Revista Musical Catalana. Núm. 230 Desembre 2003
Editorial: Eficàcia de conservatoris i escoles de música / PANORAMA La Fenice, com era i on era. Francesca Comotti / La història vista des de Casa Audenis. Pep Gorgori / Festival Puccini de Torre del Lago. Robert Benito / Eva Marton a la temporada de la Fundació Caixa Terrassa. RRMC / El cor, protagonista del cicle Òpera a Catalunya. RRMC / Casals-Istomin, confluències en la vida i en la mort. Jaume Comellas / Mikrokosmos: Records estivals. Pere Artís / Tangents: JJMM de Barcelona. Jordi Maluquer / Claudio Arrau, professor i amic (I). Joan Moll i Marquès / Crítiques. Lluís Trullén, Jaume Comellas, Robert Benito, Francesc Taverna-Bech i Jordi Salazar / Lector digital universal. Jordi Martínez i Catalán / TEMA Música i pedagogia. Música i concertisme pedagògic / Dues propostes pedagògiques àmpliament consolidades. Jordi Salazar / Apostar per l'apropament de l'àmbit musical a fes escoles. Izaskum Argemí / MUSICALIA Natalie Dessay. Versàtil dintre i fora de l'escenari. Robert Benito / Silvia Marcovici i Aimo Pagin, Achim Fiedler, El Messies, Wolfgang Brunner, Matthias Aeschbacher. Lluís Trullén / Feliu Gasull, Kazimierz Serocki. Francesc Taverna-Bech / Mozart i Da Ponte en un fi diagnòstic del comportament humà. Jaume Comellas / Música encreuada. Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / DISCOS / CONCERTS
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
aa un a música D~¡~~~~ evis a usica ca a ana 3 Asso~ir la perfecció és una permanent aspiració de la humani Euromadi procura donar el millor servei als seus associats. Treballa per a una adaptació constant a les realitats financeres i empresarials. Vetlla els processos productius assumint els postulats ecològics. Controla els processos de criança per garantir la qualitat. Col·labora amb institucions i associacions de marcat caràcter cultural i social. A Euromadi busquem la perfecció. Perquè abans de tot, som humans. _ ,_ _ _un a musica 23o evis a usica ca a ana -------------------------------------------------------------------------------------------- EDITORIAL • Eficàcia de conservatoris i escoles de música ............--------- ............... ------------.....................................------ ............................................... " ............................................- ................................................... -..................... PANORAMA Consell Editorial: Fèlix Millet (President), Montserrat Albet, Jòsep M. Bricall, Josep M. Busquets, Eugeni Cabanes, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Gui.njoan, Carles Guinovart, Teresa Uoret, Joan Matabosch, Jordi Mon tuli, Ramon Muntaner, Ramon Pla i Jordi Rueda. ConseJI de Direcció: Pere Artís (editor), Pere Surés (coordinació amb Catalunya Música), Jaume ComeUas (direcció periodística) i Lluís Millet (direcció musical) . Esbós del projecte de la sala de LA Fenice Festival Puccini de Torre del Lago per Robert Benito Eva Marton a la temporada de la Fundació Caixa Terrass perRRMC W perRRMC O per ]. Comellns • per Pere Artís A W per jordi Mtiluquer ~ W per oon Casals-Istomin, confluències en la vida i en la mort Mikrokosmos: Records estivals I.. Audenis, 75 anys ···-~·---··- • • • Tangents: JJMM de Barcelona Cla udioMArr//a~, profeè ssor i amic 1 o 1 Mnrqu s a> Crítiques per Lluís Trullén, Jaume Comellas, Robert Ben ito, Francesc Taverna-BecJ1 i jordi Salazar A W Lector digital universal per ]ordi !Vfartfnez i Catnlón A W Música i pedagogia. Música i concertisme pedagògic ............................................................................................................................................................................................... _____________ , ______ ,._,. ___________ ,.,.,. TEMA Col·laboren en aquest número: MUSICALIA raliiBDJa músiralrNisla masiral ralalua Sant Francesc de Paula, 2 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 00 Fax: 93 295 72 10 Eba~cles publicat~ a ·•catalunya Músim/RPvisla Mus~eal Catalana" expressen nom~s l'opinió dE.>ls Dues propostes pedagògiques àmpliament consolidades per jordi Salnzar Apostar per l'apropament de l'arn bit musical a fes escoles per lzaskum Argemí ~ Natalie Dessay. Versàtil dintre i fora de l'escen ari per Robert Bemto W ft W www.palnumuslca.org A/e: rcvisla@palaumusica.org Portada: Silvia MMcovicl (foto: Assumptil Burgu•>s). A W ~ El C()r1 protagonista del cicle Òpera a Catalunya Publicitat: Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, lr 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona lo.'Us autors. "Cat.1lunya Música 1Revista Musical Catalana" no mantindrà correspond~ncln amb els autors d'originals no encarro..>gnts 1 em•iats t!:ipont.\nlament a la Redacdó. Ode !e; reproduccions autoritudE.>s, VEGAP, Bnrcelona 2003. per Pep Gorgori W Secretaria de Redacció: Teresa Martínez IZASKUM ARGEMÍ, PERE ARTfS, ROBERT BENITO, CESC, JAUME COM ELLAS, fRANCESCA COMOTTI, PEP GORGORI, JORDI MALUQUER, JORDI MARTfNEZ I CATALAN, JOAN MOLL I MARQUÈS, EDUARD V. PATSI, JORDI SALAZAR. FRANCESC TA VERNA-BECH I LLU(S TRULLtN La història vista des de Casa Audenis • $ Disseny: Ferran Sendra Preimpressió: Ormograf, S.A. lmpressió: Agpograf, S.A. Distribució: Distribarna, S.A. Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 La Fenice, com era i on era per Frnncescn Comotti • Silvia Marcovici i Aimo Pagin, Achim Fiedle~ El Messies, Wolfgang Brunner, Matthias Aeschbacher per Lluís Trullén Feliu Gasull, Kazimierz Serocki per F. Tavema-Bech o Mozart i Da Ponte en un fi diagnòstic del comportament humà per ].C.C. A W Música encreuada per Eduard V Patsi e .................................... ---------···--··················-·······························-·············----·······-·············--.········----················· perCesc SCHERZANDO DISCOS CONCERTS •o 3 603 e e e •i Dansa al Palau• • Cobla,Cor • VI TEMPORADA 2004 I concert núm. 1 I concert núm. 4 _j 24.01.2004, 19 hores 06.03.2004, 19 hores COBLA SANT JORDI-CIUTAT DE BARCELONA CORAL POLIFONICA DE PUIG-REIG FLORENCI PUIG, tenor JOSEP M. CONANG LA, piano RAMON NOGUERA, director Aplec de cobles barcelonines en commemoració dels seus aniversaris Cançons de Joan Manuel Serrat Sirventesos bergadans (per a cor i cobla) de Joan Llurs Moraleda Obres de: Josep Serra, Solà, Oltra i Ros Marbà COBLA LA PRINCIPAL DEL LLOBREGAT (7Sè aniversari) COBLA MEDITERRÀNIA (25è aniversari) COBLA SANT JORDI-CIUTAT DE BARCELONA (20è aniversari) JORDI LEÓN, director ANTONI ROS MAR BA, director convidat la Maledicció del Comte Arnau d'Eduard Toldrà Consolamentum de Manuel Oltra (estrena) El timbal del Bruc de Josep M.Vilà i Gandol Obres de: León, Bernat, Ruera i Joaquim Serra I concert núm. 2 21 .02.2004, 19 hores . COBLA LA PRINCIPAL DE LA BISBAL PEP GOMEZ, mim FRANCESC CASSÚ, director I concert núm. 5 l'escola clàssica empordanesa: Garreta, Paulrs, Juncà i altres COBLA SANT JORDI-CIUTAT DE BARCELONA ANNA COMELLA$, violoncel XAVIER PUIG, director 27.03.2004, 19 hores Sardanes de Premis Céret-Banyoles: Le circ des étoifes de Joan Josep Blay La rosa dels vents de Joan Llurs Moraleda Akefarre de Francesc Cassú ) concert núm. Clàssics i contemporanis, grans mestres concertisme per a cobla Obres de: Toldrà, Enric Casals, Pagés, Guzman (estrena). Homs i Ferrer del l 3 ...., Jconcert núm. 6 28.02.2004, 19 hores 17.04.2004, 19 hores CORAL SANT JORDI EMILI BRUGALLA i JOSEP M.ALMIRON, piano LLurs VILA i CASAÑAS, BALLETS DE CATALUNYA ESBART SABADELL DANSAIRE ESBART CATALÀ DE DANSAIRES Cançons populars catalanes d'Oitra, Josep Vila, Taltabull i Brudieu 1 ets valsos amorosos de Johannes Brahms (versió catalana) SOè Aniversari de Ballets de Catalunya Espectacle de Dansa Catalana Abonaments: de 32 a 81 € I Localitats: de 6 a 15 € Venda d'abonaments: del19 de desembre de 2003 al 7 de gener de 2004 Venda de localilals: a partir del14 de gener de 2004 Informació I venda: Palau de la Música Catalana Telf: 93 295 72 00 Organitza I patrocina: I UHOA<IO ORFEÓ CArALÀ PALAU OE LA M ÚS ICA - ll1l1l Generalitat de Calalunya lii.I.Y Departament de CUltura Cenlte de Promoció de Ilo Cuttur8 Popular t Tnldtclonat Calallona .. onservatori de Cervera, Escola Municipal de Música de l'Hospitalet de l'Infant, Conservatori Municipal de Lleida, Conservatori de Vila-seca i Salou i La Lira Ampostina són noms que no figuren en el nomenclàtor dels grans centres de formació musical del país. Ben altrament, formen part d'una xarxa gairebé anònima de centres de formació escampada arreu de Catalunya, en alguns casos amb poca història al seu darrere. I tanmateix tot sen1bla que la seva tasca és cada dia progressivament important. I ha de quedar clar que la llista podria ser molt més extensa. L'esment esporàdic ara es justifica en el fet que han estat els punts de partida de les trajectòries formatives de cinc dels participants en la darrera edició del Premi El Primer Palau. Concretament i per ordre: Laia Puig, Kàtia Novell, Jordi Farran, Raül Jiménez i Laura Ruiz. La primera i l'última, a més, premiades amb un accèssit i amb el primer premi, respectivament. Si en el comentari de l'esmentat cicle concurs es fa referència a l'elevat nivell qualitatiu del conjunt dels participants, aquí ens cal fer èmfasi en la transcendència de la tasca que duen a terme aquests centres locals de formació que, amb la seva proximitat a la demanda discent, doten d'un àmbit de possibilitats molt ric per a les vocacions musicals, i atnb un rigor que els fets posen prou en evidència afavoreixen uns inicis de procés formatiu d'un gran valor. Això els permet avançar posteriorment a graons més alts del seu procés de formació. La xarxa que els darrers anys han anat bastint, d'una banda, la voluntat política dels municipis i, d'una altra, la creixent demanda de la societat, atiada per un context molt complex d'enriquiment de sensibilitat musical, està creant una nova realitat molt falaguera pel que fa al patrimoni musical del país. Aquest és un àmbit al marge de l'estridència, de l'aparatositat i de l'exhibicionisme buit. Aquí no hi ha ni inauguracions sonades, ni edificis ampul·losos, ni noms enlluernadors. Aquí tot es mou en l'àmbit de la saó més fructífera i menys aparent. Però del tot transcendent. I amb el substrat d'uns equips pedagògics que mostren, dia rere dia, l'honestedat i el rigor del seu treball anònim. Eficàcia de conservatoris i escoles locals Al ¡;¡;- = .e ... 53 ~' ¡¡;¡· 230 5 605 S'inaugura després de vuit anys el gran teatre venecià La Fenice, . .J e u • lc com era z on era J?.~~-~~Ç§?