES ORGUES En aquest sentit, resulta curiós com~~r encàrrec important a Sant Petersburg. ROMÀNTICS. - · autenll· Igualment, com en el cas de Cavillé. els resultats de diverses "coptes ques" d'orgues Cavaillé-Coll: molts son Coll, les obres de Walcker són valorades N ' L 26 506 m li se gt d' tic ] in si¡ pa ~ a! el~ donar el sistema clàssic dels secrets dc corredora (tan segur i durador), per desenvolupar sistemes mecànics de ventalloles per a cada tub, invents de transmissions pneumàtiques i finalment la transmissió de la pulsació de l'organista a l'orgue, que es resol mitjançant la gran innovació de l'època: l'electricitat. P completament dispars, en alguns la poesia dels originals lamentablement s'ha substituït per una sonoritat forta que no resulta natural i en fa perdre la musicalitat, que és la base de qualsevol instrument. La limitació interpretativa dels orgues romàntics envers la polifonia ha impulsat altres mestres orgueners, conscients dc la contínua evolució del nostre instrument, a desenvoluJlllr orgues que permetin un ventall més ampli. Gràcies a estudis i investigacions s'han arribat a desenvolupar sistemes mecànics per a orgues molt grans, sense la màquina d'assistència Barker (costosa i que necessita manteniment). Grans orgues a Madrid, Lucema. el Japó, Stuttgart, Brus~el·le~. etc. són el resultat d'alguns orgueners que investiguen 1 progressen en aquest camp, sense oblidar la tècnica ~'harmonització que permet la interpretació d'obres romàntiques, però també d'altres. ' L estil de l'orgue romàntic. El romanticisme ens ha portat en tots els camps artístics una augmentada set~sibil itat, relació amb la naturalesa i quant a arquttectura, el redescobriment del gòtic. . És a~uest desig d'expressió el que demana als orgueners ~t~utr una novetat: el sistema de la caixa expressiva. Això !lgmfica que una part dels tubs estan tancats dins d'un compart~ment, l'organista pot disminuir o augmentar a través de pe~tane~ mòbils progressivament la potencia del so (entre elp10no tforte que a la vegada resulta més obscur o més clar) aco~segumt així el so dinàmic en comptes d'estàtic. d ~mterès pels sons baixos fa que s'augmentí la disposició e¡ocs amb tubs grans i que la tècnica d'harmonització con· bres foscos. El so de les flautes és suau el caràc· · ttm segue!Xt ter del~ jocs "principals'·· encara amb molta pre;ència re~ltad~fu.m~nat i els atacs de cada nota tamisat, el conjunt ~=los t ttrant a "arrodonit", tot el contrari de l'anterior es~ barr~" clar i transparent. L'orgue s'aproxima, per tant. a a sonoritat de l'orquestra i en moltes obres simfòniques e~ :omposítors li donen el paper de concertant. I.; orgue creix en volum i en quantitat de jocs grans que consumeixen més vent. La resistència de les ventallole~ fan que la pulsació de les tecles esdevinguí extremament dura tot demanant una nova tècnica. L'invent de l'assistènci~ f-neumàtica de l'anglès Barker resol aquest problema i l'atmentació del vent estable i cabalós adquireix tanta ím~tància que les transmissions mecàniques passen a un ··60n ord re. , fi Dues àrees influencien Europa: França i Alemanya. La =:esa, més tradicional, respecte de l'alemanya, més inora, que aposta (sobretot l'orguener Walcker) per aban- ~stludi . L'orgue romànttc a Catalunya. Des de les corts bizantines, l'orgue sempre ha estat un prestigiós exponent de la cultura d'un país. Amb una ràpida pinzellada podem dir que Catalunya ha estat "terra d'orgues" i Barcelona fou una de les capitals d'orgues a Europa. Tot esdevingué cendres durant la guerra civil i l'incipient ressorgiment és extremament lent. Sembla que el sentit tradicional dels orgueners a Catalunya ha retardat la introducció del nou estil romàntic. El mestre Gaietà Vílardebó acaba l'any 1855 l'orgue iniciat per "Joan Pere'' Cavaillé a Castelló d'Empúries d'estil completament clàssic, amb molts jocs brillants, com també a la catedral de Solsona. La innovació ve de fora: el mestre basc Aquilina Amezua, instruït en les novetats franceses, presenta un orgue amb transmissió elèctrica, expressament constru'it per al Palau de Belles Arts per a l'Exposició Universal de 1888. L'orgue del Palau de Ja Música serà encarregat al prestigiós mestre Walcker l'any .1906, i a l'època postromàntíca la mateixa casa repeteix JUStament per a l'exposició de l'any 1929 amb l'orgue per a la sala Oval del Palau Nacional a Montjuïc. I Una de les darreres creacions romàntiques dc nova planta és l'orgue de la catedral de Girona, envers l'any 1940; a Barcelona es poden anomenar, com a exponent d'aquest estil, els instruments conservats al Palau de la Música i dels Jesuïtes al carrer de Casp. Recordem que a Catalunya amb la guerra civil i les neteges de la postguerra vam perdre l'immens tresor d'aproximadament entre 700 i 900 orgues! e ontraptmt. Aquesta ràpida ullada a l'orgue romàntic podl'i~ ~c~bar aqu~, a~? la contemplació dels mestres mtctals, la htstona que els ha entítulat com a "genials", els seus seguidors i l'ambient tan beneficiós del seu entorn. No seria just i haurem de tornar al punt de partida, als Països Catalans, per posar llum sobre un mestre encara pendent de reconeixement: Jordi Bosch. 2 Nascut a Palma de Mallorca l'any 1739, introdw'a als seus orgues invents tècnics i musicals avançats dues generacions. Probablement foren visitats pels CavaílléColl, que els serviran d"'inspíració" i facilitarà una part del camí per a la creació del seu orgue romàntic. NOTES 1. Es veu que les exposicions sempre han estat acompanyades d'orgues nous de prestigi; algunes veus apunten que per al Fòrum de les Cultures cal enllestir l'orgue de la Basílica del Pi, a Barcelona, pendent ~únicament~ de patrocini. 2. Estem buscant el tractat de Jordi Bosch de 200 fulls iJ.Iustrats, darrerament vist a la biblioteca Babra a Barcelona l'any 1924. Música catalana per a orgue rolllàntic L'AVINENTESA DE LA RECUPERACIÓ DE L'ORGUE DE LA SALA D'AUDICIONS DEL P ALAU DE LA MúSICA CATALANA, CONSTRUÏT PER LA FIRMA ALEMANYA D'E. F. WALCKER ET C IE. I ESTRENAT L'ANY 1908, ENS CONVIDA A APROPAR-NOS A LA MÚSlCA QUE A CATALUNYA ES COMPONIA PER A ORGUE ENTORN DELS ANYS EN QUÈ AQUEST MAGNE INSTRUMENT VA ENTRAR EN L'ESCENA MUSICAL DEL NOSTRE PAÍS. ns quants topalls dificulten la percepció exacta de la totalitat de l'obra que els compositors de la Catalunya del moment van dedicar al que tradicionalment s'ha anomenat el rei dels instruments. De beU antuvi hom tendeix a sospitar que el volum de composicions que s'escriviren per a orgue és immens: el Motu Proprio promulgat pel sant pare Pius X el dia de Santa Cecília del 1903 havia transformat la música d'església amb una injecció de vitalitat renovadora i cada orgue proveït d'organista compositor esdevenia un focus de creació musical en potència, circumstància que podria explicar l'existència de fons manuscrits en arxius eclesiàstics, civils i particulars. D'altra banda, l'apatia que des de fa força temps ha imperat a l'hora de progt·amar aquest repertori en concerts i d'interpretar-lo en celebracions litúrgiques ha afavorit l'oblit d'edicions que van presentar públicament obres que són o serien objecte d'estudi d'aquest article. 1 Tot i que la magnitud de la recerca correspondria a un treball d'investigació amb unes pretensions molt més grans que les pàgines que esteu llegint, valguin aquestes Línies com a intent d'aproximació al tema i, tant de bo, com a mòbil per aprofundir més en aquest camp. U ¡:¡ 50 ... ~ a !!:' ;¡· 228 28 re m po ecidit a omplir aquesta llacuna i a introduir el co· neixement de l'orgue romanticosirnfònic en general, Robert Gobema i Franchi (1858-1934) -organista de la Concepció de Barcelona- publica a final delse· gle XIX el mètode titulat suggeridorament El Órgano Moder· no. La sistematització dels ensenyaments musicals no només esdevé present amb l'edició de mètodes per aprendre música, sinó també amb l'aparició d'institucions adreçades a I'ensinis· trament de l'art dels sons, els conservatoris. A Catalunya, des de l'Escola Municipal de Música de Barcelona, Eusebi Daniel er entendre la música d'orgue que s'escrivia pels volts de la inauguració del Palau de la Música Catalana, i Campalans (1862-1950) imparteix la matèria d'orgue; Joan Suñé i Sintes (1902-1965) i Rafael Tapiola i Gironella (*1912) és a dir, al principi del segle XX, és imprescindible conèixer quin era el tipus d'orgue que durant aquests foren els seus successors. Al Conservatori del Liceu ensenya· anys significava l'avantguarda en orgueneria. Ell888, a l'Exren l'assignatura Josep Muset i Ferrer (1889-1957), Frederic posició Universal de Barcelona, l'instrument que l'orguener Muset i Ferrer ( 1896-1979) i Josep Maria Roma i Roig (1902: basc Aquilí no Amezua va construir per al Palau de Belles Arts 1981). La docència de l'orgue a la capital de Cataluny~ t~mbé va servir per presentar oficialment a Catalunya una estètica l'oferiren Josep Colomer i Puig (1873-1947) a la pa~UJade Sant Josep [Santa Mònica] i Vicenç Maria de Gibert 1 Serra que més amunt dels Pirineus ja feia dècades que estava consolidada: la de l'orgue romanticosimfònic, inspirada en el sirn. ( 1879-1939) a l'Orfeó Català. fonisme, una de les principals aportacions del romanticisCadascun d'aquests organistes, ultra el vessant peda~ògt~ me musical. va deixar escrites obres per a orgue, atès que també reumen La implantació d'aquesta nova expressió de l'orgue a cafaceta de compositor; i és que era força habitual que el~ orfj sa nostra conviurà amb el perllongament de nis tes de la Catalunya de la primera m~ttat e segle xx fossin músics completíssnns que la construcció d'orgues de factura classiexercien amb solvència diverses branques citzant i serà permeable a la seva influència. L'orgue de l'Exposició Universal i l'orde l'art musical. L ' ORGUE DE La composició també va ser objecte de gue del Palau de la Música, bastits a vint per part d'un bon estol d'organistes trebaJI anys dc distància. en són una excepció i L'EXPOSICIÓ UNIen aquest sentit esdevenen dos fars en l'asal servei de Ja litúrgia, molt~ ?els quals co~; VERSAL I DEL PALAU sentament del nou estil. Tots ells amb 5 binaven aquestes dues actlVttats amb la . direcció de l'escolania i de la capella -t la teclats i 642 i 63 registres, respectivament, SÓN REFERENTS DE fins i tot de l'orquestra- de l'església on exer· representen un tTencament amb la tradiL'ORGUE ROMÀNTI C ció autòctona, principalment l'instrument , ec cien el seu càrrec. del Palau. Així a Barcelona ens trobem Domen A C ATALUNYA. s tPere ' Potser l'element més suggeridor de la Mas i Serracant (1870-1944)_ a .an >pervivència de l'orgue clàssic català en la de les Puelles,5 Josep Colomer 1 PUJg (187 P 508 construcció de la major part dels orgues de concepció roman. ticosimfònica es localitza en el pedal que, tot i assolir l'extensió imposada pels nous cànons, es manté en el mateix nombre reduït de registres. 3 Serveixin d'exemple els altres orgues dels quals qui sotaescriu té constància que s'instaJ.laren a Catalunya el mateix any de l'estrena de l'orgue del Palau de la Música, el 1908. Foren dos. L'un era obra de Francesc Aragonès i es construí per a l'església parroquial de Sant Pere de Figueres; tenia 24 registres, dels quals només 2 eren pel pedal. L'altre correspon a la mà de Miquel Bertran i és a l'església parroquial basílica dels Sants Just i Pastor de Barcelona; posseeix 27 re· gistres i també tan sols 2 pertanyen al cos de pedal. Aquestes xifres contrasten amb les dels orgues de l'Exposició i del Palau, que, per bé que més grans, comptaven amb uns pedals de 8 i 13 registres, respectivament. El cos de pedal amb pocs registres, propi de l'orgue català anterior al període que ens ocupa, va continuar impregnant els dissenys de la majoria dels orgues de nova construcció i, con· següentment, quasi la major part de les composicions conce· budes en aquests instruments ignoraran el paper del teclat de peus, li concediran un protagonisme semblant als pedalers de contres antics o li atorgaran la missió de doblament de la veu més greu amb l'especificació de pedal ad libitum. A més, la nova extensió i disposició dels teclats pedalers constituirà un obs· tacte afegit a fi que les partitures l'incorporin amb normali· tat, car gairebé la totalitat dels compositors de música d'orgue eren organistes provinents de l'escola tradicional i l'aprenentatge de la nova tècnica d'execució demana un estudi organit· zat, una disciplina.4 I a D tit lO! Eu M ]01 ~ IOl tre de ~ en al' qu ca de arn ~111 !Ot l'hi En tic 1947) a Sant Josep [Santa Mònica], Josep CumeUas i Ri bó ( 1875-1940) a Sant Felip Neri de Gràcia [Congregació de l'Oratori]. Vicenç Maria de Gibert i Serra ( 18791939) a la Mare de Déu de Pompeia [Caputxins), Josep Sancho i Marraco ( 1879- ~ 1960) a Sant Agustí, Joan Baptista Lambert ~ i Caminal ( 1884-1945) a la Mare de Déu de ; Betlem, Josep Maria Padró i Farré ( 1884- ~ 19j9) a la catedral. josep Muset i Ferrer ~ (1889-1 957) a la catedral, Antoni Massana .. i Bertran (1890-1966) al Sagrat Cor de Jesús Oesuïtes], Lluís de Santa Teresa ( 1896-1989) a la Mare de Déu del Carme [Carmelites], Frederic Muset i Ferrer (18961979) a Santa Maria del Ma1~ Robert de la Riba (1912-1999) ala Mare de Déu de Pompeia [Caputxins), Manuel Mola i Mateu (1918-1991) a Sant Antoni de Pàdua [Franciscans] ... i altres músics que tol i no ser organistes van dedicar a l'orgue part de les seves composicions, com Marià VIñas (1868-1954), Marià Mayral (1878-?), Josep Marimon (1883-1953) i Rafael Subirachs (1902- I 977), aquest darrer a VIc. 1 A la resta dels Països Catalans escriviren pàgines d'envergadura per a orgue Déodat de Séverac (1872-1921) a Ceret, Eduard Torres i Pérez (I 872-1935) a Tortosa, Lluís Romeu i Corominas (1874-1937) a Vic, Francesc Tito i Pérez ( 1874-1950) a València, Francesc Civil i Caslell\'í (1895-1990) a Girona, Joan Maria Thomàs i Sabater (1896-1966) a Palma de Mallorca, i Salvador Ritort i Fons (1888-1955) i Francesc Tàpies i Torres (1898-1985) a Tarragona. També deixaren obra escrita Joan Brugalla a Santa Coloma de Queralt, Lluís Brugarolas a Torelló, Camil Geis a Sabadell, Josep Maideu a Vilafranca del Penedès, i Anselm Ferre~ Ildefons Pinell, Àngel Rodamilans i Bernat Vilà a Montserrat. Amb l'objectiu de completar els càrrecs d'organistes compositors, cal tomar altra vegada a Barcelona i fer memòria dels titulars dels grans orgues de concert. No hi ha cap nom nou, tots han estat esmentats com a organistes docents o litúrgics: Eusebi Daniel al Palau de Belles Arts; el mateix Daniel, Vicenç Maria de Gibert i Josep Maria Roma al Palau de la Música, i Joan Suñé al Palau Nacional. Les obres d'orgue creades pels compositors esmentats ra~en.t van trobar sortida en edicions soltes. 