Ç~_S2M.2!!!. Traducció d'Alexandre Fontanals DESPRÉS DE MÉS DE SET ANYS o'OBRES I DE PROCESSOS JUDICIALS ES CONFIRMA PER AL PROPER 14 DE DESEMBRE LA INAUGURACIÓ DE LA NOVA FENICE, AMB UN CONCERT DE L'ORQUESTRA DEL TEATRE DIRIGIDA PEL MESTRE Rl:CCARDO MUTI. 230 entrestant, a Itàlia, reneix la polèmica al voltant de la solució de la reconstrucció, resultat de l'aclamació popular l'endemà mateix de l'incendi amb l'eslògan "Com era, i on era", missatge que ha condicional el destí arquitectònic de la consttucció del gloriós Te- M atre que va ser. Salvant les distàncies, és inevitable fer referència al paral·lelisme amb la reconstrucció del Liceu, que adoptà les mateixes directrius. Intel·lectuals de tot Itàlia, i en concret Alessandro Baricco (autor de relats com Novecento o Oceano Mare). en un article publicat al diari "La Repubblica" el passat 22 d'octubre, no estalvia fortes crítiques a la solució final, ju~ada en un primer moment com a sensata, però revelada després -segons el seu parer- com un acte de bogeda; la bogeria de l'obsessió de la reproducció fidel del passat, de la simulació com a dipositàtia de memòtia i il-lusió de contintiitat històrica. La polèmica no és pas nova, i sens dubte Venècia és sempre Venècia; no obs- Esbós del projecte del teatre fot per l'arquitecte Aldo Rossi 6 606 tant això, hom es pregunta per què no ha estat possible combinar els elements de continuïtat històrica amb una innovació creativa i evident, expressions de les exigències i valors dels nosh·es temps, com també de coratge. Tot i amb això, quan el ple de l'Ajuntament va votar la construcció del famós teatre ''com era i on era", nombroses foren les intervencions. les ofertes, i els vistiplaus al nou projecte oferts per La comunitat internacional. sacsejada emocionalment per l'incendi. En tan sols tres mesos es publicà el concurs, adjudicat a l'empresa de construcció Impregilo per fer realitat el projecte de Gae Aulenti i tenint com a data de finalització el mes de setembre de 1999; Ja segona classificada, Holzmann, amb el projecte d' AJdo Rossi, va denunciar l'adjudicació del concurs i guanyà el recurs, tot comprometent-se a tenh·-lo acabat el 15 de febrer del 2002. Però un any més tard, considerats els greus retards de les obres, l'Ajuntament va retirar el projecte a la constructora Holzmann per incompliment de contracte, va refer el concurs i l'adjudicà a la Sacaim. amb el mateix projecte d'AJdo Rossi. La finalització de les obres del teatre fou determinada per al 14 de desembre de 2003, és a dir, gairebé vuit anys després de l'incendi devastador. Després d'una setmana de concerts d'inauguració, el nou teatre serà retornat a la Direcció de les obres per a la finalització dels últims detalls, de les oficines de l'ala sud i la defmitiva posada a punt d ' una màquina escènica tan co~1; plexa que exigirà especial atencLO a les proves acústiques. El 13 de novembre de 2004 està prevista l'escenificació de la primera òpera. La Traviata. t¡ e e d fi g f¡ fi p l' n li n o d p a I< R 5 d d a a IJ a li c. r; Sl n p lE p d l' 11 ~ e n g CI x d d p CI [¡ n o n e1 d ci I projecte. El complex teatral, realitzat a partir del projecte de l'estudi Aido Rossi & Associati, està compost de cinc parts, tenint cada una diversos tipus de condicionants legals: les sales apol·línies, reconstruïdes i ampliades; la sala, reconstruïda segons un rigorós procés filològic; la torre escènica, modernitzada tècnicament; l'ala nord, fruit d'una reinterpretació tipològica, i l'ala sud, reconstruïda i transfonnada. La "sala nova", que conté un fragment en fusta dc la Basílica Palladiana de Viccnza, representa l'ànima innovadora del teatre i al mateix temps el lligam amb la cultura vèneta. Algunes dades significatives de la magnitud de la reconstrucció: 80 m de llargàtia total del teatre, 255 m2 d'espai a platea per a un total de 990 seients (814 abans de l'incendi), 190 seients a la sala dedicada a l'arquitecte Aido Rossi, mort el setembre de 199 7, i 530 llocs a les altres sales; 511 m2 d'escenari principal; 35,8 m d'alçada de la torre escènica. A més del projecte pròpiament arquitectònic, cal esmentar l'obra artesanal dels artistes que han contribuït a la reconstrucció de tots els aspectes decoratius del teatre, mesh·es provinents de tot Itàlia: estucadors, enguixadors, talladors, dauradors, enfrescadors i altres artesans. Mauro Carosi, escenògraf napolità amb una consolidada experiència en la posada a punt del teatre San Cario de Nàpols i de l'Òpera de Roma ha estat l'encarregat del projecte i la reconstrucció de l'aspecte decoratiu de Ja càvea del teatre, empresa no gens senzilla si es té en compte l'escassa cloeumentació iconogràfica de l'espai original (per no parlar dels detalls decoratius, objecte de la polèmica aixecada per Baricco), llevat d'algunes imatges fotogràfiques i dels valuosos fotogrames de la peHícula Senso de Luchino Visconti; el cineasta va filmar en aquesta sala una de les seqüències més maques de la seva obra mestra. L'organització i la gestió de les obres de la reconstrucció de La Fenice ha estat molt complexa; més enUà de les dificultats específiques de la mateixa àrea central de Venècia, cal tenir en compte també que --- E i • ·"~10m Planta general del projecte fet per l'estudi d'arquitectura Aido Rossi & Associali, 1!11 . col·labomci6 amb l'estudi d'e,gí11yeria Studio Edonrdo Gumwnr els concediren només 630 dies per fer els treballs, la falta d'espai per deixar els materials, aparells logístics i la ubicació de les grues d'elevació; la complexitat del transport per via marítima i la dificultat de la provisió, arran de l'existència d'una única via d'accés, sobre la qual hi ha tres ponts. No menys costós ha estat posar-se en contacte amb mestres qualificats i mantenir una manera de treball unitària -dins dels ben curts temps d'execució-, aconseguida gràcies a acords especials amb les organitzacions sindicals. a història. Som a l'any 1787, en què la Nobile Società di Venezia decideix construir un nou teatre a Sant Fantin. El dia de Tots Sants de 1789 es publiquen les bases del concurs del teatre, que guanya l'arquitecte Giannantonio Selva. El teatre d'estil neoclàssic, que pren el nom benaurat de Fenice, s'inaugura el 16 de maig de 1792. Durant Ja dominació napoleònica, l'A- L LA RECONSTRUCCIÓ DELS ELEMENTS DECORATIUS HA CONSTITUÏT UN DELS FETS MÉS DESTACATS. cadèmia de Belles Arts de Milà emet un nou concurs, guanyat per Giuseppe Borsato, per a la decoració de la sala, que es veu modificada després d'afegir-hi la llo~a reial destinada a Napoleó. L'any 1825 hi cal una restauració Tadical, "a causa tant al temps com a les emanacions de fum dels llums d'oli"; l'encarregat d'aquestes obres fou novament Giuseppe Borsato, escenògraf oficial del teatTe. El13 de desembre de 1836, un incendi desttueix la sala teatral i una part del teatt·e, excepte l'a tri i les sales apol·línies. S'encarreguen de la reconstrucció els germans Tommaso i Giovan Battista Meduna, que lliuren el teatre reconstmït exactament després d'un any. L'any 1853 s'emet un nou concurs per a la decoració de la sala, que és guanyat novament per Giavan Battista Meduna. Més tard, l'any 1876 la societat propietària del teatre es dissol, mentre que el I 892 La Fenice esdevé entitat sense finalitat de lucre. L'any 1937 l'Ajuntament s'apropia del teatre i en cedeix la renovació a l'enginyer Eugenio Miozzi, que, a més d'elevar i modernitzar Ja caixa escènica dotant-la de maquinària amb rotació inclosa, retorna l'espai a l'aspecte neoclàssic original. L'any 1938 s'inaugura la nova Fenice, que serà destruïda per un incendi intencionat el 29 de gener de 1996, dos dies abans del segon aniversari de l'incendi del Liceu, a Barcelona. 230 7 607 La història vista des de Casa Audenis 230 AQUEST ANY EN FA 75 QUE EN J OSEP AUDENIS I RIMUNDI VA OBRIR LA BOTIGA LLAVORS ANOMENADA ANTIGA CASA illBAU I QUE ARA DU EL COGNOM DE LA FAMÍLIA QUE LA REGENTA DES DEL PRIMER DIA. EN JOSEP AuDENIS I MASJUAN N'És L'ACTUAL PROPIETARI, I TAMBÉ COMPLEIX 75 ANYS. DURANT AQUEST TEMPS HA VIST PASSAR LA HISTÒRIA DE BARCELONA I CATALUNYA PELS PRESTATGES D'UNA DE LES CADA VEGADA MÉS ESCASSES BOTIGUES AMB HISTÒRIA QUE HI HA A LA CIUTAT. L ' aparador d'Audenis es renova sovint per deixar entreveure als vianants tot el que passa dins aquell local allargat i amb soterrani. Per allà desfilen pianos, guitarres, flautes, acordions, faristols, metrònoms i qualsevol objecte capaç de fer vibrar l'aire i fer-nos vibrar a nosaltt-es. Danerament hi havia un trombó de vares, amb les peces daurades i platejades, que podia entretenir durant hores qualsevol vianant una mica sensible, amb tots aquells pianos darrere. i els mostt·adm-s, i les escales que baixen cap a aquell gavadal de patiitures... Pdmer al caner de Balmes, número 116 i després a l'actual emplaçament (València, 316), aquest aparador ha mostrat les darreres novetats musicals, però també ha estat un mirall de la societat, ara plàcida, ara convulsa, que hi ha desfilat per davant. Casa Audenis és, d'alguna manera, fruit d'una època btillant per al piano a Barcelona. L'escola de pianistes fundada per Granados n'és el màxim exemple, però dan-ere hi havia un bon grapat de fàbtiques d'aquest instrument. En josep Audenis tercer, per dir-ho així, la defineix com una època amb "un ambient pianístic excepcional". L'avi, el Pere Audenis i Domènech, ja treballava en una d'aquestes fàbriques, la Chassaigne Frèrcs, dc què va attibar a ser encarregat. La vocació la va transmetre al seu fill Josep Audenis i .Rimundi, que fou qui va decidir establir-se pel seu compte després de treballar com a afinador de pianos i orguener. "Els pares de la meva mare el van ajudar -explica Audenis i Masjuan-. Tenien un colmado al carrer de Puigmartí amb Torrent de l'Olla, fundat el 1888 amb una sabata i una espardenya, treballant molt i no gastant gaire··. Ben aviat, però, ca n'Audenis comprova en els seus prestatges com Ja història no pet·dona. Els ~ LA CLAU: VIU- ~ RE D'UNA COSA QUE PER A LA GENT NO ÉS DE PRIMERA NECESSITAT. happy twenties passen de llarg i porten cap a la foscor dels anys trenta. Les fàbriques de pianos comencen a tancar. Potser és l'experiència, o potser el sentit comú, el que fa dir a en Josep Audenis: "Quan les coses no van bé, la música no es necessita per menjar... la gent fins i tot deixava de llogar pianos.'' a crisi econòmica va desembocar en la fallida de la República, i la guerra del 36 va obdr un període encara més fosc, "el daltabaix", que diu l'hereu de la família. "Els tres L anys de la guerra els vàrem passar malament. El meu pare anava al Bom a treballar, i a les tardes ana· va a reparar algun piano... , si és que n'hi havia algun per reparar i afinar!" La botiga. però, no va a bai· xar les persianes. És cert que un establiment d'aquestes característi· ques podia semblar un niu de rics conservadors i elitistes, no gens ben vistos pels revolucionaris. Els Audenis van comptar, però, amb la col·laboració d'un dels seus treba· lladors, "un home de la CNT, que deixava La gorra i la pistola ben a la vista, a l'entrada, perquè es veiés que aquí no hi havia feixistes". Passada la contesa, el negoci va tirar endavant reoricntant les seves funcions. Com que s'havien requisat molts pianos, Audenis i Rimundi anava als magatzems a buscar aquells que li reclamaven els seus clients. El seu fill narra: "La gent Fenia, li donava al meu pare les dades del piano i ell mirava de trobarlos." D'això vivia ... , però també de fer harmòniums. La història, que havia estat dura amb L'Església, va ser en aquest aspecte benèvola amb l'establiment. Les nombroses cases de Déu de la ciutat i de tot Catalunya es van quedar sense mobles, i moltes van trobar a faltar un inshument musical que acompanyés el cant dels fidels. Pare i fill van anar fins i tot a Poblet a muntar-ne un. algrat tot, l'autarquia que Franco es va entestar a mantenir especialment els primers anys de la dictadura també van afecta!~ i molt, els negocis de venedors i reparadors d'instruments com els Audenis. No es podia importar res, i les peces acostumaven a venir d'Alemanya. ¿La solució? Fer-se-les un mateix, a mà. Encara avui, cap al fons de Ja botiga, s'hi pot trobar un piano sencer fet per en Josep Audenis i Rimundi. En aquella època es va començar a f01mar en l'ofici també el seu fill, que recorda: "jo estudiava batxillerat, però el premi dels estius, per haver aprovat bé, era treballar els tres mesos a la botiga." Amb la mort del parc, l'any 1946, ''la botiga va quedar estroncada". Tres lustres d'incerteses polítiques, econòmiques i socials que van permetre tot just tirar endavant amb el lloguer de pianos. I finalment, els Primers símptomes d'obertura del règim. '·Quan als anys seixanta van M començar a obrir-se les fronteres, es van començar a importar pianos. També va ser quan jo vaig començar a anar a la Fira de Frankfurt", recorda Audenis. Com molts altres catalans, aquella època va ser l'inici d'una alenada d'aire fresc que no havia de ser plena realitat fins encara tres lustres més tard. Les finesh·es, però, ja eren obertes, i a tJ·avés seu s'escolava, com qui no volia cosa, la música dels Beatles. Els va capgirar el negoci: "Va començar una afició a la guitarra extraordinària. Va haver-hi un any que, per Reis, tothom comprava guitarres, i va arribar un moment que quan escrivies a València, els fabricants ni et contestaven.. Havies d'agafar una furgotzeta i anar direclalnent a comprar-les." La bonança de les guitarres, però, va acabar quan la gent va adonar-se que tocar-la bé no era tan fàcil com semblava. A banda de la música dels Beatles, la finesh·a tam bé deixava passar les sàvies paraules de la renovació pedagògica, i va ser llavors quan el Josep Audenis va tenir l'acudit d'introduir al mercat la flauta de bec com a instrument perquè els infants aprenguessin solfeig. '"Va haver-hi una època de desvetllament de l'ensenyament musical a les escoles, i també ens demanaven molta percussió. Vàrem distribuir instruments a tot Espanya. Les cases de Madrid van trigar tres o quatre anys a adonar-se, i al començament els venia jo els instruments: a Madrid, Valladolid, Sevilla... fo, amb el meu 600, portava de bon matl paquets a les agències de transports, al carrer dels Almogàvers, i després venia a obrir la botiga." Poc després del franquisme, en Josep Audenis passejava pel carrer dc València i va veure un local en venda molt a prop del Conservatori del Bruc. Era car, però la botiga de Balmes es quedava petita, i aquest semblava respai ideal... ''Al final el propietari devia tenir ganes de vendre "1, i al banc em van fer u11 bon crèdit." Va ser l'inici d'una nova etapa també per a la botiga. El soterrani del local, al començament, servia de sala d'assaig: ''Era buit, quan vàrem inaugurar La botiga al nou local. Hi fèiem trobades de músics, i hi assajaven corals, i grups d'instruments.., Finabnent, ha acabat acollint les partitures. "La mel' O dona va ser qui va crear aquesta secció. Al principi, ella se sabia de memòria els codis de totes les partihlres, però ara està tot informatitzat." En Josep Audenis assegura que ella, la Matia Prat, té ca1·ta blanca per escollir les edicions que més li agraden. Fa broma tot explicant que algunes vegades ban an-ibat de Frankfurt amb comandes desmesurades, però no hi pot fer res: '"Els meus fills em diuen que no la freni. perquè si el que ella tria és bo i agrada a la gent, és senyal que està bé!" P assat tot aquest temps, en Josep Audenis no pensa plegar, de moment: "fo, amb setanta-cinc anys, ja hauria d'estar retirat, però aquí m'hi trobo bé ·•. diu. Aquest benestar potser és fruit d"aquest "àngel"' que afirma tenir: "És el meu pare." Quan ell decideixi retirar-se, quedaran al capdavant de la botiga els seus fills Maria Isabel i Josep Audenis, que duen com a segon cognom Prat. En ells hi ha, a més dels ulls blaus que es van repetint a la familia, aquest cuquet de la feina ben feta i el gust per la música que els genetistes tindrien problemes per explicar. 9 609 añti D'òpera I ïatge màgic pl~l món de I 'òpera Direcció d'escena Joan Font (Comediants) Producció C1·ao Teatre del Liceu Espectacle al Teatre Condal Novembre 2003 dies 22, 23, 29 i 30 Desembre 2003 dies 7, 13, 14, 20 i 21 Hansel i Gretel* Pere i el llop d 'Engelbert Hmnpe1·dinck de Serguei Prokófiev Direcció d'escena Direcció d'escena Joan Andreu- Vallvé Enl'i<JUe Lanz Coproducció Producció Gran1\>atre del Liceu I Teab·e Na<·ional dc Catalunya I Centre d e Titelles d c Lleida Compañía Etcétcra Gran Teatre del Liceu Febrer 2004 dies 21, 22 i 28 Espcclaclc ni Teatre Nacional dc Catalunya Desembre 2003 dies 6, 7, 13, 14, 20, 21, 25, 26, 27,28 i 30 Gener 2004 dies 1, 2, 3 1 4 La petita Flauta Màgica d e \V. Amadeus Mozart D1recc1ó d'escena Joan Font (Comediants) Producció El Superbarher de Sevilla de Gioachiuo Rossini Direcció d'escena Tt'icicl e Producció Cmn Teatre del Liceu VENDA DE LOCALITATS Espectacle al Teatre Romea Taquilles del Uceu la Rambla 151-l~G Abríl 2004 dies 17, 18, 24 i 25 Maig 2004 dies 1' 2, 8, 9, 15 i 16 08002 B01celona ,¡. Venda de locllitata unlc:M~ont a trav6a deia canlla de ve~ del Tealtt Nacional de Cataluny.. INFORMACIÓ Tel6fon G3 4815 gg 13 wwwJoceubarcelona.com t) Gran Teatre del Liceu Ct·an Teah·e del Liceu Espectacle al Teatre Romea Gener2004 d ies 17, 18, 24,25 i 31 Febrer 2004 dies 1, 7, 8, 14 i 15 ~--§•·•••m .. Festival Puccini de Torre del Lago Un gran fresc puccinià all'aperto "lo vado sempre qui danvanti e pio con la barca vado a cacciare i beccaccini... Ma una volta vorrei andare qui davanti ad ascoltare una mia opera all'aperto." AQUESTA FRASE QUE VA DIR PUCCINI A G. FORZANO VA PROVOCAR QUE SIS ANYS MÉS TARD DE LA MORT DEL COMPOSITOR EL SEU DESIG ESDEVINGUÉS REALITAT, TOT DONANT ORIGEN AL FESTIVAL PUCCINI DE TORRE DEL LAGO. questa petita localitat a prop del mar Tirrè, entre Pisa i Lucca (ciutat de naixença de Puccini) aplega cada estiu més de 40.000 seguidors d'aquest compositor que a més de visitar el seu lloc de naixement i casa d'estiueig poden gaudir cada nit de les seves òperes en el marc d'un teatre que té com a sostre els estels i com teló de fons el llac de Massaciuccoli, inspirador dels seus últims drames, especialment la inacabada Turandot. Grans noms de la lí1ica del segle xx han passat per aquest somni de Puccini per cantar els seus personatges; entre d'altres i més propers a nosaltres: J. Aragall, J. Carreras, P. Domin- A go, M. Olivero, M. Caballé, f. Sempere, J. Galo&·é, V. Sardinera, A. Ordoñez, en una Uista interminable i en la qual es barregen cantants consagrats amb les noves generacions. Amb el pas del temps el que vacomençar el f930 amb la representació de La Bohème per una companyia d'òpera itinerant s'ba convertit en una Fundació en la qual estan implicades diverses administracions locals, regionals i estatals, a més de rebre un gran suport empresarial que fa possible que cada estiu durant els mesos de juliol i agost la música de Puccini soni en aquest marc de bellesa natural i musical de Ja Toscana. Diversos projectes acompanyen la millora de cada edició del Festival, que aquest any arribava a Ja seva edició 49. Per celebrar les noces d'or d'aquest Festival es construirà el Parc de la Música Giacomo Puccini, la filosofia del qual és esdevenir un centre per a la producció de la cultura i de l'espectacle. On ara s'erigeix la infraestructura del Festival, s'hi consh·uirà un teatre estable, un auditori, un centre multimèdia sobre la vida i obra de Puccin¡ i un museu a l'aire lliure amb una part de les escenografies usades en les diverses produccions. En la present edició s"han presentat quatre obres de les més representatives del geni de Lucca, tres de les quals formen part d'un altre projecte, anomenat Scolpire l'Opera, que consisteix a convidar reconeguts pintors, escultors i artistes a dissenyar l'escenografia de les òperes, tot adquirint noms propis com la Madama Butterfly d'un minimalisme estètic bellíssim de l'oriental Kan Yasuda, Ja impressionantment humana i intemporal Manoll Lescaut de l'escultor Igor Mitoraj i la naïf proposta pictòrica del pintor Jean Miche! Folon per a La Bohème que s'inaugurava aquesta temporada. orprenentment respecte del que es podria pensar sobre l'acústica a l'aire lliure, se suporta bastant bé, tot exigint als cantants unes prestacions vocals bastant potents, ja que s'han d'enfrontar a una orquestra pucciniana i a una caixa acústica "inexistent", entre cometes; per aquest motiu l'elecció dels cantants és un altre dels punts a favor del Festival, tot destacant-hi cantants en la S present edició com Veronica Villarroel i Hui He (Butterfly), Stefano Secco (Pinkerton), Ramón Vargas (Rodolfo), Mario Luperi (Colline), Caria Ma1ia Izzo (Mimi). Paola Romanó (Turando!) i una de la parelles de fet més de moda en la lírica, Daniela Dessí i Fabio Armiliato, en els rols titulars de Ma non Lescaut. Entre els directors d'orquestra va destacar sobretot la jove nord-americana Keri Lynn Wilson, que va saber insuflar a la seva Butterfly l'aire delicat que avança en la tragèdia més dura des de les primeres notes de l'obra. Un altre nom per tenir en compte és el del director titular del Festival, Alberto Veronessi, un jove director encarregat d'una Bohème plena de matisos sonors en una obra tan difícil de concertar per la quantitat d'elements amb què juga. Tal vegada el més negatiu fou la prestació del co1~ que a més de problemes rítmics amb l'orquestra en més d'algun passatge, no posseí un so empastat, ni homogeni, ni ric en expressivitat. Pot ser que sigui comú a l'entusiasme llatí, però feia temps i era la primera vegada que ho veia en una òpera, que després de fragorosos aplaudiments i picaments de peus sobre les tarimes de fusta fos repetida una ària d'òpera. En concret, va ser '" In quelle trine morbide", cantada d'una manera gairebé sublim per la Dessí, de la qualla gent va començar a demanar un bis; bis que aconseguí, en la segona vegada, que se superés a si mateixa. És una mostra de l'art d'un cantant amb la música de Puccini, d'un somni que cada any esdevé realitat gràcies a l'esforç i genialitat de moltes persones capaces d'emocionar-se i de tornar a emocionar amb la música del més fumador dels compositors. És una cita que cal recordar per a futurs projectes de vacances operístiques, tenint en compte que en la pròxima edició es farà una òpera espanyola al regne de Puccini. 11 611 Eva Marfon a la temporada de la Fundació Caixa Terrassa EL RECITAL QUE OFERIRÀ EL DIA 9 DE FEBRER LA SOPRANO HONGARESA EvA MARTON AL CENTRE CULTURAL DE LACAIXA DE TERRASSA CONSTITUEIX L'ESDEVENIMENT MÉS IMPORTANT DEL CICLE DE CONCERTS QUE PER DIVUITENA EDICIÓ OFEREIX LA FUNDACIÓ D'AQUESTA ENTITAT D'ESTALVI. ..P.~!..~_ç_ A 230 questa gran cantant, una de les artistes líriques més destacades de la seva generació, a més oferirà un programa d'un enorme atractiu, amb una primera part dedicada al lied tardoromàntic amb l'esplèndid cicle Die Wesendonck-Lieder d'Strauss i quatre lieder de Gustav Mahler, i la segona totalment a conegudes àries d'òpera, entre les quals "Visi d'arte'' (Tosca), "O mio babbino caro'' (Gianni Schicchi) o "Voglio sapete" (Cavalleria rusticana), en- tre d'a1tres. El cicle està format per un total de vuit propostes de caracte1ístiques variades que van del concertisme simfònic, amb la presència d'una notable fonnació - Filhannònica de Lieja amb un reUevant violinista, Boris Belkin-, als negres espirituals -Children of Israel Mass Choir-, passant per recital de violí i piano, amb Elena Mikhailova, gua- nyadora del Primer Palau 2002; de piano: Ramon Coll, en una versió de Carmina Burana dirigida per Albert Argudo amb acompanyament de piano i grup de percussió; una fonnació de cambra de format mi~à, la Camerata Amsterdam, integrada per un aplec de notables instrumentistes de les millors formacions simfòniques holandeses, i fmalment la representació de l'òpera Manon de Massenet, en producció dels Amics de l'Òpera de Sabadell i repartiment sorgit de l'Escola d'Òpera de la mateixa ciutat vallesana. En definitiva, una programació eclèctica que permetrà gaudir, ultra AUDI FUNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ- PALAU DE LA MÚSICA CATALANA AUDI s'ha incorporat com a MEMBRE D' HONOR de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana per la temporada 2003-2004. El conveni de col·laboració ha estat signat pel Sr. jesús Gasanz de Gregorio, Director d'AUDI a Espanya i el Sr. Fèlix Mil let iTusell, President de Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana. 12 612 .