6 Van ser les publi~ac~ons seriades o les antologies les que en van permetre ma¡ontàriament la difusió. Un bon intent impulsat per l'Edilonal Boileau fou la col·lecció "Biblioteca Orgànica", que en~e els anys vint i els cinquanta tragué 71 quaderns. Les re~-~es "Música Sacro-Hispana",7 "Tesoro Sacro Musical",8 "RellSta Parroquial de Música Sagrada" 9 i fiMúsica Sacra Española"10 incloïen esporàdicament qualque obra d'orgue en :ts~s suplements musicals. En el camp de les antologies cal íM.1car les dues dirigides per Nemesio Otaño, 11 la dels germans luis_I~arrízaga i Juan Iruarrízaga, 12 la de Tomàs Lluís Pujadasd la de josep Maria Padró, 14 inserida dins del seu mètoe d'harmònium. Ebl!' g~irebé comú que al subtítol de cadascuna d'aquestes pu licaCJons, hi constés la precisió "per a orgue o harmònium". Aquest aclariment delata la inexistència de la veu de pedal ~.totes ell~s i transforma tot aquest repertori en més ajustat a harm~mum -propi, podríem dir- que no a l'orgue, malgrat que~d1verses peces s'especifiqui la registració -característ:i~de I org¡_¡e romanticosimfònic, aquí sí- i els can\'is de teclats e mans. Es força probable que a les causes exposades més ~unt, s',hi afegís també una intenció dels compositors de di'11 ~r mes la seva obra i dels editors d'aconseguir una major ~riJd~ c?mercial als seus productes: les peculiaritats de E ~nn_o?Jum feien que aquest instrument fos present aneu. ¡-" a lmm d'aquesta voluntat editorial, l'exemple paradigmàtce.l ~nslitueix el recull inacabat de peces que César Franck escriVJ per a harmònium i que foren publicades de manera pòs~da amb la indicació "pour orgue ou harmonium" i sota el tí0 e L'Organiste. "J T ot i que en bona part de les obres "per a orgue o harmònium~, hi són presents les conquestes musicals del romanticisme i fins i tot de corrents posteriors, és una realitat que van ser pensades per a una finalitat estrictament litúrgica. Els mateixos títols -entrada, ofertori, elevació, comunió, sortida ...- ho deixen ben clar, i la seva parvitat i facilitat no n'aconsellen de manera general la presentació en concert. En els pocs casos de composicions en què es rendibilitza tot el potencial de l'orgue, els editors substitueixen la remarca "per a orgue o harmònium" per la de "per a gran orgue". Malgrat el compromís que comporta fer una tria, en aquest apartat hi hauria diverses peces de Robert Goberna incloses dins el seu mètode El Órgano Moderna, el Preludi-Coral de Joan Baptista Lambert, la Suite per a orgue de Déodat de Séverac, el joc Orgànic de Vicenç Maria de Gibert, la coJ.Iecció Litany for Organ de Josep Muset, les Obres de caràcter religiós per a gran orgue de Frederic Muset, algunes composicions d'Antoni Massana, la Toccata post-Te Deum de Joan Maria Thomàs, la Missa Pontifical de Francesc Civil, la Toccata de Josep Maria Padró, l'obra sencera de Robert de la Riba, qualques composicions del volum Cantantibus Organis de Manuel Mola... Al principi d'aquest article ens proposàvem acostar-nos a la música d'orgue composta en l'època de la construcció del Palau de la Música Catalana i del seu orgue. Una bona part de les obres enumerades van crear-se força més tard: calia donar temps a la generació del Motu Proprio perquè creixés, madurés i donés els seus fruits. Malgrat aquesta asincronia, l'orgue del Palau i la música que ha vertebrat aquest article formen part d'un mateix món. Tant de bo que, ara que és possible, un i altra puguin retrobar-se per ser fidels al context que els va fer néixer: no oblidem que aquest orgue, l'Orfeó Català i el mestre Millet van ser peces cabdals de la vida musical de la Barcelona anterior a la nostra guerra incivil. NOTES I. Les edicions d·obres d·orgue d·aquest període que actualment es troben al mercat són molt escasses. Vegeu DOLCET, Josep. Música catalana impresa. Barcelona: Departamenl de Cultura de la Generalital de Catalunya, 2002. 2. Amb la intervenció de l'orguener Pau Xuclà el 1907 passà a 62 registres. 3. En el primer orgue construÏI a l'Estat espanyol per Aristide CavaWé-CoU. a Lekeitio (Biscaia) el1856, el genial orguener concep un pedaler exclusivament d·acoblament, sense cap registre propí. Cavaillé-Coll acostumava a emmotllar-se a les peculiaritats diferencials dels orgues dels països on era soJ.Iicilada la seva presència. 4. Encara avui hi ha organistes que desconeixen la tècnica del pedal. 5. Només es fa constar rorganistia més representativa de la trajectòria musical de cada organista. 6. Per bé que en aques1 apanat no es pol ignorar l'obra monumenlal en quatre volums de Josep Muset Litarry for Organ. publicada entre 1945 i 1954 a Melbourne i Boston. i el llibre de Manuel Mola Cantantibus Organis, editat el 1949 a Barcelona. 7. Publicada a Bilbao entre 1908 i 1923 per Mary e- Editores. 8. Publicada a Madrid enlre 1917 i 1978 pels Padres Misioneros del Corazón de Maria. 9. Publicada a Barcelona entre 1927 i 1935 sota la direcció de Domènec Mas i josep Noguer. JO. Publicada a Montserrat enlre 1940 i 1947 sota la direcció de David Pujol. LI. Antología Modema Orgónica Espafiola. Bilbao: Lazcano y Mar Editores, 1909. AJ-¡tología Litúrgica Próctica de Organista s Españoles Contemporóneos: 1916. 12. Repertorio Orgónico Español. Madrid: Editorial y Ubrería del Corazón de María, 1930. 13. Órgano Sacro-1/ispano. Repertorio Orgónico de autores españo/es contemporóneos. Madrid: Editorial Coculsa, 1946. 14. El armonia como instrumento litúrgica. Barcelona: Editorial de Música Boileau, 1952. El repertori organístic del ron1anticisllle alen1any pe!__~ON Fecunditat que nocomençarà a recuperar-se TOT I QUE LA DIVISIÓ DE LA MÚSICA EN UNS PEfms al principi del segle RÍODES ESTILÍSTICS DETERMINATS POT TENIR LA següent, el XIX, un cop SEVA UTILITAT, SEMPRE POT PECAR D'INAPROassimilades les conseqüències de la RevoluPIADA O DE POCA EXACTITUD. I RES NO ÉS MÉS ció Francesa. A partir FÀCIL QUE CRITICAR-HO EN AQUEST SENT IT. de Napoleó els prínceps PERÒ, EN EL FONS, AQUELLA DIVISIÓ TAMBÉ POja no tenen una inSA EN EVIDÈNCIA L'EXISTÈNCIA D'UNA FORÇA VIfluència directa i decisiva sobre l'obra artístiTAL QUE S'EXPRESSARÀ EN EL CANVI - TRENCAca del compositor, tal MENT O DISCONTINUÏTAT- DE LA POTÈNCIA CREcom s'havia esdevingut ADORA HUMANA. VITALITAT QUE, GENEen èpoques pròximes RALMENT, JA DESPUNTA EN ÈPOQUES ANTERIORS anteriors. Aquest pot I ES PERLLONGA EN L'ESDEVENIDOR, FRUIT DEL treballar lliurement, foDESIG o' APREHENDRE L'ETERNITAT, CARACTEra de tot servilisme i amb els nous d'acord VULES QUE ART TOT DE ALTRAMENT, RÍSTICA, de pensament i el seu esperit creador. Tot i que no corrents MÉS REALITAT LA DE EXPRESSIÓ TAL, A GUI COM havien sorgit Ueis noves d'estètica, hi hagué un esperit rebel ÍNTIMA DEL MÓN. contra el classicisme anterior, malgrat que en el fons se'n segueixen las mateixes regles harmòniques i contrapuntístiques stil artístic imbricat després de I'Empfindsamkeit, bàsiques tot desenvolupant, però. l'harmonia, en fer-la més I'Sturm und Drang serà un pas més entre els oricromàtica. Les modulacions esdevenen cada vegada més reginats per les múltiples convulsions que transformotes fins a arribar gairebé a l'ambigüitat tonal o als acords men radicalment les estructures socials d'aquest complexos. Les cadències deixen la seva nitidesa i, en el segle. Un temps en el qual Alemanya -sota la influència teixit tonal , intervenen amb més relleu els harmònics allu· de Prússia (Berlín) i d'Austria (Viena)- va consolidant-se nyats. El color predomina com a rniijà expressiu. L'estruccom a nació. Ara bé, la influència de l' Aufk.liirung, en el tura formal clàssica s'estira o s'amplia fins a gairebé desdi· segle anterior, també s'havia deixat sentir. La seva reacció buixar-se. Les formes fugades o contrapuntístiques establertes contra les religions institucionalitzades, tot emfasitzant la es refusen perquè són massa complicades per a la majoria natura i la raó. allunya progressivament l'orgue -insh·ud'oients, tot i que l'estil fugat o bé el coral, amb denominamcnt llavors totalment lit{trgic- del corrent principal de cions diferents, continuaran exercint encara un paper im· l'activitat musical. En les vigílies de l'ocupació francesa portant. En general, en l'orgue, destacarà la preeminènci~ i del centre i del ponent d'Europa, sobretot al Sud d'Alel'interès del tractament melòdic respecte del contrapuntiS· manya, Àustria i Prússia, el culte religiós visqué algunes tic. En aquesta línia, P. Schrnidt, un gran orguener, actiu en· pertorbacions, i amb ell els instruments que l'acompatre 1745 i 1798 a Rostock i a Schwerin (Mecklenburg), afirnyaven. Si a França la revolució féu estralls en aquest camp, mava, en la seva darrera dècada, que la funció princi~al. de als països germànics -Àustria sobretot- la dissolució dels l'orgue d'església no és la d'interpretar grans obres, smo la ordes conventuals i monàstics, al principi del segle XIX -ald'acompanyar, mantenir i embellir el cant de l'assemblea.]. guns monestirs pogueren subsistir tot convertint-se els seus Ch. Kittel ( 1732-1809), també en els darrers anys de la se· monjos en capellans de parròquies rurals o urbanes- suva vida (1803), aconsellava a l'organista que tocar a _l'es~il posà també un cop greu a la pervivència de la tradició mude]. S. Bach era litúrgicament inapropiat, calia un estil mes sical organística. Sortosament, però, i gràcies al culte que atraient de cara al poble fidel. També F. Kessler, el 1832. con· dedicaren al gairebé oblidat f. S. Bach, F. Mendelssohn i siderava que les grans obres organístiques de j. S.• Bach, G. R. Schumann, l'orgue començarà a desplegar-se a les saF. Handel, Mozart i d'altres grans mestres, eren mes per a la les de concerts. També el Moviment Litúrgic Cecilià, forfruïció inteHectual dels entesos que no pas per a la gent ortament arrelat al terrer germànic, aportarà aires nous a dinària i senzilla. Però també en aquest context, l'Al~manya la litúrgia. L'orgue, doncs, se'n beneficiarà. Pel que fa a del Nord segueix uns altres viaranys. L'obra de~s ~e!Xebles l'Alemanya septentrional i als països nòrdics (Dinamarca de J. S. Bach,]. Ph. Kimberger i]. L. Krebs contnbUJ ~I man· i Escandinàvia), cal dir que pogueren mantenir una certa teniment de les formes tradicionals. Tot i que els qUJ els seestabilitat política, la qual redundà tamguiren, malgrat mantenir una cert~ ~esga· bé en una transició musical més equina a abandonar l'estil contrapuntístlc tra· librada. Això, d'una banda. dicional acabaren sucumbint a la infiltració gradual, però persiste~t. de LA REVOLUCIÓ la sonata italiana d'estil més c~aVJce~ una altra banda, després FRANCESA VA CANde la mort de]. S. Bach bal·lístic o pianístic. No cal d1r que · Liszt tot i que no ha deixat gaires obres (J 750) hi ha una forta VIAR EL PAPER DEL davallada en la producper al' nostre instrument, ·unposara• u.na LA A COMPOSITOR ció musical organística i litúrgica. PosescJiptura virtuosa de textura mé~ a\181 SOCIETAT. siblement és un dels períodes de fepianística -Mendelssohn el preludia~ ~n • · 1· simf'oru·ca, amb un ldiocunditat més baixa en la història del aquesta tecmcarepertori instrumental que ens ocupa. ma expressiu ben propi que, estèticameOJ. E D 30 510 ORANIAS i ORGA ' d't tac e:u gul dir 3 pu1 lli~ la a& COl (ta taQ en liq¡ ~J teq dui Kn ~~ ~ pa R. ~ bra (17 Era Dej els le les ins xes titu J.S. Bad1 -I:alimentació de l'aire, a diverses pressions segons l'ús de cada teclat, i la incorporació de jocs d'alta pressió. -La introducció de la màquina pneumàtica Barker per vèncer la resistència. tant la dels acoblaments com la de les tecles que mouen les grans ventalloles del saJmer. Els nous tipus de salmers de pistons, les transmissions pneumàtica primer, electropneumàtica després, i, fmalment, totalment elèctrica, contribuiran a l'establiment d'instruments gegantins. L'aplicació del corrent elèctric portarà l'instrument al teatre i al music-hal/, després del seu primer expandiment per les sales de concerts. -I:establiment progressiu, arreu d'Europa, d'un teclat pedaJer a l'estil del de l'escola getmànica del Nord, de més travessarà fronteres. El de dues octaves d'extensió. (A Catalunya hi anibarà amb seu estiJ creà escola, tècmolt de retard). nica de pedal inclosa. J. -Una altra distribució espacial global. L'estructura de Reubke en serà deixeplans ben def¡nits en la verticalitat de l'instrument clàssic ble. Monumentalitat i desapareix en benefici d'una concepció horitzontal, gaisentimentalisme engenrebé similar a l'orquestral. Desapareix la cadireta i apadraran simfonies, sonates, fantasies, etc. reix el cos recitatiu o recitatiu expressiu, a voltes col·locat darrere l'orgue major o a ambdós costats d'aquest. n tercer element per tenir en compte en aquest peApareixen. amb més profusió, els instruments de quatre ríode que ens ocupa són els canvis que s'operen soi cinc teclats manuals. bre el mateix instrument. En cap època de la histò-Un altre ideal harmònic: el romàntic. Poder passar del ria de l'orgue, des del moment en què comença a PPP (un bordó del teclat expressiu, tancat) aJ FFF (tutti desplegar-se a l'interior dels temples, hi ha hagut, no només amb tots els teclats acoblats). Tot volent imitar a la vegauns canvis, sinó un trencament absolut i radicaJ en menys da la virtuositat del piano de Liszt i la potència sonora de d'un segle i que ha afectat tota l'orgueneria europea - la mul'orquestra de Berlioz, l'orgue abandona la claredat polació organològica que visqué l'orquestra tampoc no restà lifònica del barroc en benef¡ci del matís d'intensitat. exempta d'influències. Neix, doncs, un nou instrument !"or-El ple joc de l'orgue deixa de ser el fonament sonor de gue romàntic o simfònic. I, amb ell, comencen a empal·lil'instrument. Es multipliquen els jocs de 8 i 16 peus. Els dir les diverses escoles nacionals que s'havien originat, enjocs de principals reforcen els de les flautes. La seva talla trellaçat o influenciat mútuament, unes més que no pas d'alobeeix a criteris matemàtics, la qual cosa comporta la motres, durant més de quatre segles d'orgueneria. A partir d'ací, dificació del timbre. Desapareixen les mutacions que doparlant generalment, ja caldrà tenir molt en compte el tinaven el color a l'orgue clàssic. La composició de les popus d'instrument de què es disposa, en el moment d'escoques mixtures que resten, com també les seves represes, llir el repertori musical que cal interpretar. són diferents i passen a ocupar un pla La sonoritat de l'orgue clàssic va començar merament secundari. Apareixen els aser qüestionada pel teòric, organista i jocs anomenats harmònics i octavants compositor G. J. Vogi er (17 49-1814) (els primers, tant labials com de LlenL'ORGUE ROMÀN(també conegut com l'Ab bé Yogler). El güeta), amb predomini del segon també teòric). G. Topfer (1791-1870), hatmònic, l'octava, i es desenvolupen TIC VA SUPOSAR UN e.nrepensà les bases matemàtiques i acúsmés els jocs oscil·lants que passaran ltques. La firma Walcker, creada el 1780, GRAN TRENCAMENT a formar part d'una nova agrupació: contribuirà a la consolidació i aJ seu enels jocs de fons, en contraposició als EN LA lllSTÒRIA DE grandiment, al mateix temps que ella made llengüeteria. També aquesta darteixa passarà de l'estadi artesanal a l'inL'ORGUENERIA. rera incorporarà nous jocs de llendustrial, tot construint en sèrie. J. H. güeta lliure en contrast amb els de Knecht(1752-l817), també hi féu les sellengüeta batent ja existents o mo1-e5 aportacions, etc. Però no tan sols a Aledificats. manyas'aJbiren els canvis. A la Gran Bretanya, A. Cumming -El teclat continua allargant-se pels aguts: 61 notes (més (1Jj3-1814) perfecciona el sistema de manxes i desenvolude cinc octaves completes). pa la caixa expressiva. Més tard, H. Willis ( 1821-1901 ) i -L'harmonització és completament diferent. I:obertuR. Hope-Jones ( 1859-1914) hi aporten també tot el seu sara de dents en el bisell de l'ànima fa que l'atac del tub llet Pero no és sinó a París amb Aristide Cavaillé-Coll (1811sigui molt més flonjo, tot i l'augment de la pressió de l'ai1899), sobre el qual conflueixen, no tan sols una part de l'ore. Els jocs de talla estreta porten un fre a la boca per tal bra dels anteriors, sinó també els treballs de G.-j. Grenié d'afavorir l'atac de la nota fonamental. (1757-1837), amb el seu orgue expressi[; el dels germans Erarct. (1777), els de J. L. F. Danjou (1812-1866), els d'A. F. ots aquests tres elements esquemàticament esDebam (I 809-1877), amb els seus jocs de 11engüeta lliure; mentats configuren, ensems, una êpoca nova. La els de l'anglès Ch. S. Barker ( 1804-1879), amb la seva cèqual desenvoluparà també, en l'àrea geogràfica lebre màquina pneumàtica homònima, i un llarg etc. Entre germànica, una nova literatura musical. Esmen!es moltes modificacions que apareixen, donant lloc a un nou tar-la tota seria més propi de l'abast d'un volum enciclopèdic especialitzat que no pas d'un simple article ditnstrument, es poden destacar~ doncs, les següents: vulgatiu, ja que en el camp alemany hi ha molta produc·Una concepció nova de l'alimentació de l'aire, amb manció musical, molta per editar i molta encara per investigar. ~es.~e tipus en fotma de fanal i amb plecs paral·lels, que subsMotiu pel qual deixarem només constància de les obres hluLte~ les tradicionals, més petites, en forma de tascó. més il-lustratives d'aquesta època, tot començant pel comd' ·La tmplantació de la caixa expressiva abraçant tot un cos positor que. seguint un corrent important, amb la seva hiorgue, Primer, i després tot l'instrument complet, incloentel cos de pedal. Tercera Simfonia ( 1804) obre el romanticisme alemany, i (pàgina auterior) i Franz Liszt U T ;i ¡¡o ¡;;¡- ...a .=:;! 5i' ;¡· 228 també per deixar un record del seu pas com a organista per la Minoritenkirche de Bonn. Ludwig van Beethoven (Bonn, 1770-Viena, 1827) Obres: Una petita D-Dur-Fugue, op. 137 (181 7) Zwei Prii/udien, op. 39 (1789). Una Suite fiir eine mechanische Orguel en tres moviments Edicions: Hinrichsen (publicat per L. Altman) i Peters (Orge/musik aus drei jahrhunderten, vol. 2, publicat per T. Fedtkte). Johann Gottlob Schneider (Alt-GesdorL 1789-Dresden, 1864) Obres: Preludis, fugues i fantasies Edicions: Alfred Coppenrath, Regensburg-191 O. Selecció d'obres en la col· lecció Orgel-Kompositionen aus aller und neuen Zeil ... , publicades pet Otto Gauss. Franz Schubert (Liechtenthal, 1797-Viena, 1828) Obra: Fuge i11 e-moll, a quatre mans, op. post. 152 (D 952), ( 1828). Franz Lachner (Rain, 1803-Munic, 1890) Obra: lntroduktion und Puge in d-moll Edicions: Doblinger (publicat per O. Biba), Peters (Orgelmusik aus drei jaltrhunderten, vol. 2, publicat per T. Fedtke). Felix Mendelssohn Bartholdy (Hamburg, 1809-Leipzig, 1847) Obres: Drei Priiludien und Fugen, op. 37 (1837) Sechs Sonaten, op. 65 (1844) Edicions: Brcitkopf (sonates), Peters (sonates i preludis), Bomemann i Universal. Friedrich Kühmstedt (Oldisleben, 1809-Weimar, 1858) Obres: Gradus ad Parnassum, op. 4 Kunst des Vorspiels für Orge/, op. 6 Konzertdoppelfuge, op. 28 Fantasie eroica, op. 29 Zwei Orgei-Sonaten, op. 38 i 39 Edicions: Alfred Coppenrath, Regensburg-1910. Selecció d'obres en la col-lecció Orgei-Kompositionen aus alter und neuen Zeit..., publicades per Otto Gauss. Peters (selecció d'obres publicades per A. HanJein) Adolf Friedrich Hesse (Breslau, 1809-Breslau, 1863) Obres a quatre mans: dues fantasies Edicions: Forberg, Leuckardt Obres a dues mans: 77 Vor- und Nachspie/e i 9 Choralsvorspiele (nombre de la selecció editada) Dues fantasies En/eitung, Thema und Variationen in A-Dur Edicions: Méiseler (publicat per W. Stockmeier), H. Litol ff (publicat per O. Zanger) i Peters-Leuckart (publicat per A. W. Gottschalg). Alfred Coppenrath, Regensburg-1910. Selecció d'obres en la col·lecció Orge/-Kompositionen aus alter und neuen Zeit... , publicades per Otto Gauss. Robert Schumann (Zwickau, 1810-Endenich, 1856) Obres: Secl1s Ka non s, op. 56, für Pedalflügel (per a piano pedaler) ( 1845) Vier Skizzen, op. 58 ( 1845) Sechs Fugen über 8-A-C-H, op. 60 (1845) Edicions: Bornemann (totes les obres, publicades per Marcel Dupré), Breitkopf (fugues, publicades per W Dallmann), Oxford University Press (Skizzen), Peters (fugues). August Gottfriend Ritter (Erfurt, 1811-Magdeburg, 1885) Obres: 4 Orgelsonaten 4 Orgelbücher Obres diverses (preludis de coral, variacions, fugues, etc.) Kunst des Orgelspiels (Mètode d'orgue en 2 vol.) En l'aspecte d'historiador, cal destacar: Geschichte des 32 512 Robert ScJwma1111 Orge/spiels im 14. bis 18./ahrhundert Edicions: Alfred Coppenrath, Regensburg-191 O. Selecció d obres en la col·lecció Or- gei-Kompositionen aus alter und neuen Zeit..., publicades per Otto Gauss. Forberg, Peters. Franz Liszt (Raiding, 1811-Bayreuth, 1886) Obres: Fantasie über den Chora/ "Ad nos, ad sa iu tarem undam" (1855) Priiludium und Fuge über 8-A-C-H (1855) Variationen über den Basso continuo "Weinen, K/agen, Sorgen, Zagen ( 1863) Altres obres menors: Evocation à la Chape//e Sixtine, Trauerode, Messe, Requiem Edicions: Bomemann, Musica (Orgelwerke, publicades per S. Margitay), Peters. Moritz Brosig (Fuchswinkel, 1815-Breslau, 1887) Obres: Orgelbuch 20 fascicles d'orgue amb diverses obres Edicions: Leuckart (selecció, en S vol., per Claussnitzer i Gulbins) Alfred Coppenrath, Regensburg-1910. Selecció d obres en la col-lecció Orgel-Kompositionen aus alter und neuen Zeit ... , publicades per Otto Gauss. Quatre fugues de Gottfried von Preyer (Hausbrun, 1807190 I), David Hermann Engel (18 16-1877), Ernst Fri· drich Gaebler (1807-1893) i Christian Gottlob Hopner ( 1799-1859) estan en una antologia de les edicions Forberg, publicada per K. Lueders. Anton Bruckner (Ansfelden, 1824-Viena, 1896) Obres: 6 Stücke (entre els quals un Vorspie/e i una Fu- ge) Edicions: Béihm, Universal. Gustav Merkel (Oberoderwitz, 1827 -Dresden, 1885) Obres: 9 Prii/udien, op. 15, 36 Priiludien, op. 47, JO Priiludien, op. 156 i 20 Priiludien, op. 160 8 Orgelstücke, op. 21, 12 Orgelstücke, op. 102, i 16 Or· ~ gelstücke, op. 179 6 Vorspiele, op. 23, i 10 Vor- und Nachspiele, op. !J4 JO Fughetten, op. 37 i 12 Priiludien und Fughetten. op. 130 4 Trios, op. 39 Orgelschu/e, op. 177 30 Peda/-etüden, op. 182 9 Orgelsonaten 3 Phantasien. Una composicíó en tres moviments: oTAilegro moder:· to", "Adagio", "Allegro con fuoco-Fuge" sobre versets psal· mies. Edicions: Alfred Coppenrath, Regensburg-1910. Selcc· ció d'obres en la col·lecció Orgel-Kompositionen aus al· . ter und neuen Zeil..., publicades per Otto Gaus~. Forberg, Leuckart, Peters, Schott s Séihne, R1eter-BJe· dermann, André. Johannes Brahms (Hamburg, 1833-Viena, 1897) Obres: Choralvorspiel und Fuge in a-Moll, WoO 7 (1856) Fuge in as-Moll, WoO 8 ( 1856) Praludium und Fuge in a-Moll, WoO 9 (1856) Praeludium und Fuge in g-Moll, WoO 10 (1857) ElfChoralvorspiele, op. pòstum 122 (1896) Edicions: Breitkopf, Peters Jobann H einrich Loffler (Oberwind, 1833-Possneck, 1903) Obra: Fantasie, Gebet und Fuge Edicions: Leuckart Julius Reubke (Hauseindorf, 1834-PiUnitz, 1858) Obra: Sonate in e-Moll, "Der 94. Psalm" Edicions: Peters Albert Becker (Quedlindburg, 1834-Berlin, 1899) Obra: Phantasie und Fuge, op. 52 Edicions: Breitkopf Joseph Rheinberger (Vaduz, 1839-Munic, 1901) Obres per a orgue sol: 20 Orguelsonaten Obres per a orgue i orquestra: Konzert für Orgue/ in F-Dur, op. 137 (1884) Konzert für Orgue/ in g-Mol/, op. 177 (1894) Edicions: Forbert (també els concerts), Hinrichsen, Novello Robert Fuehs (Frauenthal, 1847.Viena, 1927) Obres: Zwei Fantasien en C-Dur i en e-Moll Edicions: Coppenrath Heirich Reimann (Regensdorf, 1850-Berlín, 1906) Obres: Fantasie über den Chora/ "Wie schon leuchtet der Morgenstern" Toccata in e-Moll, op. 23 Edicions: Forberg Friedrieh Klose (Karlsruhe, 1862-Ruvigliano, Itàlia ' 1942) . Obra: Proludium und Fuge in e-Moll, per orgue i con¡unt de vent-metall ( 1907) Edicions: Peters. F ent el pas cap a l'escola moderna alemanya, a les . 11 acaba!~es del r?m~ntieisme, pràcticament a cava a~b I ~mpress1on1sme, enllaçant el postromantiCisme 1 el pantonalisme de P. Hindemith, tot influenciant la nova escola vienesa, tenim: Max Reger (Brand, 1873-Leipzig, 1916) Obres d'inspiració lliure: Drei Stücke, op. 7 ( 1892) Suite in e-Moll, op. 16 (1894-95) Erste Sona fe in fis-Mo/1, op. 33 ( 1899) F~ntasie und Fuge über 8-A-C-H, op. 46 (1900) Srmphonische Fantasie unf Puge in d-Mo/1, op. 57 (1901) Zwolf Stücke, op. 59 ( 190 1) Zweite Sonate in d-Mo/1, op. 60 (1901) ,'.fono/ogen, op. 63 ( 190 1-02) Zwo/fStücken, op. 65 (1902) Zelm Stücken, op. 69 ( 1903) Variationen und Puge über ein Originalthema in [isMol/, op. 73 (1903) Zwolf Stücken op. 80 ( 1904) Vier Priiluden und Fugen, op. 85 ( 1904) lntroduktion, Passacaglia und Puge in e-Moll op. 127 ' Fantasie und Puge in d-Mo/1, op. 135b (1916) , lntroduktion und Passacagfia in d-Mo/1 (sense número {1913) d opus) Altrl:!s obres lliures: Pa~ta~ie un Puge in e-Moll, op. 29 (1905) Suite rn g-Mo/1, op. 92 ( 1905) N_eun Stücke, op. 129 (1913) Sreben Orguelstücke, op. 145 (1915-16) d Romanze in G-Dur, per a violí i orgue (arranjament e D. Hellmann). Obres sobre temes de corals: Fantasie über den Chora/ '"Ein [este Burg ist unser Gott ", op. 27 (I 898) Fantasie über den Chora/ '·Freu dich sehr, o meine Seele", op. 30 ( 1898) Fantasie über den Chora/ ·· Wie schon leucht uns der Morgenstern ", op. 40/1 ( 1899) Fantasie über den Choral '"Straf mich nicht in deinem Zorn ", op 4012 ( 1899) Fantasie über den Chora/ "Al/e Menschen müssen sterben", op. 5211 (1900) Fantasie über den Chora/ "Wachet au[, ruft uns die Stimme", op. 5212 (J 900) Fantasie über den Choraf "Halleluja! Gott zu /oben, bleibe meine Seelenfreud", op. 52/3 ( 1900) . 