------... Amb aquest conveni AUDI expressa una vegada més el seu ferm suport a la cultura. de l'esmentat programa d'Eva Marton i de la cabdal obra de Cari Orff, de composicions tan saboroses com el Concert per a violí i orquestra de Txaikovski i la Simfonia Fantàstica de Berlioz (Filharmònica deLiejaBelkin), un molt atractiu programa de virtuosisme vio1inístic (Elena Mikhaïlova), un programa dedicat gairebé totalment a Mozart (Camerata Amsterdam) i, finalment, w1 recital d' una absoluta idoneïtat pianística amb obres de Chopin, Brahms, Rakhmàninov i Liszt (Ramon Coll) . untament amb la programació musica], s'ha presentat també la vintena temporada de baUet que promou la mateixa institució. Hi destaca, per insòlita. la presèn· cia de la Companyia Georges Momboye, originària de Costa d'Ivori, en un recital de dansa an;cana contemporània que pot causar un considerable impacte. En tot cas no cal esperar una proposta d'un exotisme o primitivisme radical, sinó quelcom elaborat i alhora arrelat en la tra· dició cultural africana autèntica. El cicle comprèn un total de sis recitals, que abasten concepcions fonnals distintes. Des del classicisme romàntic més autèntic (Ballet de l'Òpera de Penn i Ballet del Teatre Nacional de Bmo) al pseudoflamenc (Ballet Danzares), ballet espanyol ortodox (Compañía de Antonio Marquez) i ballet co_ntemporani ponderat (Ballet de l'Opera de Niça). El nivell és atractiu i en alguns casos les propostes són originals. UIb-a l'esmentada de la Companyia Georges Momboye, és el cas del Ballet Danzares, de pertit fonnat, que van crear ballarins cubans residents a Catalunya, amb la incorporació de dos de casa nostra, que ofetiran una versió una mica sui generis d'El amor brujo, no totalment centrada en la partitura de Manuel de FaUa. Tanmateix, és el prestigi de formacions de tant de pes com el Ballet de l'Òpera de Perm, un dds mês prestigiosos de l'antiga URSS juntament amb la del Bolshoi i del Teatre Mariinski, el Ballet de l'Òpera de Niça, la Compañía de Anlonlo Marquez i el Ballet del Teatre Nacional de Brno, els que vertebren i donen consistència particularitzada a aquest cicle. ! ••t•••rww~'•• El cor, protagonista del cicle ' Opera a Catalunya QUATRE TÍTOLS, TRES DELS QUALS MAI NO REPRESENTATS EN ELS VINT ANYS D'HISTÒRIA o'AQUEST CICLE, CONFIGUREN L'ACTUAL TEMPORADA D'ÒPERA QUE ORGANITZA L'ASSOCIACIÓ AMICS DE L'ÒPERA DE SABADELL (XXII FESTIVAL D'ÒPERA A SABADELL-XVI CICLE D'ÒPERA A CATALUNYA) QUE PRESIDEIX MIRNA LACAMBRA, UNA TEMPORADA EN LA QUAL EL COR TÉ UN RELLEU ESPECIAL. uatre novetats es poden esmentar d'entrada sobre aquesta temporada 200304 d'Òpera a Catalunya: tres títols mai no representats, nou director del Cor dels Amics de l'Òpera de Sabadell (Daniel Martínez), la ciutat de Viladecans com a nova incorporació aJ cicle i la presència (per pdmera vegada) de dos directors francesos (Cyril Diederich i Guy Condette) per dirigir dues òperes franceses (Faust iManon). Faust de Charles Gounod, El giravolt de maig d'Eduard Toldrà, Nabucco de Giuseppe Verdi i Manon de fules Massenet són els quatre títols que es podran veure a Sabadell i a les diverses ciutats catalanes que configuren la gira d'Òpera a Catalunya -Sant Cugat del Vallès, Lleida, Reus, Figueres, Granollers, Badalona, Terrassa i la recent incorporada Viladecans, que ha estrenat un nou teatre auditori de primera línia-, tres dels quals -Faust, El giravolt i Ma non- són "estrenes" del cicle. La primera òpera ha estat el Faust de Gounod -protagonitzada pel tenor Albert Montserrat i la soprano Miki Mori, parella protagonista de Madama Butterfly la temporada passada, i completant l'elenc Soon-Won Kang, Luis Girón, José Luis Sala, Mercè Obiol i Marc Canturri-, representada entre octubre i novembre passats, que ba volgut esdevenir també un homenatge al Teatre Fortuny de Reus (amb 120 anys d'història, i celebrant ell5è aniversari de la creació del Consorci del Teatre), perquè fou Ja primera òpe- Q ra que es representà en aquest teatre, tot coincidint, justament, amb un mes de novembre. El director en va ser el francès Cyri1 Diederich. Hi intervingué en aquesta producció la Companyia de Ballet David Campos. Per la seva banda, El giravolt de maig - representat també el passat novembre- va tenir dues funcions a Sabadell i una a Sant Cugat de Vallès, en versió de concert, amb els cantants Assumpta Mateu, Rosa Nonell i David Alegret en els rols principals, dirigint Josep Ferré i, en aquesta ocasió, amb l'Orquestra Simfònica de Sant Cugat. La propera cita tindrà lloc els mesos de febrer i març de 2004 amb Nabucco de Verdi, amb direcció de l'italià Elio Orciuolo -presència darrerament habitual-, i amb Ismael Pons, Melania Isar. Elia Todisco. Josep Fadó, Montserrat Torruella, Josep Pieres, Albert Depruis i Anna Belén Gómez. El darrer títol, Manon de Massenet, s'oferirà durant abril i maig -serà el títol que defensaran els alumnes de l'Escola d'Òpera-, dirigida pel francès Guy Condette, amb els cantants Sung-Eun Kim, Àlex Sanmarti, Josep Pieres, Josep Ruiz, Marc Cantun·i, Tina Gorina, Montserr-at Bella, Anna Tobella i Dani Garcia. om dèiem al principi, el cor té un especial protagonisme en Faust, Nabucco i Manon, fet que es tradueix en un gran esforç de superació de la formació. Si més no, el nou director del Cor dels Amics de l'Òpera de Sabadell, Daniel Martínez. es proposa continuar treballant '·amb seriositat i rigor", amb un ritme de dues hores d'assaig al dia, perquè ''són òperes en les quals el cor és molt important". En aquesta nova etapa, el director diu que "s'hi notarà un canvi de so, perquè hem incorporat una quinzena de noves veus més operístiques que contribueixen a fer de tot el conjunt un bloc més unit". Aquestes noves veus es van incorporar 1ni~ançant una convocatòria de beques. Com sempre, i des de la seva creació, l'Orquestra Simfònica del Vallès és la formació orquestral del cicle, i compta amb Ja col-laboració, habitual també, d'Stefano Poda i Pau Mon terde en la direcció d'escena (Faust i Manon, respectivament). Carles Ortiz serà C el responsable de la direcció escènica d'El giravolt de maig i Nabucco. També el proper gener s'oferiTà en versió pianística, a Sabadell, L'elisir d'amore de Donizetti en l'apartat Òpera per a Escolars. També com és habitual, i més que justificadament, les autoritats i personalitats que representaren les institucions públiques i privades que donen suport al cicle, el dia de la presentació de la temporada van celebrar un cop més l'existència d'aquesta iniciativa impulsada per Mima Lacambra. Concretament, el director general de Promoció Cultural de la Generalitat de Catalunya, Vicenç Llorca, va dir que "cal fer una valoració positiva del que representa i ha representat el gènere operístic a Catalunya. El cicle Òpera a Catalunya no només té un gran èxit de públic, sinó que permet una constant renovació artistica, de repertori i artistes. Aquest cicle permet tenir a tot el territori una temporada d'òpera de qualitat, i és també sovint una plataforma de noves veus i direccions; és com una pedrera. I no s'ha d'oblidar que aquest projecte va ser el germen de la creació de l' Orquestra Simfònica del Vallès". La Generalitat de Catalunya hi contribueix amb I 87.000 eu ros de subvenció més 72.000 euros en concepte de promoció i publicitat. Patrocinen també aquest cicle l'Ajuntament de Sabadell, Ja Fundació Banc Sabadell, i el MiJústerio de Educación, Cultura y Deporte del Govern estatal, i hi coHaboren la Fundació Caixa Sabadell, Catalunya Música i vuil empreses privades més. 13 6/J Casals-Istomin, confluències en la vida i en la mort UN ATZAR SUGGESTIU HA FET QUE COINCIDISSIN, GAIREBÉ DIA PER DIA, EL TRENTÈ ANIVERSARI DE LA MORT DE P AU CASALS AMB EL TRASPÀS D'EUGENE !STOMIN. LA VOLUNTAT D'AQUEST QUE LES SEVES DESPULLES REPOSESSIN AL COSTAT DE LES DEL MESTRE, FET TRADUÏT EN UNA CERIMÒNIA AUSTERA PERÒ PLENA DE SENTIT, ATORGA A AQUESTS ESDEVENIMENTS UN INTERÈS PARTICULAR. PERQUÈ TOT EL QUE ES MOU A REDÓS DE LA RELACI Ó ENTRE EL VlOLONCEL·LlSTA I EL PIANISTA TÉ UNA GRAN SIGNIFICACI Ó. al anar als orígens. El primer Festival de Prada va constituir un fet d'una extraordinària transcendència en la vida de Casals, ja que va servir perquè desenfundés públicament el seu violoncel i es reobrís al gran món musical, després de més d'un decenni de terrible foscor i silenci musical, no pas personal. Els esforços d'Alexander Schneider de portar la muntanya a Mahoma -ja que Casals no anava a la música, dur-la-hi allà on era-, va congriar a la vila del Conflent un grup selecte de grans músics, que li eren molt propers afectivament i musical. Entre els quals Rudolf Serkin, Melcyo Horszowsky i rsaac Stern. I també un jove anomenat Eugene lstomin -aleshores, l'any 1950, encara no havia complert 25 anys. Si per raons generacionals aquest músic vital no pertanyia exactament al món de Casals, sí que hi sintonitzava per mitjà dels seus mestres i, amb ells, d'una concepció musical molt fidelment assumida. En aquest sentit, reprodueixo gairebé tot el magnífic apart de l'entrevista que va confegir Ja nostra col·laboradora Cannc Martínez en el número de maig de 1996. C "Eugene fslomin és un pianista a qui ha tocat viure el segle XX, però que ha estat educat en els l'alors del segle XIX. El primer home important en la seva vida, el seu pare, pertanyia a la classe feudal í a l'armada blanca russa; el seu primer mestre. Alexandre Si/oti -que te- nia setanta anys quan lstomÍit el va conèixer-. va ser alumne de Liszt en piano, de Txaikovski en composició i de Rimski-Kórsako1• en orquestració, com també professor de Rakhmàninov. Adolf Busch, el gran violinista alemany -sogre de Rudolf Serkin-, el va portar com a solista, quan encara era molt jove, a les llargues gires que feia amb la seva orquestra de cambra per tot els Estats Units. [. ..] f què caldria dir del seu gran amic de l'ànima Pau Casals, un home que, si bé 11a 11iure a/ llarg del segle xx, ja estava com a intèrpret el 1900?... Aquest és el món d'Jstomin, aquesta és la filosofia de 11ida i d'art que ha fet seva i que defensarà fidelment fins al final. No és estrany, doncs, que la nostàlgia de temps passats, que per a ell sempre seran millors, envaeixi totalment el seu relat... lstomin és, probablement. l'últim dels cavallers de la cort del rei Artús, atrapat sense sortida al país dels ianquis..... El retrat és d'una brillantor i exactitud impecables i, a més, els fets ho confirmen de manera incontrovertible. La presència del jove Jstomin enmig de la munió d'il·lustres "vaques sagrades" va produir en Casals un impacte considerable. Istomin va saber seduir el mestre tot obrint una amistat que havia d'esdevenir intensa. En aquest sentit, cal remarcar que mentre que tots els instrumentistes van abandonar Prada a la fi del Festival. lstomin s'hi va quedar uns quants mesos. El pianista ho va justificar així: "He es- tat vivint aquí sense ningú tan sols per acompanyar-lo al piano i no es pot dei- xar tranquil·lament que passin aquestes coses." Sense cap mena d 'embuts va demanar a Casals de compartiT amb ell la seva amistat i el Mestte hi va accedir tot iniciant una relació que aviat va assolir una gran familiaritat. Per a Casals, Istomin va ser com un fillol o com un nét i per a Istomin., Casals va ser una figura venerada i al mateix temps propera, tant pel que fa a la dimensió musical com personal. Cal destacar aquest darrer aspecte, Is tomin va ser molt més que un deixeble aplicat. Va ser, sobretot, un confident; una de les poques persones dignes de ser escoltades i considerades per Casals i capaces d'oferir el consell més adequat o el retret menys complaent si així ho creia oportú. Casals va trobar en l'energia juvenil d'lstomin i en la seva honestedat insubornable un suport molt valuós en el gairebé quart de segle de vida que li restava A pat1, és clar, de Marta Montañez, que va conèixer pocs anys més tard. Una demostració del que acabo d'exposar és el savi consell que li va oferir el pianista en un moment delicat de la vida de Casals. Quan el mes de gener de 1955 mor la seva companya senti· mental Francesca -o Frasquita- Cap· devila, està molt sol a Prada. El nucli d'amics més