52 feicht ausführbaren Vorspiele [. . .] zu den gebriiuch/¡chsten evangelischen Choriilen, op. 67 ( 1903) Komm, süsser Tod (sense número d'opus) Altres obres, preludis de coral, etc., es troben en l'op. 79b (1901-03) i l'op. 135a (1914) Edicions: Breitkopf (publicades per H. Klotz), Bote, Leuckart, Peters, Schott, Universal. Cal destacar, per la seva forta influència romàntica com ' a deixeble d'A. Bruckner: Franz Scbmidt (Pressburg, I 874-Perschtoldsdorf, 1939) Obres: Fantasie und Puge in D-Dur ( 1924) Priiludium und Fuge in Es-Dur Toccata in C-Dur (1924) . Altres obres: lntroduktion und Puge in F-Dur; Priiludwm und Puge in E-Dur; Toccata und Puge in As-Dur ( 1935); Vier Kleine PraJudien und Fugen. Edicions: Osterreichiseher Bundesverlag, Weinberger. U n darrer autor, encara del romàntic tardà, però influenciat fortament per A. Schonberg i l'escola impr7ssionista frances~, especialment C. Debussy, 1, a voltes, preludiant G. Gershwin és: Sigfrid Karg-Eiert (Obendorf an Neckar, 1877-Leipzig ' 1933) Obres d'inspiració lliure: SechsSkizzen, op. /0 (1903) Sieben Pastel/e vom 8odensee, op. 96 (1919) Va/se mignonne, op. 142/2 Passacag/ia und Puge über 8-A-C-H, op. 50 (I 932) Obres sobre temes de corals: 66 Choral-lmprovisationen, op. 65 20 Prae- und Postludien, op. 78 Drei Symphonischen Choriifen, op. 87 Altres obres lliures: 3 Impressions, op. 72 3 Sinfonische Kanzonen, op. 85 10 characteristiche Tonstücke, op. 86 Kathedralfenster, op. 106 Musicfororgan, op. 145 Edicions: Breitkopf, Forberg, Hinrisehen, Novello. BffiLIOGRAFIA: -Sobre els compositors: Viktor Lukas. Reclams Orgelmusikführer. Stuttgart: Philipp Reclam jun. 1992. -Sobre l'instrument (fonaments, evolució històrica, orguenetia, etc.): Peter Williams-Barbara Owen. The Organ. London: MacmiUan Ptess Ltd., 1988. George Ashdown Audsley. The Art of Organ Building. New York: Dover Publications, Inc., 1965. Norbert Dufourq. L'Orgue. Paris:S Presses Universitaires de France (PUF), 1976. jordi Alcaraz Solé. El Órgano. Lleida: Milenio, 1998. El romanticisllle i l'estil simfònic en la música d'orgue francesa _E~!.l~~-~~-~.:. MAS i BONET veure l'interès que hi havia a França per l'escola gennànica, per combatre el suposat baix nivell de rorganista francès del qual es queixa F. ). Fétis a la "Revue Musicale'. del 1827: Deixant de banda aquestes pretensions, podem dir que FINS .FA POC ES CONSIDERAVA L'ÈPOCA COMPRELemmens aportà a París un major nivell tècnic en Ja inter· SA ENTRE ELS ANYS 1750 I 1 900 UN LLARG PERÍpretació organística, basada en ellegato absolut. Hom li deu ODE DECADENT EN LA MÚSICA FRANCESA PER A el retorn a Bach, que a França pren força els últims decennis ORGUE, TRET o' ALGUNES HONORABLES EXCEPdel segle XIX. Potser gràcies als seus consells, Cavaillé-Coll CIONS, COM CÉSAR fRANCK (1822-1890). tornà a dotar els seus orgues del registre clàssic dels plens, PER ALS ARTÍFEXS DE LA RENOVACIÓ ORGANÍSTIpropis de la polifonia barroca, i que aquest orguener havia exclòs dels seus orgues a partir de 1858. CA DE MITJAN SEGLE XX, EL MODEL BARROC, ANOA la primera meitat del segle XJX, la música d'orgue a França MENAT "CLÀSSIC" A fRANÇA, ERA L'úNIC PUNT un caràcter profà. L'organista més representatiu d'aquest pren CONSDE MOMENT DE REFERÈNCIA VÀLID, EN EL corrent és Louis Ja mes Alfred Léfebure-Wely (1817 -1869), TRUIR UN ORGUE NOU. músic oficial del Segon Imperi i que va morir simbòlicament al mateix temps. Amb Napoleó LU, l'Església catòlica va viure una època flona visió més justa de cada època històrica en aquest rent, fet que va propiciar la restauració del cant gregorià, l'e· dan·er quart de segle ha anat valorant més positidificació de moltes esglésies i l'obertura de l'Escola Nieder· vamentla tímbrica i la dinàmica sonora de l'orgue meyer de música religiosa. romàntic i les seves innovacions tècniques, que En aquest ambient apareix la figura controvertida de Le· permeteren als organistes de plasmar-hi l'ideal expressiu orfébure-Wely, amb la seva música de saló per a orgue i hannòquestral i pianístic. Nombrosos estudis recents han estat denium, les seves pastorals, els efectes de tempestat i els balls dicats a l'orgueneria del segle XIX francès, especialment a de moda. Amb ell es radicalitzen l'escola francesa sensualis· l'obra d'Atistide Cavaillé-Coll (1811-1899). ta profana (Lefébure, Fessy. Sejan) i l'escola alemanya espí· tituaHsta (Lemmens, Boely, Benoist). ls mestres de l'orgue francès. L·escola d'orgue franVegem què ens diu Fétís, en un article incendiari del1856, cesa del segle XIX s'inicia amb .François Benoist titulat L'orgue mundà o la música eròtica a l'església, refe· ( 1794-1878) i amb el belga jaak-Nico1aas Lemmens rint-se a Léfebure: "La inferioritat radical dels organistes fran· ( I 83 3- 188 I ) . cesos té per causa primera la mania d'allò que anomenen/a El primer va ser mestre de César Franck i de Camille improvisació. Cap d'ells no té el que podem anomenar l'e· Saint-Saons ( 1835- 192 1), els quals van formar nombroducaci6 de l'organista. Cap d·'ells no seria capaç de tocar ma· sos deixebles. gistralmentles grans obres de Bach. Cap d'ells no sap què és La posició de Benoist és sens dubte més capjtal en el manl'estil i no sabria distingir una època de l'altra. n teniment de la tradicional pràctica de la improvisació que Saint-Saons, en canvi, opinava així: "La improvisació, glò· no en l'aprenentatge rigorós de la tècnica instrumental. L'orria de l'escola francesa, ha estat combatuda per la inf/uèll· gue del Conservatori de París tenia en aquesta època un recia de l'escola alemanya. Amb el pretext que una impr01•i· duït pedaler de 20 notes i és comprensible que els seus alumsaci6 no valdrà mai una obra mestra de f. S. Bach o de Men· nes (Aikan, Franck, Lefébure-Wely, etc.) no poguessin bedelssohn, hom n'ha apartat els joves organistes(... ). Aquesta neficiar-se dels consells del mestre. Al contrari, sembla manera de veure és funesta, perquè és la negació de /'~lo· probable que la vinguda de virtuosos estrangers a París, qiiència (... ) Lefébure-We/y va ser wz meravellós improJ•rso· com johann Adolphe Hesse el 1844i J-N. Lemmens ell844, o l'exemple d'A. P. F. Boely, va incitar alguns a perfeccionar dor, encara que les seves peces són insignificants... ··• . De fet, allò que no agradava alguns era Ja manca d_esul. re· la tècnica del pedal. És el cas de Ch-V. Alkan (el gran proligiós de Lefébure, però hom el lloava per ]a seva msp1ra· motor del piano pedaler), Franck i Saint-Saens. ció, pel seu art de registrar i per haver popularitzat l'orgue Una gran importància va tenir l'estada de Lemmens a Pa. ñs, on va formar, entre d ·altres, A. Guilmant, Ch.-Maríe Wia França. César Franck ( 1822-1890), el gran representant de l'"eshl dor i CI. Lorct. religiós" en l'orgue, ben evident a partir de les Six Pièces de Segons Widor en un article a la revista "Le Ménestrel" 1863, es va formar en aquesta deficient escola francesa. Mar· del 1899: .. Gràcies a Lemmens posseïm la tradició de Bach, cel Dupré ( 1886-1971) l'atacava així: "Franck tocal'a. com tradició que va anar a buscar a l'escola del venerable Hesels organistes francesos de la seva època: legato aproxrmor. se, de Breslau. i que conservava piadosament per transmetre-la ell tota la se11a integritat als seus deixebles ... " observança aproximada dels valors". Els seus contactesaf!!b Lemmens el 1852 el van incitar a perfecc1o· Aquesta tradició ens havia de fer coneinar la seva tècnica i entorn de 1870 és con· xedors exactes de la interpretació de l'osiderat entre els millors organistes ~nce· bra d'orgue de]. S. Bach i de ser capaços sos, juntament amb Saint-Saens, Gwlmant de compondre i d'improvisar segons el veritable estil polifònic. i Widor. GRAN POLÈDe totes maneres Franck, en tant que Totes aquestes regles ens vingueren • · que ' . tecntcs, mestre, oblidava els problemes per mitjà dc la següent genealogia ininEL SOBRE MICA 1 .~1 resol!s, te11ir de havia ja deixeble el tetTompuda: Ftiedemann i C. Ph. E. Bach. improvtsaciO. la o creació la vers guiava ). L. Krebs, j. P. Kirnberger. Chr. Kittel, PAPER DE LA I Msegons la tradició de Benoist El seu suc· F. W. Berner, ). Chr. H. Rinck, J. A. HesPROVISACIÓ. cessar a la classe d'orgue del Conservato· se i j. N. Lcmmens, professor de Guilmant i dc Widor. ri de París, Ch-Marie Wido~, dign_e hef: de la tècnica de Lemmens, onentara la e Aquesta suposada tradició ininterrompuda s'ha demostrat falsa, però fa se vers altres direccions. Professor d'orgue e;¡ ~ = ·= a !::;' ;5. 228 34 51+ ~ íal ( I U E si ~~ rit 8 &a!1 de !n¡ I ~ q~ pi¡ r~ de aq da¡ ~ G. dru l'èl do¡ vel tirr I sao Com a compositor, Franck va forjar-se un llenguatge otiginal: una àmplia sovint de <>o-raus melodia, • conJunts, engrandeix una cèl·lula inicial. L'harmonia, complexa, modulant, sembla a vegades preimpressionista. El seu estil es nodreix de Bach i de Beethoven, d'ací el predomini del contrapunt i el sentit de la gran variació. Cal notar també la concepció evolutiva de la construcció: elements dispersos, exposats separadament, prenen la seva veritable dimensió en la seva ~uperp~si~ió final o en una re~parició significativa (proced1ment Clchc), la qual cosa fa la 1mpressió d'una evolució perpètua, que gestiona l'apoteosi final, llargament retardada. . Franck és també el pare de l'~til simfònic en l'orgue, que mst~ura amb la seva Grande P1ece Symphonique de 1862, >egumt els models orquestrals de Beethoven i Mendelssoho iaprofitant-se dels avenços en l'orgueneria gràcies a Cavai' IJé.Coll. L'organista Louis Vieme (1870-1937) ens descriu la profunda impressió que va fer als alumnes de la classe d'orgue d.el C~nscrvatoli de Patís,la p1imera lliçó donada per Ch. Mane W1dor (1844-1937) 111 de desembre de 1890, just després del seu nomenament con a successor de C. Franck, mort el8 de novembre del mateix any. . ~quest canvi radical en l'ensenyament de l'orgue va con~sllr a donar preferència a la interpretació abans que a la improvisació, miljançant una tècnica ''científica i racional", he~ada de Lemmens, el qual es considerava l'hereu de Ja ve~~~~e tradició organística que arribaria fins al mateix J. S. s~nyar, de. l'altra, el nou model d'orgue que segons ell ha- VIa ~e. sall~f.er les necessitats musicals i litúrgiques d'una esglesta mitJana. El nom d'un altre deixeble de Lemmens, Alexandre Guilmant (183 7-1911) va lligat també estretament al retom a la _música antiga. Els recitals que donà a l'orgue del Tro~dero des del 1878 van fer conèixer al gran públic la múSICa, per exemple, d'A. i G. Gabrieli, Palestrina. Merulo, F~es~o~aldi, Bach, Dandrieu o Clérambault. S'ocupà tambe d ed1tar-ne les obres. Exercirà també una influència en l'.orgu~neria, tot buscant un just equilibri entre l'orgue stmfòmc, compost d'una gran presència de fons de 16' 8' i 4' i d~ llengüeteria, i les sonoritats clàssiques (plens, Joc de tèrc1a, cromorn). .~a se~a música manifesta aquestes preferències per la ut1htzac1ó del contTapunt, com ho evidencia, entre molts d'altres, el títol SorHe dans /e style de Bach i per les reminiscències de Beethoven, Mendelssohn Franck o fins i ' tot de Lefébure-Wely. Guilmant, m~ que el seu contemporani Widor, va anotar les seves reg¡stTacions molt minuciosament. Així, colora un conjunt de fons de 16'-8' amb una flauta de 4' un conjunt de fons i de llengüetes amb un octaví de 2' i 'utilitza per a les registracions de detall contrasts de' color no igualats a la seva època. Podem dir que és Guilrnant qui ha sabut treure millor partit de l'orgue simfònic a França. I color romàntic i simfònic en la música d'orgue francesa. La influència de l'instrument. La creació organística francesa del segle XIX i principi del XX és condicionada pels avenços de l'orguene. ~a, gràcies e~pecialment a Cavaillé-Coll, el qual va ser est!!Jl~lat tam be pels ~r~anistes. Aquest orguener no va ser ~ umc .a França, pero es sens dubte el més representatiu: mvestJgador i promotor infatigable d'idees noves en l'aspecte mecànic i sonor, com l'aplicació i el perfeccionament de la palanca pneumàtica, l'ús de manxes capaces de nodrir un ampli conjunt de 16' . 8' i 4' peus pedals de com~a producció organística de Widor consisteix en deu simbinacions i appels d'anches, que simplifi~aven l'obtenció model el segueixen que 1900, i 1872 entre fomes publicades d'un crescendo gradual. proposat per Franck en la seva Grande Pièce Symphonique . A poc.a poc, Cavaillé-Coll fusiona el grand-jeu i el plein'P?rta aquest gènere al seu apogeu, estimulat pels grans CaclàsSICS, per donar el gra nd choeur, format pel conjunt ¡eu V~IIIé·Coll de la seva època, amb una gran presència de rede la Uengüetetia de 16', 8' i 4' sovint comgJS~res de fons de 16', 8' i 4'(*) i de llengüebinat amb els fons de tubs Íabials, tamtena. bé de 16', 8' i 4' i àdhuc de 2' . Aquestes obres són una síntesi entre soEls primers instruments de Cavaillénata i suite, en un estil postromàntic i a veAVAILLÉC (vers 1835), com el de la basílica Coll gades neoclàssic, proper a Beethoven, Mende Saint-Denis a París, són encara de delsso~n o ~chumann. A partir de la SeCOLL, PEÇA CLAU característiques clàssiques: partició no ~~ Sunfoma, el seu llenguatge esdevé més temperada, plens descompostos en for1~ c~màtic, d'una densitat gairebé wagENEL PAS DE nitura i címbala, cometes, quintes i nanenana 1els desenvolupaments s'amplifiL' ORGUE CLÀSSIC sards, Tecitatiu de mà dreta de 37 a 42 quen. En les dues últimes utilitza el cant notes, dobles trompetes. pla, recurs que també trobarem en Ch. AL ROMÀNTIC. Però ja a partir de l'orgue de La Maen especialment 1939), Toumemire (1870deleine a la mateixa ciutat ( 1846) apael recull de peces L'Orgue Mystique d'areixen la veu celeste, flau tes i trdmpedues! .organista, que ho fou al CavaiUé-Coll harmòniques, creix el nombre de jocs tes eSamte-Ciotilde de Paris. de 8',_el.s plens clàssics són substituïts per la progressió Amb Widor arribem ja al primer terç del segle xx, quan harmomca, mena de plens que troben la seva única raó ~u~st ~estre haurà posat les bases d'una escola que no tard'existir en combinació amb la llengüeteria, per reforçarara g~1re a esdevenir una de les primeres del món. Se'n ne la tessitura aguda. El clarinet substitueix l'antic cro:Oefi.c1aran els principals organistes francesos de la primemam. El tercer teclat urecitatiu'' creix en nombre de reG~~~t.at del segle~: L. Vieme, M. Dupré, P. Cocbereau, gistres. El teclat anomenat u de bombarda" posseeix un cor d· lla1ze. J. Langla1s, M. Duruflé, J. Alain, O. Messiaen. Cade llengüeteria complet. Els registres del pedal, limitats al l'~scun d'ells representa els gustos ja més diversificats de principi de segle a tres jocs de fons i tres de llengüeta, dis/po~a: des del trencament amb la tonalitat clàssica i l'aposa aru ju de bordons, subbaixos i violoncels. Opció dc modes antics o de pròpia creació fins a l'ús de diA aquestes característiques responen les indicacions de :bes formes de serialisme i l'expetimentació en el ritme i el registració dels mestres francesos de l'orgue, que donen a re. la seva música un gran colorit i moltes possibilitats dinà~~rdem també l'il·lustre deixeble de Widor, el pastor almiques. ni ta r. Albert Schweitzer (1875-1965), musicòleg i orga~ a que tant va col· laborar a propagar les idees del mesNOTA: I ·que desenvolupà en dos camps: Ja coneixença de Bach i •Les xifres amb una coma volada a la seva dreta indiquen la ,:ree~ov~ció de l'orgue barroc. Ens va deixar un llibre de llargada dels tubs, mesurats en peus (cada peu equival a 33,33 cm). renc1a: Bach, /e musicien poête, d 'una banda, i va dis- E i -! •e!' ¡¡· 228 35 515 CLA UDI ARIM ANY És UN DELS MÚSICS MÉS ~ ~ iU e ~' ¡;;¡· 228 RECONEGUTS DEL PANORAMA CATALÀ AMB PROJECCIÓ INTERNACIONAL. CoMPANY, AMIC I HEREU DELS INSTRUMENTS DEL GRAN FLAUTISTA JEAN-PIERRE RAMPAL, ENS PARLA DE LA SEVA TRAJECTÒRIA, DEL MÓN FLAUTÍSTIC I DEL SEUS PROPERS PROJECTES ARTÍSTICS. La flauta, objecte de . . vocaczo concertzstzca / ..P.:~!_2~~~!.~~~~.2.. -De família de tradició farmacèutica de bastants generacions, ¿com arriba a la música? -Estudiant intem en els jesui'tes de Barcelona ens solien posar música en la classe de dibuix i jo em vaig enamorar d'un dels instruments: la fiauta. Volia haver estudiat oboè, però era massa car i vaig optar per la flauta. Havia estudiat música de manera rudimentària quan era petit i amb la flauta vaig començar als tretze o catorze anys, i no em va costar gaire, ja que la flauta és un instrument agraït, sona amb facilitat, no com el violí, per exemple, tot i que en el cas de la flauta Les dificultats vénen al final. Durant un temps vaig combinar els estudis d'Economia amb els de fiauta, però vaig veure que podia i que votia dedicar-me a La flauta amb exclusivitat. Hi ha molta gent que ha començat a estudiar la flauta pel Rampa/ i quan jo l'acompanyava en concerts sentia moltes vegades que se Li apropava gent a dir-li: "fo vaig començar a estudiar flauta en escoltarlo a vostè"; jo no. fo vaig començar a estudiar La flauta perquè m'agradava l'instrument i a més perquè m'agradava en una primera època la música pop, de jethro Tull, jazz que utilitzava la flauta. Però en un concert al Palau en el qual tocaven en Gratacós i en Rampa/ em vaig quedar estupefacte, hipnotitzat del que es podia fer amb la flauta, i vaig decidir dedicar-me a l'estudi de la flauta, però en el repertori clàssic, que fins aleshores no tocava. -Qui el va marcar d'una manera especial en la seva formació? -En flauta destacaria Salvador Gratacós, que va ser pioner a portar l'escola francesa de la seva època a Barcetona; va dur-hi els principals fiautistes francesos perquè els seus alumnes poguessin escoltar-los i treballar amb ells, a més de crear Wl am- / bient de sana competitivitat. Després d'estudiar tota la carrera amb ellt•aig marxar a Paris al Consen,atori, i de manera privad~ amb Alain Marion, i en cursos d'estiu amb Rampa/ i d'al· tres. -¿Va ser dur el pas d'estudiant a professional? -jo crec que és més diflcil ara que no aleshores, perquè malgrat q~te .aro els plans d'estudis són millors t ht Ira fins i tot cicles de joves intèrpr~ts,l~ realitat és que el següent pas es mes complicat i s'hi troben moltes port~s tancades. lA realitat actual és que I~>ferla de músics és més gran que abans, però La demanda és menor o almenys comparativament parlant d'aquestes dues realitats. . -Repassant la seva discografia vetem que s'ha dedicat principalment al clas· sicisme i al començament del segle XIX. ¿És fruit de la casualitat o d'una elecció personal? . -Crec que un músic ha de 10' 0' .' gravar la música que sent. fo la mu· ~ e t l'i~ teiJ COl ga¡ llei pet ter 1 ic1 qu¡ qu¡ du( d,, qu, C01 R E T R A T Jo crec que Rampal va obrir una porta a tots els instruments de .vent. Va ser el przmer que va ser present en totes les orques tres del món com a solista convidat. 228 lloc. sica contemporània, molt moderna, nola sento. Necessito que hi hagi un tema, 9ue l'instrument pugui cantar, ~to sentir-la, en definitiva, i això es el que m'ofereix la música del barroc, classicisme i romanticisme, encara que d'aquest últim període la lit::atura flautística és escassa, perquè l~strument està canviant i no existetxen grans virtuosos per als quals es compongui. ·En canvi, vostè ha sabut investigar, rec~perar, tocar i gravar una part del patrimoni flautístic català d'aquest pen9<fe de fina l del segle XVIII. ·Es un aspecte que sempre m'ha inr erec que ho he heretat del Rampa!,' ~eressat, descobrir partitures noves que també anava a arxius í bibliote- res a la recerca de la partitura per- duda, de nou repertori i de no quea~·se amb el que hi ha editat. 1 d'a- qur les partitures dels Pla, tant els concerts com la música de cambra que jo he tingut la sort de gravar i per les quals he rebut diversos premis. Però al costat d'ells també hi ha altres enregistraments, amb obres dels alumnes de f. S. Bach i l'últim que he fet, que ha estat Mozart i els seus amics. M'agrada molt treballar sempre l'entorn dels grans autors per conèixer-los més. Bach i Mozart són com flors en un jardí del qual jo vull conèixer una mica La resta de la flora. -I a més dels Pla, ¿ha descobert més autors i obres del nostre patrimoni flautístíc? -És una labor molt difícil i àrdua, ja que a la major part dels arxius és difícil d'accedir, a més de problemes de catalogació. Per casualitat jo vaig trobar sis Quintets de Boccherini que gravà en Rampa/, i que era música extraordinària que mai no havia sortit d'allí; i com aquests deu haver-hi moltíssima música oculta en algun -Quan un llegeix les programacions de les orquestres i els cicles privats, fa l'efecte que hi ha solistes o instruments solistes de primera i de segona: molts concerts de piano, de violí, però gairebé cap per a instruments de vent, com la flauta. ¿Això és perquè no hi ha repertori o simplement per una desconsideració vers aquests instruments? -És veritat que aquesta situació d'aglomeració de pianistes i violinistes existeix. fo crec que Rampa/ va obrir una porta a tots els instruments de vent. Va ser el primer que va ser present en totes les orquestres del món com a solista convidat. D'altra banda, hi ha vegades que fins i tot és un veto dels mateixos instrumentistes de vent de les orquestres, que prefereixen tocar ells les poques ocasions que es programin concerts per a vent. Però també és per un problema de repertori, ja que es prefereixen obres del romanticísme, en què per a la flauta no existeixen o són autors de segona categoria dels quals sí hi ha enregistraments però rarament es toquen en concert. -Per a un intèrpret com vostè més amb de vint enregistraments en el mercat, quina funció creu que tenen 37 517 els discos? Què li reporten com a músic? -Econòmicament gairebé res. De vegades és el final d'una '·investigació" i un llarg i dur treball, com va passar amb la integral dels Concerts de Devien ne. Serveix per promocionar-se en la carrera i presentar-se en nous auditoris i països. -Però al principi no devia ser fàcil ni gravar ni trobar concerts ... -No, però cada concert és el que a l'artista l'anima, i en aquest aspecte jo he estatfàcil de trobar, d'acontentar i d'entusiasmar gairebé amb qualsevol projecte. Refet música amb tota classe de formacions i grups de cambra, a més d'un repertori extensíssim. -Un nom que surt amb freqüència de la seva boca és el de Jean-Pierre Rampa!. Com es van conèixer i qui els va dur a treballar junts? -Conèixer-lo, jo el coneixia d'anys, dels seus concerts al Palau, d'alguns cursos d'estiu, però treballar amb ell 11a ser per pura casualitat, sort i atreviment per la meva banda. El director del Festival de Llfvia em va proposar de fer un concert i em va deixar la llibertat d'escollir a1nb qui ho volia fer, i jo Li vaig demanar si era possible de fer-Lo amb en Rampa/. Es van fer les gestions oportunes i va accedir-hi. En acabar el concert em va felicitar i em va dir que tenia una manera de tocar molt semblant a la seva i que li agradaria treballar amb mi en alguna altra ocasió. Als pocs dies vaig rebre un fax del seu agent en què em demanava dades, caixet i dates, perquè tenia una sèrie de concerts per fer amb Rampa! i després gravar un disc. Després hem recorregut el món, hem gravat més de quinze discos i ara toco amb la seva flauta, la flauta amb la qual jo el vaig escoltar al Palau per primera vegada. -Com era el so de Rampal i com és el seu so flautístic que tant se li assembla? -És un so càlid no massa potent, en contra del so més valent que avui està de moda amb més agressivitat i duresa. fo sóc més tradicional en aquest sentit, intento tocar d'una manera més natural, fàcil de tocar i agradable d'escoliar, no desnaturalizant el so de l'instrument forçant el registre feble de La flauta i apianant el registre més brillant. -Continuant amb el tema del so: quina és la seva opinió sobre el debat entre tocar amb instruments modems o amb instruments d'època o històrics? -Et diré una cosa: la música la fan els músics, no els instruments. L'instrument és una mera anècdota, per a CLAUDI ARIMANY, FILL DE LA TRANQUIL·LlTAT DEL VALLÈS, TRANSMET SEVA VEU L'ENTUSIASME DE QUI ESTÀ SEGUR QUE EL QUE FA, HO FA BÉ. QUE POSA EL SEU SABER EN CADASCUN DELS PROJECTES QUE PORTA A TERME, DES OEv\iA.~.:~tw• DELS SEUS GAIREBÉ TRENTA ENREGISTRA.~'TS O INNO~fBRABLES CONCERTS A~IB SOLISTES DE MÉS PRESTIGI Th'TERNACIONAL, A LA INVESTIGACIÓ PER DESCOBRIR PERTORI NOU PER A LA FLAUTA, L'INSTRUMENT AMB EL QUAL s'EXPRESSA I PER Al QUAL VIU. SOLISTA DEL SEU INSTRUMENT, SEMPRE ESTÀ OBERT A COL-LABORAR I EQUIP A FAVOR DE LA MÚSICA EN QUALSEVOL PROJECTE EN EL QUAL L'ART SIGUI El CENTRE. ÜBERT A TOTES U:S MÚSIQUES COM A OÏDOR, ES DECANTA MÉS PER LA VERITABLEMENT LI MOU EL COR COM A INTÈRPRET, PER MOURE EL DELS ALTRES. CONVERSA FÀCIL PERÒ SEMPRE INTERESSANT, AQUEST HOME ROBUST QUE ES CA PER M ITJÀ DE LA MÚSICA TROBA A FALTAR EL SILENCI DE LA SEVA CASA QUAN VE A LA CIUTAT. UN ARTISTA, EN DEFINITIVA, DEL NOSTRE TEMPS. 