propers ha desaparegut. La familia Alavedra ha retornat a Bar· cetona al final dels anys quaranta i el seu veí a Prada, Pompeu Fabra, ha mort el 1948 allà mateix. Casals pensa en un retorn a Catalunya - a la Catalunya que ja ha visitat d'esquitllentes per enterrar· hi l'esmentada Francesca Capdevila. És un moment molt difícil i els dubtes el fan trontollar. Pensa a recuperar el seu Sant Salvador enyorat, en un estatus -d'altra banda molt improbable- que no signifiqués cap renúncia dels seus principis respecte del règim franquis· ta. Istomin, amb gran clarividència li ho treu del cap amb aquests arguments: ''Molts americans havien abonat el l'OS· fre capteniment moral i s'hm•ien mo· !estat molt per ajudar-vos a adaptar· vos al vostre exili. Només fins aquí po· deu explicar-vos satisfactòriament. No us ho reprotxaria ningú si tomàveu per sempre a Sant Salvador. És la cosa més comprensible del món. Però no podeu estar entrant i sottint d'Espanya i al· hora ser un exiliat d'Espanya.'' Ben aviat Puerto Rico esdevingué la sortida del seu atzucac personal. Una sortida digna que no ttencava la coherència del seu discurs ètic i que afavoria una no· va etapa de gran protagonisme tant en l'aspecte personal com en el musical. Records estivals A ra que l'estiu ens queda lluny, de tant en tant revenen a la memòria alguns records selectius; i alguns d'ells em reafirmen en el convenciment que no sempre cal un gran pressupost per fer un bon concert. Tot simplement, cal la confluència d'una bona organització prèvia i la complicitat dels assistents. En reporto un, d'aquests records: La petita placeta feia una concavitat amb un pèl de ressonància. i el to daurat d'un sol de mi~an agost li atorgava reminiscències àuries, potenciades pel batec d'una campana llunyana. En aparèixer els músics a l'escenari, la calidesa amb què foren acollits denotava que assistitíem a una sessió rodona. I així va ser: poques vegades ens és donat d'assistir a un concert com aquell, càlid i vibrant, en el qual la fusió d'intèrprets i públic demostrava una inl'ormulada però real complicitat. La calidesa dels aplaudiments després de cada peça i l'ovació final deien ben clat·amenl que havíem assistit a una autèntica sessió d'art. I tot plegat, com diuen al meu poble, amb un pressupost de pela amb deu, o el seu equivalent en euros... ¿Ho veuen com no cal un gran pressupost o uns grans muntatges per posar la pell de gallina, amb una sessió genuïna i autèntica? per PERE ARTÍS Alícia de Larrocha i Antoni Ros Marbà van rebre la Nota d'Or de Joventuts Musica ls de Barcelona A questa entitat, que acaba de celebrar el seu 50è aniversari, va guardonar amb la Nota d'Or la pianista Alícia de Larrocha i el director Antoni Ros Marbà, en finalitzar el concert commemoratiu de l'aniversari el passat 4 d'octubre. Aquesta distinció, atorgada per primera vegada, ha estat creada per reconèixer tothom del món musical que hagi estat vinculat a la història de Joventuts Musicals de Barcelona durant aquest mig segle. Van assistir a l'acte l'alcalde dc Barcelona, Joan Clos; el conseller de Cultura de la Generalitat de Catalunya, Jordi Vilajoana; el president del Consorci de l'Auditori, Joaquim de Nadal, i el president de Joventuts Musicals de Barcelona, Joan Millà. L'acte, com dèiem, es va produir al final del concert commemoratiu de l'aniversari, concert que va ser el primer de la temporada de l'O BC, dirigit per Ernest Martínez lzquierdo, i expressament dedicat a Joventuts Musicals de Barcelona. Corrigenda. En la ressenya sobre de l'enregislrament del CD Joaquim Homs-Música para vo.: y acompaiiamiento de ct:ímara y para conjunto instrumental- del núm. 225-226 d'aqucsla publicació (juliol-agost 2003, pàg. 49) la producció del disc es va assignar per error a l'Ajuntament de Saragossa, quan en realitat el patrocini i realització extraordinària d'aquest disc llibre s'ha d'atribuir al Sello Autor ~' lbcraulor Promociones Culturales. Pere Artís, Premi d'Actuació Cívica Jaume I P ere Artís i Benach va ser guardonat el passat novembre amb un dels sis Premis d'Actuació Cívica que atorga la Fundació Jaume I, "perquè vinculat vocacionalment al món de la música, ha estat cantaire de l'Orfeó Català, secretari excecutiu de l'entitat i assessor cultural del Palau de la Música Catalana; directiu del Secretariat dels Orfeons de Catalunya, de la Federació Catalana d'Entitats Corals, de la Fundació Pau Casals i de l'Escola de Pedagogia Musical; perquè col·labora i dirigeix la revista "Catalunya Música/Revista Musical Catalana~; per una con- tinuada tasca d'animació social al Centre Cultural de Llorenç del Penedès, i per ser autor, entre d'altres, dels llibres El cant coral a Catalunya, L'Orfeó Català: llibre del Centenari i Pedres Vives, i de nombrosos articles de divulgació musical". Els altres premiats van ser Jaume Atnella, Antoni Carreras, Josep Galan, Joaquim Maluquer i Antoni Pérez. Per la seva banda, el Premi d'Honor Jaume I va ser atorgat al sindicalista Josep M. Alvarez. L'acte va tenir lloc el proppassat 6 de novembre de 2003 al Saló de Cent de l'Ajuntament de Barcelona. 15 615 ,Comença el cicle de cambra de l'OBC n total de vuit concerts configuren la programació del nou cicle de música de cambra promogut per l'OBC. En concret. hi intervindran una trentena dels seus components integrats en diversos conjunts. Aquest cicle va començar el passat dia I Ode novembre a l'Auditori, a la sala gran, reduït l'aforament a la part central de la platea. Els conjunts han estat triats entre els que van proposar els mateixos membres de l'Orquestra, i els programes, en alguns casos van lligats, pel que fa a autors, als mateixos que s'ofereixen en el concert de l'OSC en les mateixes dates. En tot cas, l'oferta és molt variada en conjunts. de duets a sextets de ca- U racterístiques diferents: corda, percussió i vent, vent i piano, etcètera. El cicle es clourà el dia 8 de març i tots els concerts tenen lloc dilluns a les vuit del vespre, amb una durada d'uns cinquanta minuts i un preu de les localitats de 3 cures. La direcció de I'OBC té un interès especial en aquest cicle, ja que afavoreix, d'una banda, un major coneixement dels mateixos instrumentistes i, d'una altra, una tasca d'uns al·licients artístics més individualitzats i menys anònims del que és habitual. Hom pretén que alguns dels concerts del cicle es puguin projectar més enllà de l'àmbit del mateix Auditori, en altres programacions d'arreu del país. RRMC •.••.•••..••......... ........... .. ...•.... •.••.•.. ••.•... .......... .... •. .. .•.. El Festival Ribermúsica es va sumar a l'Any del Disseny a 8a edició del Festival de Tardor, que organitza Ribermúsica, programà enguany 114 actuacions a diversos espais de la Ribera els dies 17, 18 i 19 del passat mes d'octubre. Vicenç Altaió, com a mestre de cerimònies del pòrtic del Festival, inicià el cicle amb l'espectacle Clip ... ! el 17 d'octubre al passeig del Born. Entre altres artistes, prengueren part al Festival: Xavier Maristany, Pau l Fuster, Agustí Fernandez, Andrés Corchero, Albert García Demesh·es, Enric Satué, Juan Crek, Natan Paruzel, Josep Maria Balanyà, Liba Villavecchia. Cor Vivaldi, Alfredo Annero i Alfred García Demestrcs. Aquest edició de Ribermúsica, que continua centrant la seva activitat a l'entorn dels comerços, botigues i bars de la zona, que han incrementat progressivament la seva implicació amb el certamen, se sumà a l'Any del Disseny i al centenari del FAD (Foment de les Arts Decoratives). L 230 Tercera convocatòria dels Premis Tutto de COMRàdio A iniciativa del compositor Albert García Demestres, director i conductor del programa radiofònic Ttüto Demestres (el diumenge, de 15 a 16 h, a COMRàdio), s'ha convocat la tercera edició dels Premis Tutto, plataforma per donar a conèixer joves intèrprets. Durant vuit setmanes, fins al 25 d'abril-data en què es produirà la prova final a l'Auditori de Barcelona- els concursants faran la seva prova en directe al programa de ràdio i la seva actuació es repetirà gravada en diversos programes punters de l'emissora, tot facilitant el vot dels oients, que poden volar per telèfon i per rntemet. A banda dels oients, hi ha un jurat format pel mateix Albert Garcia Demestres i el crític musical Luis Palanca i el director Ernest Martínez lzquierdo. Els concursants poden tenir fins a 26 anys els instrumentistes i 30 anys els cantants, essent la miijana d'edat de 26 anys pel que fa als grups de cambra, instrumentals o vocals. S'atorgarà un primer premi de 1.800 euros i tres segons premis de 820 eu ros cadascun, a banda d'una sèrie de concerts organitzats pel CDMC, Festival del Claustre de Sant Domènec-Festival de Peralada, Ajuntament de Barcelona, Xarxa de Clàssica i Jazz de Catalunya i Joventuts Musicals d' Espanya. Els guanyadors de les passades edicions van ser el Quartet Afrodisax i el Djenun Duo. La final de l'any passat va ser seguida en directe, a l'Auditori, per 1.600 persones. 16 6 16 Presentació de l'edició facsímil i de l'edició crítica del Concerto de Manuel de Falla oincidint gairebé dia per dia amb el 77è aniversa1i de l'estrena al Palau de Ja Música, es va presentar a la seva Sala de Cambra l'edició facsímil i l'edició crítica del Concerto per a cla- C vicèmbal, flauta, oboè, clarinet, violí i violoncel de Manuel de Falla. L'esmentada edició ctítica ha estat reaHtzada pel musicòleg Yvan Nommick, un reconegut especialista en l'obra del compositor gadità, a la qual ha dedicat la seva tesi doctoral. Amb aquest motiu s'afeli aquesta partitura, primer en la versió original amb clavecí i la segona amb piano, a càrrec d'Ivan Martin com a solista amb l'Orquestra de les Arts sola la direcció de Josep Vicent. Entremig Yvan Nommick va oferir unes explicacions d'un acusat caràcter pedagògic exemplificades pel mateix conjunt que permetien copsar l'estructura compositiva de la partitura i la riquesa del seu llenguatge. Gruberova, Pieczonka i Struckmann, millors cantants de la temporada 2002-03 onvocats per l'entitat Amics del Liceu, els representants de la ctitica barcelonina van pronunciar-se respecte dels artistes i esdeveniments més destacats de la temporada 2002-03 i van establir aquest veredicte. Millor representació de la temporada: Das Rheinghold. Millor director d'escena: Harry Kupfer per Das Rheinghold. Millor direcció musical: Jesús López Cobos per 11 viaggio a Reims. Millor cantant masculí: Falk Struckmann. Millor cantant femenina: ex aequo, Adrianne Pieczonka i Edita Grubcrova. Millor cantant en recital: Ramón Vargas. Cantant revelació: Elena de la Merced. Menció especial del jurat: creació del Taller d'Òpera del Gran Teatre del Liceu en coHaboració amb el Teatre Lliure. Error més notable de la temporada: tractament devaluador de l'opereta i de la sarsuela als teatres de Barcelona. C TANGENTS Lluís Sintes, guardonat amb la Lira d'Or de l'Orfeón Mahonés l passat31 d'octubre el baríton menorquí Lluís Sintes va ser guardonat amb la Lira d'Or dc I'Orfeón Mahonés, màxima distinció de l'entitat d 'aquesta població on el cantant va iniciar la seva trajectòria artística i amb la qual participa activament. Després de la representació de la sarsuela Los gavilanes, protagonitzada per Sintes en el paper de Juan "Ei lndiano" -amb l'exceHent suport artístic de la coral mixta de I'Orfeón i dels solistes, entre d'altres: Elena Can·eras, Ca1me Pons, Loli Aznar, Concha de la Torre, Antoni Juan , Pito Costa, José Coll i Diego Prado, i amb l'Orquestra Lírica dirigida per Josep Mercadal-, el cantant va rebre la distinció de la mà del president de l'entitat, Pito Costa, que, a banda de reconèixer l'excel·lent carrera que el baríton està realitzant, va recordar que el cantant sempre ha passejat el nom de I'Orfeón per tot arreu. A l'acte, molt emocionant i entranyable, al mateix Teatre Plincipal de Maó, s'hi van adherir