1es un músic, és un mitjà. no un fi en si mateix. fo no escolto un instrument, escolto un músic que s'expressa amb un instrument. fo crec que tots aquests que defensen els instruments originals tenen un error de base, que és confondre el fonamental amb L'anecdòtic, si fas un trinat per dalt o per sota, si toques amb una flauta de fusta o de metall, si l'afinació està a 415 o a 425, això és important, per a ells. Per a mi són anècdotes. Per a la música amb majúscules, aquestes coses no tenen cap importància, i fins i tot els mateixos compositors, com Mozart, sempre estaven provant els nous instruments que anaven sortint i millora11t Les prestacions. Aleshores, quin sentit té tqcar amb els mateixos instruments que els compositors avorrien i que anaven abandonant per uns altres de més perfeccionats? Això no vol dir que no s'hagi de respectar un estil que correspon a una època, però fins i tot això és una qüestió de gust de l'intèrpret i de L'oient, no de L'instrument amb el qual es toca. Es pot tocar amb un travcrso una Sonata de Bach amb un estil molt romàntic fora de tot estil, vet aquí la ironia i la contradicció d'aquesta moda. -Durant molt temps, més de deu anys, vostè va acompanyar en Rampal, fins al punt que hi ha qui pensa que aquesta relació va ser una mica com de "dependència". -Dependència no, més aviat col·la· boració. Ell mai no ho hauria volgut, L'hauria rebutjada de seguida, no ho hauria acceptat. Era més aviat una col·laboració que funcional/a. Un dia, després de tocar a No11a York o aTò· quio, mentre la gent aplaudia, em deia: "Avui hem tocat el cel", s'emacionava. S'adonava que teníem una manera, uns gustos tocant que s'a· dllptaven al seu,criteri musical i al seu so flautístic. Es per això que e~ va adonar que podia tocar amb 1111 ~ot un repertori que no havia pogut lli· terpretar fins aleshores. De totes ma· neres, he de dir que jo abàns de Ram· pal i després de Rampal he fet moltes coses sense necessitat d'estar compartint programa amb ell. -No obstant això, es pensa que va ser el seu mestre d'estudis a París. -No és correcte, ja que encara que a ell/i agradava dir que jo era alum· ne seu, la meva formadó a Paris amb ell va ser mínima, malgrat que la re· Lació va ser tan estreta i l'afecte tan gran que n'he heretat les dues millors flautes, amb les quals er~ca~d toc~. Una me la va donar despres d 11!1 co ~Í cert a Osaka al japó. Em va drr: vil ' .. em que tinguis un bon record de mil · va donar la seva segona flauta, ¡a que ell sempre tenia dues flautes per:/1 concerts; la primera, que era am a re ol fer J ~1 IUj ~ no ~ qu ~; les aj¡ IOr fiO¡ ' un1 est¡ n¡'} nes dicc gur, lllU qual tocava, i una segona, la que em 1·a regalar. Amb aquesta flauta vam g¡a¡•ar l'últim disc, després es va po)l]rmala/t i va morir als pocs mesos. /l'altra flauta va ser la seva vídua qui em ra proposar d'adquirir-la corn un dt'fall als desitjos del seu marit difunt. Pa això tinc les dues flautes de Rampal. Això obeeix al fet ~ue_ j~ amb la família de Rampa/ tema 1 tlllc molt ·bíma relació, ja que artísticament podríem dir que érem com pare i fill, i ens estimàvem tant artísticament com personalment. -Vostè és un músic que per Ja sera trajectòria artística té una visió del que succeeix en el món flautístic en l'àmbit nacional i intemacional. Com és el nivell actual? ·fo crec que els últims anys ha millorat moltíssim en tots els instruments, però en la flauta especialment. D'entrada, els instruments han millorat. D'altra banda, hi ha professors txtraordinaris que formen alumnes atraordinaris; però estem parlant de Pautistes, no d'artistes. D'artistes, n'hi ha els mateixos que hi havia aba11s, pocs. Això es veu en els concursos i t'Ito diu una persona que és jurat en molts i dels millors concursos d'aquest instrument. Es posen peres obligades dificilíssimes amb moltes/Iotes i es toca perfecte, però quan re un moviment lent de Mozart o d'un altre autor, aquf la gent no sap què fer amb una nota llarga. Hi ha molt l'irtuós però pocs artistes. ·Ouin flautistes actuals li agraden per la seva manera de tocar? ·N'hi ha molts, per exemple fames Ga/way, un artista amb una tècnica i una facilitat extraordinària. D'altres francesos: A. Nicolet, P. Pierlot, P. Galois o E. Pahud. ·Ouè té, França, per a la flauta que no tenen altres països? . ·Una tradició, en general, per als mstruments de vent. Històricament. dtsd~l barroc i abans del barroc ja es ctl!rerxen grans flautistes. Això ha fet que els compositors escriguin per als lllstruments de vent i especialment pera la flauta, que es toqui a les sales de concerts i que s'hi continuï esaj¡.¡~tf. És una cadena en la qual tots sortrm beneficiats, però sobretot la flauta. u ·¿S'ha b planteJ'at• vostè• encarregar na o ra a algun compositor? -La veritat és que no, ja que han estat sempre els compositors els qui m'Iran demanat les estrenes d'algu~~sde les seves obres que m'han dereat, com en Salvador Brotons o alguns compositors francesos. ·~uè li resta fer a Claudi Arimany musicalment parlant? ·Uf, moltíssim! Això no s'acaba mai. Cada dia encara estudio i intento aprendre alguna cosa nova, tècnicament, de repertori. És un camí sense final. -De la música que no és per a la flauta, què li agradada tocar? -Si fos pianista, els Concerts per a piano de Mozart, i si fos violinista les Sonates per a violi de Mozart i de Bach. M'agrada molt tota la música i escolto molta música, sobretot de cantants, dels quals s'aprèn moltfssim, ja que la flauta ha de cantar moll. -És curiós aquest maridatge entre cant i flauta en tota la literatura del segle XIX sobre fantasies d'òperes per a flauta. -Sí, és un fenomen del qual hem fet un disc amb temes de Rigoletto, La SonnambuJa, BaUo in maschera. I no només succeïa en el segle XIX, sinó ja en temps de Mozart es feien edicions de les principals àries o números de les òperes en reduccions per a dues flautes o flauta i piano perquè anessin sonant abans que es representessin o després de les representacions perquè estiguessin en la memòria de la gent i es toquessin a les cases. Era un sistema de màrqueting molt rudimentari però efectiu, ja que la gent anava a l'òpera i ja en coneixia les àries principals. Primer es va fer en un nivell d'afeccionats, després va passar als virtuosos de l'instrument, com Sarasate amb el violí i la seva fantasia sobre Carmen. -Hem parlat de música i de so flautístic, però què és el silenci per a Claudi Arimany? -Un bemoll creuat. fo tinc la sort de viure al camp, en un poble de pagès a Girona i és una cosa que estimo molt i que trobo a faltar quan vinc a Barcelona. I en la música és molt important i existeixen silencis molt forts, d'una gran intensitat. -¿Alguna anècdota d'algú amb qui hagi treballat i que l'hagi impressionat? -N'hi hauria moltes, tant d'anècdotes com de persones, però per exemple: la Victòria dels Àngels, que tenia un gust exquisit, la crème de la ct·ème, gent amb tan bon gust que és el que més notava quan treballava amb ella. Era impressionant, ja que el que havia de fer jo era imitar-La, perquè el meu paper era d'aconzpanyament i era fascinant. Quant a orquestres destacaria la de Cambra Franz Liszt de Budapest, que funciona perfecta, quan arribes a l'assaig ja està tot preparat, no hi ha gens d'improvisació, es coneixen des de fa més de vint anys tocant junts i puc tocar molt freqüentment amb ells. -Projectes de futur... -Quant a enregistraments, uns duos per a dues flautes i piano de Mozart que són arranjaments de les Sonates per a dos pianos o per a quatre mans fets ja en el mateix segle XVIII per altres autors i que encara no s'han gravat. També un enregistrament del Concert de Khatxaturian amb la Simfònica de Moscou. Quant a actuacions, compromisos a Paris i a Berlín, i uns altres que són a l'agenda però no en la meva memòria. 39 519 La London Symphony amb Sir Colin Davis inicia la nova temporada de Palau 100 Palau 100. London Symphony Orchestra. Han-Na Chang, violoncel. Christine Pendrill, corn anglès. Dir. titular: Sir eo. Jin Davis. Sibelius: Oceanitats. Simfonia núm. 7. Elgar: Concert per a violoncel. MacMillan: The World's Ransoming. p8 • Jau de la Música Catalana. 15 d'octubre de 2003 (2 1 h). a London Sympnhony Orchestra celebrarà l'any 2004 els seus primers cent anys d'història. Ara aquesta orquestra que ha obtingut èxits inqüestionables en les dues darreres temporades de Palau I 00 serà l'encarregada d'inaugurar Ja temporada sota la batuta del seu director titular, Sir Colin Davis, una de les figures de la batuta més emblemàtiques de tota Ja història de Ja música i actual titular de la formació. Elgar, Nikisch, Beecham, Monteaux, Kerstéz, Previn, Abbado, Tilson Thomas i Colin Davis han estat directors d'aquesta mítica formació estretament vinculada també als noms de Bernstein i Béihm i que en el decurs de la seva història ha estrenat destacades obres de Walton, Bliss, Penderecki, Copland, Tippett i l'any 19 I 9 el Concert per a violoncel d'Elgar, obra que precisament la violonceJ.Iista Han-Na Chang interpretarà al costat de l'orquestra en aquest primer programa de la temporada. Des del1995, el titular de la London Symphony és Sir Colin Davis, càrrec que el director britànic nascut a Weybtidge el 25 de setembre de 1927 comparteix amb el de principal director invitat de la Filharmònica de Nova York. Format com a clarinetista al Royal College of Music de Londres, i després de L 228 <:;! ::l. s51 lli:!. 2. ~ 5 quedar impressionat per l'audició de l'oratori La infància de Crist, decideix emprendre la carrera de clirector d'orquestra. Després de debutar amb l'Orquestra de Cambra de Kalmar, entre 1957 i 1959 esdevé director assistent de Ja BBC Scottish Orchestra. Després d'haver de substituir Klemperer de manera sobtada per dirigir Don Giovanni de Mozart va ser contractat com a director d'orquestra del Sadler's WeU Theatre i entre els anys 1961 i 1965 com a director musical de l'esmentat teatre. En aquestes dates comença a dirigir amb certa regularitat l'Orquestra Simfònica de Londres, amb la qual, a més de gires, fa nombrosos enregistraments. Entre 196 7 i 1971 ocuparà el càrrec de titular de l'Orquestra Simfònica de la BBC i entre 1971 i 1986, de director musical del Covent Garden. Principal director invitat de la Simfònica de Boston ( 1972), titular de l' Orquestra Simfònica de la Ràdio de Baviera (1983-92), director honorari de I'Staatskapelle Dresden des de 1990, Sir Colin Davis ha fet en el decurs de Ja seva carrera recreacions memorables d'obres de Mozart, Handel i, molt especialment, Berlioz, de qui ha enregistrat la seva obra completa i del qual el seu enregistrament de Les Troyens -una de les obres amb més demanda de mitjans i monumentalitat de tota la història de la música- va obtenir el passat any dos premis Grammy, en ser considerada per molts el millor enregistrament operístic realitzat l'any passat. Una de les seves predileccions, seguint la tradició de Sir Thomas Beecham, és la música de Sibelius, de qui també ha interpretat la integral. Dues de les seves obres: Oceanitats i Ja Simfonia mím. 7 es podran escoltar en aquest concert d'obertura de la temporada Palau 100. L'any passat, per commemorar el seu 75è aniversari, va ofe1ir nombroses actuacions amb la London Symphony -versió concertant de Samsó i Doli/a de Saint-Saens, i al Convent Garden La flauta màgica de Mozart-, l'Orquestra Simfònica de Baviera -amb exitosos concerts a Munic- i Ja Filhannònica de Nova York, en uns concerts en què a més d'obres de Ttppet i Walton no va faltar la música de Berlioz. Distincions arreu del món (Itàlia, França, Anglaterra, Finlàndia, Premi Yehudi Menuhin concedit per la reina Sofia l'any passat) són mostra del reconeixement a la tasca que aquest brillant director d'or· questra ha realitzat en el decurs dels anys. ini Fa1 bra d.e ¡ ne I l'Ol quE lisb ma¡ Se'l¡ l'A 19f org tevl 1 9~ po gra Bach Consort Wien, primera cita d'Euroconcert Euroconcert. Bach Consort Wien. Carlos Mena, contratenor. Daniel Johannsen, tenor. J. S. Bach, Han· del. Palau de la Música Catalana. 21 d'octubre de 2003 (21 h). l cicle Euroconcert iniciarà la seva temporada 2003-04 amb un concert en què el conjunt Bach Consort Wien, el tenor Daniel johannsen i el contratenor Carlos Mena oferiran un recorregut per diverses cantates de Bach i Handel. Escoltar el contratenor Carlos Mena, una de les veus més destacades en la seva tessitura del panorama internacional, suposa un dels reclams més atractius d'aquest concert inaugural de Ja temporada. Carlos Mena va néixer a Vitòria l'any E 40 520 197 I, ciutat on va començar els seus estudis musicals. Posteriorment va estudiar a Suïssa -on obté un diploma de música renaixentista i barroca- i a Ja prestigiosa Schola Cantorum Basiliensis, on estudia, entre d'altres professors i reconeguts intèrprets. amb Levitt, Jacobs i Kirkby. A més del seu interès per la música barroca i renaixentista, se sent atret pel repertori de la música vocal medieval. La seva veu comença a ser reconeguda com una de les més rellevants en el camp de la interpretació antiga i conjunts com Al Ayre Español, Ensemble Guilles Binchois, D Seminario Musicale, Ricercar Consort, La Capella Reial de Catalunya, Hespèrion XX i Orphenica Lyra reclamen la seva presència. Escenaris com l'Auditoria Nacional de Madrid, Palau de la Música Catalana, l'Auditori de Barcelona, Konzerthaus de Viena, Staatsoper de Berlín, Chapelle Royale de Versalles, Sydney Opera House, Concert Hali de ~el· bou me, Tea tro Colón de Buenos Atres, Alice Tully Hali de Nova York, Sa~u· ra Hali de Tòquio esdevenen, entre d altres, prestigioses sales de concerts on s'ha pogut escoltar la veu del contrate· nor. Nombrosos enregistraments amb els segells discogràfics més destacats avalen encara més Ja carrera d'aque~t jove contratenor que, a més, ha d~t· cat bona part del seu interès m~stcal a la música del segle xx, havent ~nter­ pretat obres de Britten, Orff, Stravmsky. Bernaola, Araci! o Bernstcin entre al· . tres compositors. Com a professor, ha estat convtda1 als cursos de música antiga d'El Esco· rial i als celebrats a la Universitat Salamanca Ara la seva veu tornara escoltar-se ·al Palau amb la mús~c~ bellíssimes cantates dels dos max•m exponents del barroc alemany. .d: d: ~ Sitn¡ lklti lam qui l el ce tirà DViG L'Orfeó Català i l'organista Peter Planyavsky inauguren l'orgue del Palau Palau 100. Orquestra Filharmònica Leos Jaoaceck. Orfeó Català. Katarina Jóvanovic, soprano. Mojca Vedemjak, contralt. Peter Mikulas, baix. Peter Planyavsky, orgue. Dir.: Thomas Rosner. Programa: PouJenc: Concert en Sol menor per a orgue i orquestra. Janàcek: Missa glagolitica. Palau de la Música Catalana. 