nombroses entitats líriques balears i catalanes (com l'Associació d'Amics E JJMMd~ Barcelona I proper 12 de desembre es compleix el cinquantè aniversari de la fundació, a Barcelona, de Joventuts Musicals (JJMM) al nostre país. Naixia amb vocació de renovar el panorama musical. de donar plataforma de sortida als nous intèrprets i d'interessar la joventut per la interpretació en directe de la música clàssica. De la mà de Jordi Roch i Manuel Capdevila van sorgir un reguitzell d'iniciatives que van enriquir el nostre panorama musical. De l'esplendor d'unes Serenates al Bani Gòtic DOL.IO -quan repasses programes de l'època de l' Òpera de Sabadell i el director veus que el nivell hi era ·'aHucinant''artístic del Liceu, Joan Mata bosch). fins a l'organització d·un esplèndid FesI.:Orfeón Mahonés, autèntic motival Internacional de Música de Barcetor social de Maó, és una entitat lona, desaparegut i sovint enyorat, pascultural amb més de cent anys sant per la reintroducció dintre els nosd'història que acull una companyia tres hàbits del gust pels recitals de lied, lírica, una companyia dramàtica, estroncada fins aleshores pel tall brutal de la guerra civil. La florida de seus de una coral, una rondalla i una or}JMM arreu de Catalunya va generar questra. La seva Junta Directiva hanombrosos festivals d'estiu i cicles d'hivia decidit per unanimitat concedir vern. Els Pòdiums. el Concurs Permala Lira d'Or a Lluis Sintes, com a nent, tol ha nascut d'allí. reconeixement a la seva carrera Amb el temps, dintre de JfMM de Caprofessional i a la seva dedicació a talunya, la seu de Barcelona va agafar l'entitat. decisió que va ser ratifiperfil propi. Liderades Gns ara per Joan cada per l'assemblea general de soMillà, una personalitat que incorpora cis el passat juny. En més de cent una mena d'optimisme instaHal, han anys, aquest guardó només s'ha tingut una trajectòria interessant més de concedit a set persones. base que d'aparositat, aquesta reservada L'homenatge a Lluís Sintes va ja a Ics moltes sèlies professionalitzades culminar l'endemà amb un sopar d'iniciatives tant pública com ptivada. que va aplegar més d'un centenar Recordo amb especial emoció les iniciatives amb què vaig poder col·laborar d' amics del cantant. RRMC amb JJMM de Barcelona: el Memmial d'intèrprets catalans al Pat------------------------- ----1 Rosa Sabaté lau, en record de Ja pianista desapareguda; Oiumúsica, una altra iniciativa per Primer enregistrament del aconseguir una cita petmanent dels nosCor de Cambra de l'Auditori Enric Granados tres valors musicals sòlids -la plataforma dc llançament per als més joves ja l Cor de Cambra de l'Auditori Enric Granados de Lleida, que di- l'assegurava JJMM- amb el públic barcerigeix Xavier Puig (també director assistent de l'O BC). va presen- loní, o la recuperació del marc adequat tar el passat octubre el seu primer enregistrament discogràfic, w1 per a la música religiosa amb el cicle disc compacte titulat Música religiosa per a cor i orgue de Frederic Mom- Misses Polifòniques. és a dir, retornar la música a l'escena, la celebració religiosa, pou i Manuel Blancafort, editat pel segell Ars Harmonica. Les obres són Propis del temps d'Advent (1973) de Frederic Mompou, per a la qual s'havien compost més que Goigs al Sant Crist de la Bona Mort (1972) de Manuel Blancafort (text com passa ara que es dóna a les sales de concert i, en canvi, les organitzacions de Josep Maurí), Ave Maris Stella (1972) de Manuel Blancafort (text de eclesiàstiques -negligents amb la potenTomàs Garcés), Dues cantigues del rei Alfons X, el Savi (1953) de Fre- ciació del seu patrimoni musical- oblideric Mompou, Cantar del alma (1951) de Frederic Mompou (text de den. sant Joan de la Creu), ¿Adónde te escondiste? (1951) de Manuel BlanDesprés s'han tirat endavant diverses cafort (text de sant Joan de la Cruz), Trípticum Sacrum (1976) de Ma- iniciatives valuoses, com la Xarxa de nuel Blancafort, Cançó dels nous accents (1971) de Manuel Blum:ufurl Concerts per tot Catalunya. Que no parin. No podem pas prescin(text de Pere Puig), i Bal l rodó (1976) de Frederic Mompou (nadala dir d'aquest motor musical que es va enpopular catalana). Excepte les Cantigues del rei Alfons X, el Savi i Cantar del alma (aquí gegar fa cinquanta anys. Felicitats. E 230 E en versió d'orgue), la resta d'obres mai no s'havien enregistrat abans. La gravació es va fer a final del mes de juny passat a l'Auditori Enric Granados de Lleida. L'organista va ser David Malet. 17 617 Claudio Arrau, professor i amic (I) ENGUANY ES COMPLEIXEN CENT ANYS DEL NAIXEMENT DE CLAUOIO ARRAU. EN ESCRITS COMMEMORATIUS ES PARLA D'ELL COM A GRAN PI ANISTA, TOT RECORDANT LA SEVA CAPACITAT DE RECREACIÓ DE LES OBRES DELS GRANS COMPOSITORS I L'EXTRAORDINÀRIA AMPLITUD DEL SEU REPERTORI. PERÒ HI HA UNA ALTRA FACETA SEVA NO TAN CONEGUDA, LA DE PROFESSOR, QUE M'AGRADARIA DESTACAR EN AQUEST ARTICLE. D URANT LA MEVA ESTADA DE DOTZE ANYS A ALEMANYA VAIG TENIR LA GRAN SORT DE PODER GAUDIR DE LES SEVES LLIÇONS, I DE LA SEVA AMISTAT DURANT NOU ANYS. E REN ELS ANYS SEIXANTA. A 230 mb motiu d'un recital seu a \Vuppertal, m'hi vaig presentar sense recomanació de ningú i va acceptar amb exquisida amabilitat la meva petició d'escoltar-me per donar-me l'opinió sobre si valia la pena que continués dedicantme al piano. Animat per la seva reacció després de l'audició-"Usted tiene muchísimo talento, muchísimo talento!"-, me vaig atrevir a demanar-li si me voldria donar classes, amb el resultat que aquella mateixa tarda vaig entrar a fo1mar part del seu grup de deixebles "itinerants". Com que es passava mesos seguits de gira, l'única forma de poder rebre lliçons era viatjant amb ell. La seva mànager de Nova York ens enviava, als alumnes residents a Europa, la llista de ciutats de cada gira, que durava uns tres mesos a la primavera i dos o tres per la tardor-hivern. Cada un de nosaltres es desplaçava a les ciutats que més li convenien. A vegades érem quatre i alguna vegada un tot sol, i quasi sempre n'hi havia un que li feia de xofer i d'ajudant durant tota la gira. En una ocasió es desplaçà per mitja Europa amb un Volkswagen ..escarabat" ben atapeït d'alumnes. Humorísticament, ens deia amb to burla que érem els seus micos ( "Meine Affen"), que imitàvem la seva forma especial de tocar. En cada concert un de nosaltres era l'encarregat de portar la llet que Arrau bevia, a més de prendre sucre de glucosa. Més endavant, amb l'argument que la digestió de la llet llevava sang al cervell, la substituí per un cafè. Quan li vaig dir que a mi me posaria nerviós, me digué que a ell li anava bé perquè tenia la tensió molt baixa. Era im- pressionant veure 'I en el camerino, una hora abans del concert, girant parsimoniosament els fulls de les partitures que havia tocat milers de vegades. S'estava "aficant" dins la música. L a mitjana de concerts era de quatre o cinc cada setmana, molts dels quals amb orquestra. i amb programes diferents. El seu repertori era amplíssim: durant els nou anys que vaig poder via~ar amb ell li vaig escoltar els dos Concerts de Brahms (potser cinquanta vegades, entre assajos i concerts!), tots els de Beethoven, els dos de Chopin, el Totentanz i els dos Concerts de Liszt, el Konzertstück de Weber, la Burlesca d'Strauss i els Concerts de Schumann i Grieg. En dues ocasions, per refrescar el programa del recital del <lia següent, ens el va tocar només per a nosaltres. Quin luxe! Enmig d'aquest tràfec de viatges, assajos i concerts encara trobava temps i energies per donar-nos lliçons, a les quals assistíem tots, si bé no a cada ciutat. Li dèiem que estalviés forces a l'assaig del matí reservant-se per al conccti del vespre, però ens deia que li era impossible no involucrar-se totalment UN CONSELL SEU ALS ALUM NES ERA QUE LLEGISSI N QUATRE HORES CADA DIA SOBRE TOTA M ENA DE TEMES. quan feia música. Coneixia tècniques per recobrar forces en poc temps. Com un dia que sèiem al hall de l'hotel, abans d'anar a l'assaig amb l'orquestra, i que de sobte ens digué: "Ara lle· cessito descansar deu minuts." Es va acomodar a la butaca i s'adormí immediatament, tot despetiant-se relaxat als deu minuts exactes. Però fins i tot quan no hi havia Wçó. el contacte amb ell suposava un aprenentatge continu. Dinàvem i sopàvem plegats, el dia que no tenia concert anàvem a l'òpera o al teatre, visitàvem les millors llibreries, on comprava muntanyes de llibres. A cada un posava la data i la ciutat on l'havia comprat. Després separava els que havia de llegir .. sens falta" durant el viatge i, dels altres, els alumnes en fèiem paquets i els enviàvem a Ja seva residència de Nova York. Ens deia que havíem de llegir molt, quatre hores diàries, i sobre tota casta de temes. Tenia una cultura enciclopèdica. És fàcil d'imaginar com ha de ser d'emiquidor el contacte constant amb una personalitat com Anau. Per manca d'espai sols puc relatar de manera desordenada i gairebé telegràfica un seguit d'anècdotes amb ell. n dia durant el sopar analitzàrem el Concert de Schumann. A Ja pregunta sobre quines considerava les obres cimeres de la literatura pianística, respongué que les últimes Sonates de Beethoven i tot seguit, i ben a prop. les últimes de Schubert. En una ocasió ens digué que un pianista havia d'esperar a tenir trenta anys per poder to· car com cal el Segon Concert dc Brahms. Un dia que un periodista li preguntà quin disc se'n duria a una illa deserta, respongué: "La Suite Iberia tocada per Alícia de Larrocha." Des· prés dels assajos amb orquestra comentàvem Ja labor dels directors. Per cert que una vegada, després d'un concert a Bochum, anàrem a sopar a un restaurant xinès amb el director de tom i Claudio Arrau m'hi recomanà. Aquest director me convocà per a uno audició i me va contractar. Tocàrem el Concert de Katxaturian. Aqui va néixer la meva amistat amb Franz-Paul Decker. A Bonn se va empipar amb un U - dreta) Joan Moll, Bmvingudn Tlumufs, Danie/a Ba/lek. }orgrn Thomsen i Larissa Kylius, a Levrrb1sen l'any 1961 jove director que es resistia a fer a lgunes retencions de temps que ell li demanava, amb l'excusa que d'aquella manera es perdia "die grosse Unie". Sempre recordaré la forma respectuosa, quasi tímida, amb què en els assajos explicava amb veu baixa als directors com volia certs passatges. Per exemple el llarg episodi amb el clarinet en el temps lent del Segon Concert de Brabms, fent que el clarinetista intenompés el so les vegades que el piano ho feia. O la forma d'interpretar els grups de dues semicorxeres amb lligadura en el tet·cer temps del Concert Emperador, que gaü·ebé tothom toca lligades a la nota següent. Una cosa inoblidable era escoltar-li els trinats del Primer Concert de Brahms, tocats òbviament tal com l'autor els escrigué. S'imposaven sobre el conjunt de l'orquestra amb una potència i velocitat increïbles. o estimava gaire la música de Rakhmàninov, que admirava molt com a pianista. Ens digué amb un sonrís maliciós: "L'únic pecat del qual m'acús és d'haPer tocat el Segon Concert de Raklmzàninov per a la pel·lícula Rapsòdia (amb Elisabeth Taylor i Víttorio Gassrnan). Però és que em van oferir tants de diners ... !" Parlant dc diners, ens digué que li sabia greu haver d'apujar els seus honoraris pels concerts, però digué que estava obligat a fer-ho per qüestió de prestigi, per mantenir les distàncies amb els elevats caixets que es pagaven a pianistes novells que acabaven de guanyar concursos. Curiosament, tampoc no considerava un gran compositor Prokófiev. En canvi, admirava molt Schonberg i òbviament Stravinsky (amb el qual coincidírem en una ocasió a l'hotel d'Hamburg). Parlava de grans artistes passats amb qui havia treballat o escoltat: Nikisch, Busoni, D'Albert, Teresa Carreño, Furtwangler... So1·tien tota casta de temes. Assegurava que per res del món voldria tor- N nar a la infància, per no reviure la crisi de la pubertat, moment en què perdé el seu únic mestre, Martin Krause, i que li suposà greus problemes íntims i amb el piano. Mattin Krause li havia fet de pare a partir de la seva arribada a Berlín als nou anys. O ens contava que un fill seu s'havia fet cavallista de rodeo, tot practicant al seu ranxo de Texas, i que feia exhibicions per tot el país. Ell anava als millors hotels i nosaltres en cercàvem d'econòmics pels seus voltants. Era molt generós i mai no ens va cobrar res per les seves classes. Deia que ja teníem suficients despeses de viatges i hotel per poder accedir a les lliçons. Li agradava la bona taula. Quan anaven arribant els plats que cada un de nosaltres havia encarregat, sovint feia exclamacions d'íHusió per als plats que havia demanat algú de nosaltres-" Per què no he encomanat això?"