28 d'octubre de 2003 (21 h). l21 de juny de l'any 1939 s'estrenava a la Sala Gaveau de París el Concert per a orgue, orquestra de corda i timbals de Francis Poulenc, amb Maurice Duruflé com asolista i arn b l'Orquestra Simfònica de París dirigida per Roger Décormière. En el decurs de la vintena de minuts de durada de la partitura, iniciada amb un tema inspirat en Ja Fantasia en Sol menor de Bach, l'obra utilitza tots els recursos sonors de l'instrument, a més d'una gran varietat de dinàmiques. Res millor, doncs, per inaugurar l'orgue del Pa lau que aquesta obra que tindrà Peter Planyavsky com a solista. Vienès nascut l'any 1947 i format a la Hochschule für Musik de la seva ciutat natal, va ser organista de l'Abadia d'Schlagel, i essent l'any 1969, amb vint-i-dos anys, nomenat organista de la catedral de Sant Esteve de Viena, d'on esdevindrà entre 1983 i 1990 director musical i responsable de la música coral i dels programes d'orgue. Amb la instaJ.Iació E d'un nou orgue Rieger a la catedral va tomar a la seva tasca d'organista, on cada temporada ofereix una vintena de recitals a més d'altres interpretacions amb cor i orquestra. Professor d'orgue i improvisació a la Hochschule de Viena des de 1980 i cap del Departamen t de Música d'Església des de 1996, Planyavsky du a terme una gran tasca com a organista, membre de jurat de concursos internacionals, professor invitat i director en l'àmbit internacional. Amb gires per Austràlia, el Japó, Sudàfrica, Canadà -concert a la Roy Thomson Hali de Toronto l'any 1983-, els Estats Units --on va actuar, l'any I 990, a la catedral de Washington-, Planyavsky ha fet nombrosos enregistraments discogràfics, tot interpretant des de pàgines concertants de Jongen, Heiller, Rheinberger i ha dirigit grans obres de la música sacra, entre les quals cal destacar la Missa en Si menor de Bach, el Requiem de Duruflé i misses de Haydn. Com a membre de jurat ha estat invitat a Haarlem, Nuremberg, Chartres, St. Albans, Manchester, entre d'altres certàmens. El Premi de la Ciutat de Viena, el Sandoz Fine Arts Award i I'Staatlicher Ferderungspreis für Müsik d'Àustria figuren entre els seus guardons aconseguits fms al moment. Ara Planyavsky el proper 28 d'octubre i dintre de la temporada de Palau 100 esdevindrà el solista escollit per inaugurar l'orgue del Palau, en un concert en el qual, a més, l'Orquestra Filharmònica Janacek, l'Orfeó Català, solistes vocals, amb direcció de Thomas Rosner i el mateix Peter Planyavsky interpretaran la sublim Missa glagolítica de Jamícek en la qual novament es podran escoltar les sonodtats de l'històdc orgue Walcker del Palau, inaugurat l'any 1908 i ara ja reconstruït. El violinista Santiago Juan, convidat de l' OSV Concerts Simfònics al Palau. Orquestra Simfònica del Vallès. Santiago Juan, violí. Dir.: Edmon Colomer. Brahms: Danses hongareses núm. 17, 19, 21. Bartók: Concert per a violí i orquestra núm. 2. Dvorak: Simfonia núm. 7. Palau de la Música Catalana. 11 d' octubre de 2003 (19 h). L a vuitena temporada del cicle Concerts Simfònics al Palau, pro. tagonitzada per l'Orquestra Simfònica del Vallès, obrirà la sèrie de ~ c?ncerts amb un programa en què la musica de Dvorak -compositor de qui el proper any 2004 es commemora ~-1 ~entenari de la seva mort- compar1m_ P~tagonisme amb el Concert per 0 1 ~ o/¡ r orquestra de Bartók. Juntament amb la Simfonia núm. 7 i amb l'arranjament de tres Danses hongareses de Brahms realitzades pel compositor bohemi, aquest concert inaugural completarà el seu programa amb la interpretació d'una obra de gran demanda virtuosística, com 6s el segon Concert per a violí de Bartók, escrit entre 1937 i 1938 i estrenat a Amsterdam l'any 1939. En aquesta ocasió Santiago Juan, l'Orquestra del Vallès i la direcció d'Edmon Colomer ens aproparan a una de les obres mestres concertants de la literatura musical del segle XX. Aquest violinista valencià, format a València i a BrusseJ.Ies, es va graduar l'any 1990, tot obtenint posteliorment nombrosos premis en concursos nacionals i internacionals (cal destacar el primer premi en el Concurs Germans Claret). Concertino d'orquestres com la jONDE, Reial Conservatori de Brussel·les, RTVE, Simfònica Balear i concertino invitat de I'ONE, ha realitzat un tasca destacada com o solista amb assenyalades orquestres espanyoles. Actualment Santiago juan és concertino de l'Orquestra Simfònica del Vallès, activitat que comparteix amb la de professor de la )ONDE i amb una carrera concertística que l'ha portat a oferir nombrosos recitals en diversos països europeus. 41 521 ·~,····------· P R E C R Í T I CA Ainhoa Arteta i Dwayne Croft, recital al Palau Al voltant de l'aura de Pau Casals ..P..~E.~:.!~~~~~~~~~. més de les sempre substancials Yer. sions del director Franz-Paul Decker de la música de Richard Strauss (Romança per a violoncel i orquestra, Liebes· cene de Feuersnot i suite sobre El COI'al/er de la rosa), aquest concert ens pennel!àes. coltar novament el violoncel·lista Lluís CJa. ret en una singular evocació de la figura de Pau Casals per mitjà de la música de Lleo· nard Balada. Efectivament; en aquesta temporada que tot just s'inicia es compleixen els 30 anys del traspàs de Pau Casals (1876- 1973) i el 70è aniversari de Lleonard Balada (1933), el compositor català resident als EUA des dels inicis de la seva trajectòria compositi· va. És així com comprovem que en alguns casos els aniversaris serveixen per progra. mar obres i autors no direm ignorats, però sí una mica oblidats... Tanmateix, posats a s'han reror· commemorar: per què no dat també els primers cent anys de l'audi· ció del Don Quixot de Richard Strauss que Pau Casals i el mateix compositor com adi· rector van fer el 1904 a Nova York? I és que, la veritat. cultura i commemoracíon;, malgrat que ho sembli, no sempre van de bracet... Però res no tenim a oposar de dis· posar d'una altra avinentesa d'escoltar els homenatges a Casals i a Sarasate de Bala· da, com també el seu Concert per a violo11· cel. Això ens dóna ocasió de recordar la bri· Llant trajectòria de Balada com a composi· tor, situat en un lloc destacat en un país com els EUA, on l'avantguardisme va tenir moments de transcendent significació (Cà· ge, el minimalisme, Ives, etc.). És ai>.í que Balada ha vist com la seva música ha estat programada amb freqüència per Ics or· questres simfòniques més importants d'a· quell país i com també directors de renom n'han dirigit partitures. Ben aviat Lleonard Balada va trobar una forma personal de l'expressió musi~! en~ qual, d'alguna manera atorgant la p~m~1a a una llibertat absoluta en Ja creaciÓ d un món sonor sense prejudicis establerts, ni adscripció a modes imperants, cerca una síntesi entre tradició històrica i l'especula· ció de noves tècniques i estètiques. Així. la seva música manifesta una proximitat a plantejaments electroacústics i a la 1'egada presenta connotacions ben properes a ~es estètiques cultivades pels autors neoclas· sics. Fins a cert punt, en Balada es r~vela una actitud no direm fredament nota na! de donar fe dei moment creatiu actual, sinó de conjugar objectivament uns paràmetres constructius de procedència contraposada (hem parlat d'electroacústica, i també po· dríem esmentar fonts folklòriqu7~: c?m cants populars, l'aleatorietat i la pohntnua). A Lírica Privanza. Ainhoa Arteta, soprano. Dwayne Croft, baríton. Palau de la Música catalana. 23 d'octubre de 2003 (2 1 h). er primer cop la soprano Ainhoa Arteta actuarà a Barcelona al costat del seu marit, el baríton nordamericà Dwayne Croft, en un recital operístic que sc celebrarà al Palau. Nascuda a Tolosa (Guipúscoa), Ainhoa Arteta va obtenir l'any 1993 els primers premis dels concursos Metropolitan Opera National Council Auditions de Nova York i del Concours lnternational de Voix d'Opera Phícido Domingo de París. Abans, però, ja s'havia produït el seu debut operístic, concretament a Palm Beach (EUA). A partir d'aquest moment inicia una trajectòria summament exitçsa que l'ha portada a actuar a Graz (Austria), Violetta (La Traviata) i Oscar (Un ballo in maschera); Nova York, Liú (Turandot); Florida, Violetta (La Traviata) i Gilda (Rigoletto); Gran Bretanya amb l'Scottish Opera, Micaela (Carmen); Madrid, Gilda (Rigoletto); Sant Sebastià, Violetta (La Traviata); New }ersey o Monterrey, entre altres escenaris. Dins la seva trajectòtia que l'ha convertida en una de les sopranos espanyoles més aclamades de la darrera dècada, va tenir un aspecte remarcable l'actuació al costat de Michael Tilson Thomas i la New World Symphony, com també el seu debut al Camegie Hali de Nova York al costat de Dolora Zajick y Placido Domingo, tenor amb qui ha col·laborat en nombroses ocasions i amb qui ha fet nombrosos concerts per Espanya, els Estats Units, Bra- P 42 522 sil. Fran~a, Turquia, Anglaterra, Alemanya i Austria. A partir de la temporada 1993-94 les seves actuacions obtenen èxits summament remarcables: a Àustria va interpretar Violetta (La Traviata); a Seattle (EUA) Leila (Els pescadors de perles) i a Mèxic, Gilda (Rigoletto). Durant aquesta temporada va enregistrar Doña Francisquita i va produir-sc el seu debut al Metropolitan Opera House en el rol de Mimi (La Bohéme), com també al Bellas Artes (Mèxic) amb Margatita (Faust). Bilbao, festivals de Peralada, Santander, Sant Sebastià i Anlibes, actuacions a Bonn -Magda (La Rondine)-, Nàpols, Amsterdam -Mimi-, Detroit, participació en la inauguració de les temporades de les òperes de Washington i Hamburg, el Japó o Riga han estat escenaris que han pogut escoltar la veu d'aquesta soprano que el mes d'abril de 1998 va ser nomenada presidenta d'honor de l'Associació Maestro Segovia. L'octubre d'aquell mateix any va participar en un recital ofert per la Casa Blanca amb motiu de la visita oficial del president de Colòmbia a Washington. L'any 1999 va fer el seu debut a Londres, en un concert en què va actuar al costat de Placido Domingo. La seva carrera continua de manera imparable i cal destacar entre els darrers grans èxits aconseguits per la soprano, el seu rol Fiordiligi -Cos! fan tufte-, escenificat a l'Òpera de Washington, i el rol principal de l'òpera Les mamelles de Tirèsies dc Poulenc al Metropolitan Opera Housc de Nova York, sota la direcció de James Levine. L'any 2001 va ser guardonada amb el premi a la millor artista de música clàssica en la V edició dels Premis de la Música, i Premi ONDAS, al treball més destacat en música clàssica. - OBC. Lluís Claret, violoncel. Dir.: Franz-Paul Decker. Balada, : •· uss. L'Auditori. 18 i 19 d'oc . re de 2003 (19 h i 11 h, respecova· ment). - r ij;ld'albonAmo•L'\tc i localitats al Centre Cultural d'Ègara, 340, 08221 Terrassa, tel. 93 780 4122, les oficines de Caixa Terrassa. ~ • ~ ~ Per telèfon i amb targeta de crèdit al núm. 93 780 4122 . **centre cultural fundació caixaterrassa _.ijiiWWIWMM& PRE C R Í T I CA Recuperació d'un Hamlet operístic romàntic MÉS DE SETANTA ANYS DESPRÉS DE LA SEVA DARRERA PRESÈNCIA A L'ESCENARI DEL LICEU I DE 86 REPRESENTACIONS EN MITJA DOTZENA LLARGA DE CAMPANYES, TORNA A LA RAMBLA LA VERSIÓ OPERÍSTI CA DE LA , MÉS UNIVERSAL DE LES TRAGÈDIES SHAKESPEARIANES. quest llarg període d'absència constitueix el primer fet destacable de l'esdeveniment que ara proposa el nostre teatre. I hi dóna un perceptible caràcter d'estrena. 1 al mateix temps enceta un context d'expectatives força obert. Charles Ambroise Thomas (1811-1896) respon una mica a la figura del músic més ortodox decididament genial que, malgrat posseir uns mèrits notables, no va aconseguir crear cap òpera que hagi tingut una incidència fonamental en la història de la lírica o que hagi gaudit d'un predicament a l'alçària de les que figuren en el gran repertori. En tot cas Mignon (1866) -ara molt oblidada- i aquest Hamlet ( 1868) emergeixen entre la seva vintena de títols operístics i han tingut una concreta continuïtat a les cartelleres. El compositor francès -professor de Massenet al Conservatori de París- va servir-se dels mateixos llibretistes amb què va treballat en Mignon (basat en el Wilhelm Meister de Goethe), que alhora havien estat els autors del text de Faust de Gounod. Es tractava, doncs, d'especialistes en la translació a l'àmbit de l'òpera de textos literaris consagrats. Thomas va correspondre a Ja 1 A 228 ll grandesa de l'migen literari dc l'obta amb una obra ambiciosa, de gran format, amb eltecurs a una orquestra enormement reforçada, amb innovacions com l'ús del saxòfon, instrument aleshores acabat de crear per Sax, i amb un Jlenguatge convencional, matisadament wagnerià -fins i tot amb la incorporació incidental del leitmotiv-, que reforça la imatge de grand opéra pretesa, i aconseguida, pel compositor. n seguit de grans moments, entre els quals (però no el més important) el monòleg "ser o no ser", inclou també un ballet que habitualment se s uprimeix. U Hamlet, com no podia ser altrament, i Ophélie, amb un pes mo~t més perceptible que a l'obra on· ginària, centren la parcel·la pro· tagonista, amb moments lluïts, en· tre els quals, el que més l'escena de la bogeria -rèplica en certa me· sura de la de Lucia di Lammer· moor-, que supera en extensió, i també un brillantissim septet con· elusiu d'acte. Dos grans cantants, Simon Keenlyside i Natalie Dessay, seran els responsables d'aquests dos pa· pers, acompanyats per un estol de complimaris sota Ja batuta de Be~· trand de Billy, que amb aquest tt· tol inicia la seva darrera tempo· rada al capdavant de l'orquestra liceista. Hamlet de Charles Louis Ambroise Thomas. Llibret de Jules Barbier i:ic~el Carré inspirat en l'obra homònima de William Shakespeare. Simon ~en/ side. Natalie Dessay. Béatrice Uria-Monzon. Alain Vernhes. Daniil S 10 ad Direcció d'escena: Moshe Leiser i Patrice Caurier. Direcció musical: _Bertra; de Billy. Producció: Grand Théatre de Genève. Gran Teatre del Ltceu. e1 6 al 20 d'octubre de 2003. 