-, però rebutjava teatralment la nostra proposta de canviar-lo pel seu. Ens recomanava prescindir de l'alcohol -"Una sola gota d'alcohol ja afecta el cen,ell"- i del tabac. Tenia sentit de l'humor. Després d'un dinar, en un moment que eU estava distret, una alumna tirà sal dins del cafè que ell tenia preparat. Tots esperàvem Ja seva reacció quan en begués, però ell prengué un glop i seguí parlant amb notmalital. Davant la nostra reacció de sorpresa, sonuigué molt salisfet: se n'havia adonat i ens havia tomat la pilota, fent que els sorpresos fóssim nosaltres. Òbviament, li pagàrem un altre cafè. Una altra vegada a Colònia havia d'anar a practicar una ERA INOBLIDABLE ESCOLTAR-LI ELS TRINATS DEL Primer Concert DE BRAHMS. hora i no en tenia ganes. Li insistíem i ell ens deia: "Què he fet jo per merèixer això?" Finalment hi anà. Moltes vegades li dèiem, després d'w1 concert, que escoltant-lo a u n li venien ganes de deixar el piano. Sempre deia que no, que al contrari: que havia de ser un estímul per treballar i arribar al màxim de les possibilitats de cada un. Un dia que arribava a casa d'un alumne de Munic on Arrau ens havia de donar classe, me va obrir un company i em portà a la cuina, on esperaven els altres. Sc sentia el piano i l'obra era la Sonata op. 111 de Beethoven. Anau estava escoltant un jove i ja famós pianista que li causà una magnífica impressió: era Daniel Barenboim. Un diumenge a Munic, després de dinar, el grup decidí anar a la tarda a veure l'òpera Don Cario. Es quedaren parats quan vaig dir que jo no hi podia anar pe1·què havia d'oir la missa vespertina. Eren altres temps .. . Després un company me comentava amb quina expressió de ràbia Arrau resseguia l'actuació del Gran Inquisidor durant la representació. Odiava la tirania i la intolerància. vegades. fregant-se les mans amb expressió maliciosa, ens deia: "Què? Ens dediquem una estona a criticar pianistes... ?" Després la cosa no anava a més, però era interesantíssim escoltar les seves observacions sobre l'art dels seus coJ.Iegues. Admirava Emil Gillels, amb el qual coincidírem una vegada a Bonn mirant aparadors de llibreries. Una vegada que donà un recital amb gran èxit al Concertgebouw, casualment l'endemà hi havia l'actuació d'un altre pianista molt conegut, però de característiques molt diferents a les seves, el qual també tingué molt d'èxit. A la sortida ens comentava entristit que no comprenia com el mateix públic reaccionava amb igual entusiasme davant ducs maneres tan distintes de fer música. Li'n vaig donar una possible explicació: "És perquè vostè toca massa bé, fa massa música. Al públic lí agrada somiar amb una melodia ben destacada i un acompanyament en segon terme. En canvi vostè fa cantar cada veu, cada harmonia i cada regió del teclat. La gent normal no ho pot seguir tot i no percep que aquella interpretació és la més rica i autèntica. També hi ha la qüestió de la gran tècnica i velocitat, del malabarisme instrumental, que proporciona tant d'èxit fàcil. Vostè té una tècnica sensacional, però no l'exhibeix. <<Només» l'aplica a fer música. Els entesos li ho agraeixen." A 19 6t9 L'orgue del Palau desperta del silenci Bach i Handel inicien Euroconcert Palau 100. Orquestra Filharmònica Jamicek d'Ostrava. Orfeó Català. Katarina Jóvanovic, soprano. Mojca Vedemjak, contralt. levgueni Shapovalov, tenor. Peter Mikulas, baix. Peter Planyavsky, or~e. Petr Cécb, orgue. Dir.: Thomas Rosner. Bartók: Suzte de danses. Poulenc: Concert per a orgue. Janacek: Missa glagolítica. Palau de la Música Catalana. 27 i 28 d'octubre de 2003. Euroconcert. Bach Consort Wien. Carlos Mena, contratenor. Daniel Johannsen, tenor. Bach, Handel. Palau de la Música Catalana. 21 d'octubre de 2003. a recuperació dc l'orgue del Palau de la Música Catalana ja és una realitat. En un concert extraordinari en el qual van participar l'organista vienès Peter Planyavsky, l'Or· questra Filharmònica )aníicck d'Ostrava i l'Orfeó Català, In rne· rovellosa sonoritat de l'orgue del Palau es va poder tornar a es· coltar després de dècades de si· lenci. L'orgue. doncs, ha despertat d'aquell silenci. just en el moment en què la sala del Palau -i per què no recordar-ho, l'es· pai arquitectònic més bell creat per a l'audició dc concerts que es pot trobar arreu del món- ha gaudit d'una nova intervenció arquitectònica en què el terra de l'escenari i una part del segon pis han tingut unes millores més que cvidems. El concert celebrat el dia 27 d'octubre, que es va repetir un dia després. esdevenia una de les dates històriques més destacades dins la dilatada vida d'aquest sala de concerts. Aquest orgue, construït entre els anys 1906 i 1908 a la casa Walcker dc Lud· wigsburg, va ser creat fruit dc l'encàrrec de I'01feó Català, pro· pietali del Palau de la Música Ca· talana. Des del seu primer con· cert celebrat el dia 13 de febrer de 1908, el pas del temps va anar passam factura a l'orgue. fms que l'any 1973 es va decidir de fer-hi una discutida reconstrucció en la qual es va "barroquitur"" i. consegüentment, transformar la SO· noritat de l'instrument. El darrer recital de l'orgue del Palau el va oferir Karl Richter el 21 de febrer de 1974, l'organista i di rec· tor que amb la seva Orquestra i Cor Bach de Munic segellà amb la interpretació de la Missa en Si menor i les Passions de Bach una de les fites interpretatives més destacades de tota la història del Palau. Però ara el nou orgue, acuradament restaurat per Gerhard L ¡;;] -~ 5I el' ~r 230 20 620 Grenzing. ba recuperat la seva sonoritat original i les característiques mecàniques i d'ajusta· ment del sistema pneumàtic dc l'instrument constru"ít per Walcker. Majestuositat, solemnitat. calidesa, plenitud de sonoritat idònia per a la sala, registres que proporcionen una diafanitat ab· soluta i, per què no dir-ho, una gran emoció per a tots aquells que des de fa dècades estimem el Palau de la Música Catalana van ser els primers estímuls que es v-.1n percebre quan l'organista Peter Planyavsky arrencava els pri· mers acords del Concert per a or· gue, orquestra i timpani de Poulenc. La interpretació d'aquesta obra concertística de la plenitud del segle XX resultava idònia per admirar la varietat de n:gistrcs d'un instrument que posseeix una sonoritat admirable i una bellíssima transparència de so. El Concert de Poulenc desplega des del neoclassicisme estillstic, l'alternança de tempï a la manera d'u· na toccata, les referències a la música de Bach, el virtuosisme, la delicadesa de l'harmonia de la plenitud del segle xx. tot con fi· gurant un ventall de plans per gaudir finalment de la sonoritat dc l'orgue en una àmplia gamma dc registres. L'Orquestra Filharmònica Janacek va obrir el concert amb la vitalitat evocadora de la Suite de danses de Bartók amb direcció d'un Thomas Rosner meticulós en la percepció rítmica i en el rnelodisme tan acurat i re· finat que posseeix aquesta dcta· llista obra del compositor hongarés. Ja en la segona part la Missa glagolítica de )íinacek va permetre novament escoltar la sonoritat de l'orgue. en aquest cas interpretat per Petr Cech. en una obra en la qual va ten ir un paper destacat l'Orfeó Català. Abans, però, la interpretació del Cant de la senyera per l'Orfeó Català va tomar a recordar-nos la solemnitat del moment històric que es vivia al Palau. Magnífica, la interpretació d'aquesta obra tan poc interpretada a les nostres latituds i que és portadora de tota aquella profusió harmònica i de traçat melòdic dc la personal música de lanacek. Canvis de color, harmonies dotades de gran tensió, un treball per a la veu que malgrat la gran sonoritat instrumental sempre manté un protagonisme evident, i per sobre de tot un lliurament absolut de l'Orfeó Català, en una composició d'una complexitat in· terpretativa més que evident. Y.!!..!::L.:T. mb Ja presència del Bach Consort \Vien i les veus del ontratenor Carlos Mena i del tenor DaniellohanSI!n, la temporada Euroconcert va obrir el seu cicle de concerts al Palau amb un programa dedicat a la música de Bach i Handel. Per primer cop el Bach Consort \Vien actuava a la Pensínsula ibèrica, i mostrà tot el talent musical que els ha atorgat un lloc preeminent en el panorama de la interpretació de la música anti· ga, malgrat només quatre anys dé trajectòria. Tots els seus integrants han actuat com a solistes, bé han format part de les més destacades orquestres barroques europees, i el seu talent individual resulta pri· mordial per portar a bon port aquestes recreacions "cambrístí· ques" de la música concertant del barroc. El seu talent instrumental es va poder copsar al Palau amb la rl!ereaci6 de la Suite núm. 1 i del Concert pera clavecf BWV 1058de Bach, en què la Ouïdcsa dc lo mú· sica, la vitalitat, el gust pel cont mst i el refinament expressiu pem1etc· ren gaudir d'una música interpre· tada amb pulcritud tècnica i amb una claredat conceptual tan pri· rnordial quan s'interpreta la música del compositor alemany. Cercar una sonoritat equilibra· da, però al mateix temps plena de contrastos va resultar idènticament clau per a les recreacions vocals que el tenor Daniel )ohannsen i el contratenor Carlos Mena van oferir· nos de diverses cantates del mateix Bach i de Hiindel. Culdri1 s~guir molt de prop la trajectòria d'ambdós cantants, nascuts respectiva· ment els anys 1978 i 1971 i que posseeixen un color de veu. a més d'una tècnica inqüestionable, que els ha portats a actuar al co.~tat de grans conjunts i rebre gran nombre de reconeixements internacionals. En el cas del con tm tenor nascut a Vitòria, un habitual coHaborador dels conjunts Hespèrion XX. La Capella Reial, Ensemble Gills Binchois o 11 Seminario Musicalo, posseeix un timbre belllssim .. an1b un cqui· Hbri total tot al llarg dc la seva tessitura, que juntament amb una projecció oberta i summameni clara, fins i tot en els moments d'afrontar colorature, va assolir en Ics se1·es recreacions de les cantat.:s interpretades al Palau un nou èxit en la seva meteòrica i tan reconeguda trajectòria. Pel que fa a la veu de Daniellohannsen, cal remarcar que la seva veu és òptima -pel seu color, pel seu timbre i per la facilitat de recrear les notes agudes dc In tcssi· tu ra idònia- per afrontar els corn· plexos rols dels diversos oratoris barrocs. Amb una carrera iniciada l'any 1999. ja va ser reclamat l'any 2000 per Nikolaus Hamoncoun, i des d'aqueU moment les actuacions al Canadà i en nombrosos escenaris de tot Europa han permês ad· mirar una de les veus més prometedores -de fet, ja una realitat- per endinsar-se en la música del barroc i afrontar un detetminat repertori clàssic i romàntic. Feliç evocació fanúliar de Jacques Brel "Dotze canten Brel". Joan Anguera. Josep Miquel Ramon. Mi· quel Comamala. Süvia Comas. Lluís Miquel. Loquillo. Salva· dor Oliva. Quico Pi de la Serra. Joan Manuel Serrat. Ramon Sí· mó. Alfonso Vilallonga. Ana Cristina Werring. Idea i direcció: Joan Ollé. Teatre Lliure. 