9. [ 10. bra, li. Ve~ 1.( 2. d mel 3. ~ q >. 'I Bar 6. B voo 1. ~ pon u ne~ sic~ 9) maj lO. I t. Ant Soh _Eer Eduard V. Patsi Música encreua a 2 3 4 5 6 7 2~--~--+---4---~---- Horitzontals 1. La Tercera del genial sord. Repetit, instrument de percussió africà. 2. La Vuitena de Schubert. La major. 3. La Rodoreda se'n deia. Per que paraula i mot sonin amb música i tot. 4. Límits de les notacions. Un romà. Pare, fill i filla, grans músics. 5. Do ecològic. Nicolau, Nano o Nielsen. Yepes, Tànega i Esplà. 6. Presentadora catalana, de nom Júlia, filla de trompetista. A en Jean Baptiste Loillet li hem tallat els peus. 7. Do major. Aquest cop, només en Nicolau i en Nielsen. Bèstia que feia sonar la flauta casualment. Extrems del sonall. 8. Instruments de segona mà. Signe que afegeix el 50% del valor a una nota. 228 9. Les simfonies de Liszt i les de Berlioz ho són. 10. Trinat a la partitura. Afectuosament i diminutivament, el nom de l'Aymerich, la guitarrista d'en Llach. Vibració propagada per l'aire que ens arriba a l'oïda i que el nostre cervell processa. 11. El que fa un violinista quan no s'ajusta a la freqüència sonora del seu company. Respighi, Ruera o Rameau. Verticals l. Cançó més sentida des del cor que des de l'orella. Primera part de la sardana. 2. Compositor romanès, autor de l'òpera Edip. Ja li pot agradar la música, però si no és com Beethoven, difícilment n'esctiurà. 3. Palíndrom estrany. On vas amb aquest de manila cap per amunt? Mi major. t Músics que no provenen ni de l'Índia, ni del Japó, ni de la Xina. ni dels països àrabs, ni de l'Àfrica... 5.lmpost d'activitats econòmiques o Intèrprets, artistes i executants. No n'és tot el que llueix, però sí el del Rin. Barrrejo l'ansa de la Nasa i no em queda gens sana. , . , 6· B"odat Mustca encreuada de setembre 2003 (num. 227) ' a 1s 11enço 1s d e Cec w· a Barto ld'1. Mil romans. Obra >ocàlica. Pudor. 1. Un dels protagonistes de l'òpera que Schonberg va compondre a Barcelona. Spirito sense to. 8. Les tres primeres notes de Dizzi Gillespie. D'aquest min.eral, se'n fan estris de cuina, però no pas instruments muSicals (cap per amunt). 9. Atturo, gran director d'orquestra espanyol. DespuUat. La major. 10. Més La major. Compositors, luthiers i intèrprets. 1l. Instrument de ferrer o musical si fa falta. El director Antoni Marbà ha perdut mig cognom fent la vmtical. Solucions en el número següent 45 525 *' JoAQVlM HOMS 228 46 526 18 BAilCBLONA (BAilCBLONÈS) 1 OCI'UBRE 19,30 h Palau OSV. Laia Puig, violoncel. Katia Novell, violí. Arrate Monasterio pia' no. Saint-Saens, Bruch, Ravel. (El Primer Palau). 30CI'UBRE 21 h Auditori OBC. Shlomo Mintz, violí. Dir.: Ernest Martínez Izquierdo. Wagner ' Sibelius, Montsalvatge, Stravinsky. 40CI'UBRE 19 h Auditori OBC. (Segona audició). S OCI'UBRE 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). 18 h Palau Banda de música La Lira Ampostina. Dir.: Octavi Ruiz. 60CI'UBRE 20,30 h Liceu Hamlet de Ch. L. A. Thomas. Dir.: Bertrand de Billy. 70CI'UBRE 20,30 b Liceu Hamlet de Ch. L. A. Thomas. Dir.: Bertrand de Billy. 80CI'UBRE 19,30 h Palau Yago Mahugo, clavecí. Jordón Tejedor, violí. Albert Giménez, piano. Soler, Bach, Courerin, Li~ti, CerveUó, Bloch, Lutoslawski, Piazzolla, Szy. manowski. (E Primer alau). 90CI'UBRE 20,30 h Liceu Hamlet de Ch. L. A. Thomas. Dir.: Bertrand de Billy. 100CI'UBRE 20,30 h Liceu Hamlet de Ch. L. A. Tbomas. Dir.: Bertrand de Billy. 21 h Auditori OBC. Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. Adams, Varèse, Dvorak. 19h Palau OSV. Santiago Juan, violí. Dir.: Edmon Colomer. Brabms, Bartók, Dvoník. 19h Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu Recital José van Dam, baríton baix. Maciej Pikulski, piano. Schumann, Duparc, Poulenc, Ravel. 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). ¡;¡· f;' 12 h Palau Concert del Centenari de l' Agrupació Musical Senienca. Dir.: José An· tonio Vila Tormo. 228 17 h Liceu Hamlet de Ch. L. A. Tbomas. Dir.: Bertrand de Billy. 110CI'UBRE ;;J i» = ..._, = a= ~ 120CI'UBRE :::1. ..., 130CI'UBRE 20,30 h Liceu Hamlet de Ch. L. A. Thomas. Dir.: Bertrand de Billy. e; 15 OCI'UBRE 20,30 h Liceu Hamlet de Ch. L. A. Thomas. Dir.: Bertrand de Billy. 21 h Palau London SymphonbOrchcstra. Han-Na Cbang, violoncel. Christine Pen· drill, corn anglès. ir. titular: Sir Colin Davies. Sibelius, Elgar, MocMil· lan. (Palau 100). 160CI'UBRE 20,30 b Liceu Hamlet dc Ch. L. A. Thomas. Dir.: Bertrand de Billy. 170CI'UBRE 20,30 h Liceu Orquestra Simfònica del Vallès. Jaume Aragall, tenor. Rosa Mateu, soprano. Dir.: Salvador Brotons. Verdi, Mascagni, Txaikovski, Vives. 18 OCI'UBRE 19 h Auditori OBC. Lluís Claret, violoncel. Dir.: Franz-Paul Decker. Balada, Strauss. 20,30 h Liceu Hamlet de Ch. L. A. Tbomas. Dir.: Bertrand de Billy. llh Auditori OBC. (Segona audició). 19 h Aud. Winterthur Cor Vivaldi- Petits Cantors de Catalunya. Dir.: Òscar Boada. Música romàntica per a cor, orgue i piano. 200CI'UBRE 20,30 h Liceu Hamlet de Ch. L. A. Thomas. Dir.: Bertrand de Billy. 21 OCI'UBRE 21 h Palau Bach Consort \Vien. Carlos Mena, contratenor. Daniel Johanosen, tenor. Bach, Handel. (Euroconcert). 22 OCI'UBRE 20h Catedral Mif:el Gonzalez, orgue. Bach, Buck, Reger, Bonnet, Civil. (VOrgue de a Catedral dc Barcelona. Euroconcert). 19,30h Palau Maria Jesús Avila, ar~a. Jordi Farran, piano. Guridi, Albéniz, Roussel, Murray Schafcr, Scar atti, Liszt, Ginastera. (El Primer Palau). 23 OCI'UBRE 21 h Palau Ainhoa Arteta, soprano. Dwayne Croft, baríton. (Lírica de Barcelona). 240CI'UBRE 2 1h Auditori OBC. Dir.: Franz-Paul Decker. Simfonia nam. 5 de Mahler. 21 h CCCB Percussions dc Barcelona. Electrònica. Anna Criado, ballarina. Lewin· Richtcr, Llanas, Humct, Núñez, Barboza. (Avuimúsica). 25 OCI'UBRE 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 260CI'UBRE 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). ....a ;¡· ...= ¡¡¡;¡1::::1 190CI'UBRE 48 528 29 drí· tN 2N SN SN 6111 7N SN 9N 10 l ltl 121 131 lU 15' IU tn IU zsoCI'VBRE 21 h 1 290CI'VBRE 19,30 h Orquestra Filharmònica Janíicek. Orfeó Català (patrocinat per Fundació Caixa Penedès). Katarina Jóvanovic, sobano. Mojca Vederujak. contrait. YeVJtteni Shapovalov, tenor. Peter Mi las, baix. Peter Planyavsky, orgue. Dtr.: Thomas Rosner. Poulenc, Janacek. Concert extraordinari d'inauguració de l'orgue del Palau de la Música Catalana. (Palau 100). Orquestra de Cambra de Granollers. Laura Ruíz, clarinet. Lola Rogu.e z, guitarra. Claudia Rodríguez, soprano. Raúl Jiménez, ~ano. Dir.: Francesc Guillén. Spobr, Villa-Lobos, Handel, Terradellas, ozart. (El Primer Palau). drí· tNOVEMBRE 21 h Palau Kremlin Philharmonic Orchestra. Cor Rus de Saratov. Orff, Brahms. (Promoconcert). 2NOVEMBRE 18,30 h Palau Kremlin Philhannonic Orchestra. Cor Rus de Saratov. Missa de Requiem de Verdi. (Promoconcert). 3NOVEMBRE 21 h Palau Maria Joao Pires, piano. Ricardo Castro, piano. (lbercamera). SNOVEMBRE 20,30 h Liceu Tosca de Puccini. Dir.: Giuliano Carella. 6NOVEMBRE 21 h SGAE Angel Jesús Garcia, violí. (Avuimúsica). 7NOVEMBRE 21 h Auditori OBC. Gustavo Díaz, piano. Dir.: Víctor Pablo Pérez. Suriñach, Xostakóvitx. &NOVEMBRE 19 h Palau OSV. Lluís Claret, violoncel. Dir.: Salvador Brotons. Offenbach, Brotons, Liszt, R. Strauss. (Concerts Simfònics al Palau). 19h Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu Tosca de Puccini. Dir.: Giuliano Carella. 22 h Palau Kremlin Philharmooic Orchestra. Cor Rus de Saratov. Rodrigo, Beetboven. (Promoconcert). 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu Maria Stuarda de Donizetti (en versió de concert). Dir.: Friedrich Haider. 9NOVEMBRE 18,30 h lO NOVEMBRE 20,30 h Palau Liceu Kremlin Philharmonic Orchestra. Cor Rus de Saratov. Rossini, Verdi, Bizet, Wagner. (Promoconcert). Recital Montserrat Caballé, soprano. Manuel Burgueras, piano. Palau Orquestra del Segle xvm. Rebecca Nash, so~rano. Carlos Alvarez, oar· rador. Dir.: Frans Brüggen. Cherubini, Beet oven. (Palau 100). llNOVEMBRE 20,30 h Liceu Tosca de Puccini. Dir.: Giuliano Carella. U NOVEMBRE 20 b Catedral Thomas Dahl, orgue. Bach, Guillou, Liszt, Riba, Reger. (L'Orgue de la Catedral de Barcelona. Euroconcert). 20,30 h Liceu Tosca de Puccini. Dir.: Giuliano Corella. U NOVEMBRE 20,30 h Liceu Maria Stuarda de Donizetti (en versió de concert). Dir.: Friedrich Haider. 14NOVEMBRE 20,30 h Liceu Tosca de Puccini. Dir.: Giuliano Carella. 21 h Auditori OBC. Dir.: Rachael Worby. Clàssics de cinema. Korngold, Steiner, Tiomkin, Rosza, Harburg, Herman. 21 h Institut Francès Grup XXI. De Jong, Lara, Casablancas, Amargós, Takemitsu, Rainspell. (Avuimúsica). Auditori OBC. (Segona audició). Liceu Tosca de Puccini. Dir.: Giuliano Carella. Auditori OBC. (Tercera audició). 18 h Liceu Recital Vasselina Kasarova, mezzosoprano. Cosmic Voices of Bulgaria. Dir. del cor: Vanis Mounev. Cançons búlgares populars i religioses. 18,30 h Palau Orquestra de Cambra Nacional de Bielorrúsia. Bach. (Promoconcert). 17NOVEMBRE 20,30 h Liceu Maria Stuarda de Donizetti (en versió de concert). Dir.: Friedrich Haider. 21 h Palau Orquestra Simfònica de la Ràdio de Colònia. Cor Femení de l'Orquestra. Cor Infantil de l'Orfeó Català (amb el mecenatge de Santander Cen· tral Hispano). Bernarda Fink, soprano. Dir.: Semyon Bychkov. Simfonia núm. J de Mahler. (Palau 100). 20,30 h Liceu Tosca de Puccini. Dir.: Giuliano Carella. 21 h Palau 21 h lS NOVEMBRE 19 h 20,30 h 16NOVBMBRE llh Ensemble Kapsberf¡er. Arianna Savall, arpa i cant . Doron Sherwin, cornetto. Bjorn Kic lemyr, colascione, Thor-Harald Johnsen, guita"a ...e ~ ,.; e el' ;¡· 228 ;:;:& ... ~· e ~ ;¡· ~ E 49 529 ···•§•••~··· battente. Pedro Estevan, percussió. Guido Morim, orgue portatiu. Rolf Lislevand, guitarra barroca i direcció. Pelegrini, Granata, Foscarini, Corbetta, Kapsberger, de Murcia, Sanz. (Euroconcert). LA BISBAL DEL PENEDitS (BAIX PENEDitS) Església Cor Jove de l'Orfeó Català (patrocinat per t.:Aliança). Daniel Paracbe orgue. Dir.: Esteve Nabona. Cererols, Ferrer, Brahms, Mendelssoh~ Bach, Purcell, Telemann, De La Lande. 21 h Paper de Musica Quartet Thader. Miguel Martinez, clarinet. Mozart, Prokófiev, Brahms. 22 NOVEMBRE 21 h Paper de Musica Port Bo de Palafrugell. Valsets mariners, havaneres, balades, boleros ' sardanes i cançons de taverna. Ordino, Auditori Nacional Orquestra de Cambra d'Andorra. Gerard Claret, concertino. Orfeó Català. María Luz Martinez, soprano. Elisenda Arquimbau, contralt. Da· vid Alegret, tenor. Enric Martinez Castignani, baix. Dir.: Josep Vila i Ca· safias. R.equiem de Mozart. 1 NOVEMBRE 18,.30 h CAPELLADES (ANOIA) 2SOCitJBRE PRINCIPAT D'ANDORRA UOCitJBRE 18 h TERRASSA (VALdS OCCIDENTAL) = = ~ 53 e!' 18 OCitJBRE 21 h C. Cultural Ballet de l'Òpera de Perm. Ell/ac dels cignes. (fundació Caixa Terrassa). 190CitJBRE 18 h C. Cultural BaUet de l'Òpera de Perm. Ell/ac dels cignes. (fundació Caixa Terrassa). 300TCUBRE 21 h C. Cultural Orquestra Filharmònica de Lieja. Txaikovski, Berlioz. (Fundació Caixa Terrassa). ¡¡· 228 r-----------------------------------------------•-•••••••••••••••••••••••-----------------·-·--•• catalunya música 1reviSta musical catalana CATALUNYA MUSICA I REVISTA MUSICAL CATALANA CI Sant Fanceec de Paula, 2 - 08003 Barcelona Butlleta de domiciliació bancària Senyors. els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentsrà el Consorci del Po.lau de la Música Catalana, pel paga· ment de la meva subscripció a "Catalunya Música/Revista Musical Catalana• . oiooo DDoo Do òDOooooooo 1 Titular compte: - - - - - - - - - -- - - - - - - -- -- - - - - - - -Banc/Caixa: · - - -· - - ·- - -- ·- ·Agència: · - - - - · -·- ·--- ··-----Adreço agència:..... Codi postal i població: -·-------·---·-·---·----- -·-··--·-··--·--·-·"·-··..···----·-----·-···--·----·-~ Signatura: (cal omplir les dades coiTCclament) Butlleta de subscripció Nom i cognoms del subscriptor: - - - -..- -..·-·-----------·-· -··-··--·--· - -----· Adreço: ·------·- -- - -· Telèfon: . • .. · · · · - · -- - ..-- -- ·---..-··------·-·~----·· -·--··---..-·-. ·---·--· Codi postal i població: ___ Professió: Desitjo subscriure'm a partir del número: _ _ _ _ _ _ __ Amb lo quota anual de 25,24 euros. Faré efectiu l'import mitjançant domiciliació bancària (o vista Musical Catalana"). Per subscripcions a l'estranger, consulteu el preu. 50 530 b~ taló bancari adjunt, a favor de •Catalunya M.Jliça/Re· dades acran inoorporades lls RDtcrs del Grup Palau dc la Música (Orfeó Català, Fundació Orfeó Caüü-Palau dc Ja Música I ConSOici del Palau dc la MíiJlcl_,~:! lots els drets d'accis, ~dllc=~--fer-ne Ja gml6 aencral, lca aquesta ~ça pol dc Sani Francesc dc P aula, 2, dc Barcelona, CP 08003, seves :l.i.clóbl~cl~~r ¡ Les per acrc:ir ~----------------------------------------------------------------------------------------- A TU, QUE HO VOLS TOT ADESLAS COMPLETA • DES DE LA MEDICINA GENERAL FINS A LES ESPECIALITATS MÈS AVANÇADES • MÉS DE 29.000 METGES O ESPECIALISTES • 290 CLINIOUES I HOSPITALS, AMB HABITACIÓ INDIVIDUAL ADESLAS EXTRA • LLIURE ELECCIÓ DE METGE O D'ESPECIALISTA DINS DEL NOSTRE QUADRE MtOIC O FORA D' ELL • REEMBORSAMENT DEL 80% EN HOSPITALS O METGES NO CONCERTATS • SENSE LIMIT DE DESPESES NI DESEMBORSAMENT EN EL NOSTRE QUADRE MÈDIC ADESLAS DENTAL • SENSE PERIODES DE CARtNCIA • SERVEIS ESPECIALITZATS PER UN MINIM COST • URGÈNCIES DENTALS • ades las