24 d'octubre de 2003. l primer que es pot dir d'n· quest insòlit recital és que cal felicitar amb tots els pronun· ciaments loan Ollé, "'l'enginyador" de la proposta. Perquê es tracta d'u· na troballa de característiques absolutament originals j d'un efecte gra· lificant. Amb l'informalisme propi d'u· na jam session, d'una trobada d'a. mies, van desftlar una dotzena "d'a· mies" locals dc jacques Brel, per ri· gorós ordre alfabètic. tot anorreant d'aquesta manera qualsevol guspira jeràrquica, en un totum rwululllm divers, unit només per la d~:voció per la figura del cantant belga. A més, el fet que fossin dotze els intèrprets va permetre gaudir d'una mostra an· tològica amb el bo i millor de la se· va obra. La irregularitat del nivell i també de concepcions va acabar essent un atractiu més. 1 així vam pas~ar des E d'una presa de pèl sense embuts (loan Anguera), a l'exhibicionisme vir· tuosístic d'Alfonso Vilallonga en unn excitant versió de Lli 1'a/sc à mil/e lemps, passant per dc tol una mica: amateurs abocats i eficaços -Salv11· dor Oliva i Ramon Simó-. professionals desganats -Joan Manuel Serrat-. professionals rigorosos -LI01s Miquel en una excel·lent 1tmsterdanr cantada, a més. en valencià-. professionals fora de lloc -Loquillo en l'únic tema no de Brel-, professio· nais a la seva -Quico Pi dc la Serra-. professionals elegants però insuficients -Sílvia Comas en una delicada però poc intensa versió do Nv me quiue pas- i un etcètera quo inclo~ les exccl·lents interpretacions de Ml· que! Comamala i Ana Cristina Wer· ring. . . La idoneïtat de la Sala Pelita -r~' plica molt fidel de la seu original ~e~ Lliure, ara tancada per obres.-. s ht avé en gran manera. Ens plauria que la cosa no acabés aquí. Tosca, l'obra va superar la versió Tosca de Giacomo Puccini. Llibret: Giuseppe Giacosa i Luigi Illica. Paoletta Marrocu. Franco Farina. Robert Hale. S tanislav Shvets. AJfredo Mariotti. Francisco Vas. Vicenç Es te ve Co rbacho. Celestino Vareta. Anna Femandez. Cor Vivaldi. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció musical: Giuliano Carella. Direcció escènica: Robert Carsen. Producció: De Vlaamse Ope ra (Anvers, Gant). Gran Teatre del Liceu. 5 de nove mbre de 2003. per J. COMELLAS T ota representació de Tosca adquireix un ine- vitable context d'esdeveniment. I és així perquè en les seves dues hores exactes de durada concentra les essències del moment més esplendorós de Ja història de l'òpera. Un moment situat al límit d'una nova època de la creació LíJica que ja serà ben bé una altra cosa. El que vindrà després, des d'Strauss a Alban Berg, passant per )anacek, els escassos intents impressionistes i els contemporanis portaran el gènere a una nova dimensió, més intel·lectualitzada i especulativa. Tosca, ben altrament. és l'explosió rotunda, si cal fins a la llinda de l'artifici, de tot un bloc que s'ha anat construint en un Uarg procés que per força havia de precipitar-se com i on ho va fer. Perquè en aquesta òpera Puccini porta el clímax passional gairebé a les darreres conseqüències. Els personatges, ja des pràcticament el primer compàs, mostren estats d'ànim tensos, en un procés creixent que arriba al granel guignol en un tercer acte gairebé gore amb els tres principals protagonistes banyats en sang; dos damunt l'escenari i el tercer fora en un gest conclusiu de gran efecte, com no podia ser altrament. Tot això, naturalment, està conduït amb gran mestria per un Uibret hàbil i una partitura que. amb tot. mai no deixa de ser profundament elegant i refinada; d'un lirisme intens i dens però que mai no perd el posat; mai no cau en l'excés a què la podria menar la trama argumental. En aquest cas, els elements melodramàtics han estat potenciats en una dramatúrgia que radicalitza la focalització del drama en la figura dc Ja protagonista, tot menystenint el teló de fons polític i històric i, en part, la resta de personatges. En certa mesura, l'intent d'ajornament formal del muntatge, no fa sinó donar relleu als elements més decadents del seu contingut; el fa més exactament melodramàtic i "granguinyolesc". Tanmateix això es manifesta sota un tel de modernitat dissimulador. El recurs a concentrar l'acció en tres espais del mateix teatTe -platea, despatx del director i el darrere de l'escenari- és interessant com a idea però no queda ben explicitat sobre l'escena, i en el primer acte el lligam església-sagristia-teatre quedava força confús. Per acabar-ho d'adobar, només hi faltava una explosió d'imatgeria religiosa que deixa en un no res els excessos processionals andalusos. El concepte dramatúrgic, en l'esmentada potenciació dels trets més radicals del melodrama, exigia una tipologia d'interpretació llançada, extravertida i histriònica; una mica a l'antiga. Sobretot de la protagonista. Paoletta Manocu, en aquest sentit, va ser una intèrpret molt idònia. Dotada d'una esplèndida presència física -recorda una mica la Callas-, es va ficar molt bé en la pell de la gran diva que representa el seu personatge, amb una gamma de recursos actorals rica i convincent i amb una línia de cant poderosa i alhora sensible. amb algun trèmol de més. Mai no va caure en l'excés; el seu va ser un histrionisme dominat i alhora el cant va tenir més sabor que no exhibicionisme gratuït. En definitiva, va saber mantenir molt bé el difícil equilibri elegància-desbocament. tot servint molt bé el concepte dramatfugic apuntat. Modernor en la forma, decadència en el fons. Franco Farina va començar una mica fred, malgrat una bona interpretació de la inicial i compromesa "Recondíla armonia" i va acabar amb un ''E lucevan le stelle" de notable envergadura. Tanmateix no va deixar de moure's massa en un pla discret a l'ombra de la diva, condicionat en part pel mateix muntatge. Robert Hale, sens dubte un excel-lent cantant, no va saber, però, donar La grandesa malèfica que corresponia al seu baró Scarpia. Ni per presència ni per poder vocal -amb una certa tendència a l'engolament en les notes agudes-, no va saber imposar-se ni omplir l'escena adequadament. El treball de Giuliano Carella al capdavant de l'orquestra va tenir la llum en un trebaiJ de gran correcció, aliè a flaqueses de corda evidents més d'una vegada i, en definitiva, d'una notable homogene1'tat. L'ombra va ser un excés poder sonor, una tendència a l'extroversió sonora que massa sovint va po- sar en evidència les facultats dels cantants. A la fi, l'obra va ser més esdeveniment que la seva versió. Jep Nuix, in memoriam 11 Cicle Anna Ricci. Oriol Rigau, flauta travessera. Eüsabeth Roma, guitarra. Joan l zquierdo, tubs i flauta de bec. Pilar Subirà, pe rcussió. Obres de Jep Nuix. Sala Gaudí de la Ped rera. 23 d'octubre de 2003. per JORDI SALAZAR ls cinc anys de la mort del compositor barceloní Jep Nuix. encara és escassa, per no dir pràcticament nul·la, la presència d'obres seves en les diverses programacions musicals del nostre país. La decisió, certament arriscada. de dedicar un concert monogràfic a aquesta figura és un fet que. abans d'entrar pròpiament en matèria, volem celebrar des d'aquestes pàgines. Felicitem, doncs, els responsables del Cicle Anna Riccl per haver donat al públic l'oportunitat d'entrar en contacte amb un creador musical que desenvolupà un llenguatge expressiu propi, allunyat dels dogmatismes de les avantguardes, però aglutinant, alhora. els diversos corrents compositius de la música contemporània. amb una especial incidència en el camp de l'electroacústica. Vam poder escoltar primerament L'inizio. per a nauta travessera i cinta magnètica. peça construïda a tall de lent crescendo, i basada al mateix temps en la teoria del big bang. des de l'origen de l'univers fins a l'aparició de la vida i dc la raó humana. La complexa part de Oau ta, que no comença fins després d'una llarga introducció dels sons electrònics, va adquirint un protagonisme progressiu però imparable. i culmina amb la uti lització de la mateixa veu de l'intèrpret. Oriol Rigau en va saber transmetre tot el contingut, igual que Elisabeth Roma oferí, per la seva part, una brillant interpretació de Resonanzen for Elisabeth, obra que ]ep Nuix escriví per a ella. Composta se- A gons un sistema personal de l'autor. que combina a parts iguals procediments de la música serial i de l'aleatòria. la pàgina constitueix tot un desafiament per al músic, arran dels seus continuats canvis rítmics i a l'important paper del silenci en el desenvolupament de l'obra. lmprovisaci6 pera tubs, per a sis tubs d'orgue i cinta, fou, amb escreix, La partitura més curiosa de la vetllada. Basada en l'ús dels tubs bufats directament per l'intèrpret, La composició explota fins als límits la utilització dels estris, tot evolucionant des del més greu fins al més agut. Tot i la versió que n'oferí Joan Jzquierdo -intèrpret de capacitat pulmonar més que palesa-, l'obra no passa de ser un mer divertiment que acaba produint una certa impressió de monotonia. L'obra Stack, per a flauta i marimba, clarament influenciada pels recursos musicals minimalistes, fou Ja següent peça que es pogué escoltar, en una àgil versió d'Oriol Riga u i Pilar Subirà. La partirura, articulada en un flux ininterromput del so, recolza en un ús poc ortodox dels dos instruments, amb la finalitat d'explorar noves sonoritats. Percuflú, per a nauta de bec i percussió, fou la da1Tera obra del concert. Escrita com un diàleg entre dos cossos instrumentals ben diferenciats, Ja peça conté alguns recursos certament interessants, com ara el fet d'emprar els sons electrònics per crear una mena de textura polifònica "en eco". això és, que a l'oient li arriba per ampli.ñcació la mateixa música que ha sentit en directe unes dècimes de segon abans. L'espectacularitat d'Amériques i la subtilitat de Dvorak a les mans de Martínez Izquierdo Temporada OBC. Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. Adams: Lollapalooza. Varèse: Amériques. Dvorak: Simfonia del Nou Món. L'Auditori. 12 d'octubre de 2003. Cristo Barrios o el clarinet menys prodigat Cristo Barrios, clarinet. Clinton Cormany, piano. Burgmüller, Lutoslawski, Brahms, Françaix, Howells. Espai Cultural Cajamadrid. 31 d' octubre de 2003. _Eer JORDI SALAZAR per LL.T. l 9 d'abril de 1926 Leo· pold Stokovski dirigia a Filadèlfia l'estrena d "A· mériques, obra orquestral que el compositor francès Edgar Varèsc va planejar per ser interpretada per 142 executants i que després de ser abreujada i reduïda en els efectius orquestra ls, va ser presentada a Paris l'any 1929. Amériques esdevé una de les obres més espectaculars de la música del segle X..'\: més d'una desena d'instrumentistes dc percussió, sirenes anàlogues a les utilitzades pels bom· bers de Nova York, dues tubes i una abundant secció de metall configuren una orquestració que reflecteix l'impacte que va ocasionar al compositor francès la seva arribada a Manhattan, amb tot el bull sonor que la ciutat li va produir. Malgrat que el com· posi tor va definir la seva obra com "un estat de l'dnima, ww E peça de llitÍ Sica pura·. Amériques amb els seus ràpids crescendo i diminuendo, amb la ri tmica abassegadora, amb lacolossal sonoritat i la seva úmbrica enlluernadora, ha quedat emparentada amb la d'un retrat musical del frenètic món americà dels primers anys vint. Amb l'espectacularitat d'Amériques. I'OBC va endinsar-se en aquest univers de la ñtmica, del color, del timbre, per mitjà d'una direcció enèrgica i vital d'Ernest Martínez lzquicrdo: sempre atent als constants canvis de dinàmiques, va copsar tota l'energia abassegadora reflectida en la composició. El concert, però, es va obrir amb la interpretació de Lollapalooza del compositor amelicà john Adams; obra minimalista i marcada per un constant crescendo que va ser resolt sense dificultats per l'Orquestra. Després de les obres del segle xx de compositors estretament vinculats amb els Estats Units, la segona part va ser monogràficament dedicada a la Simfonia del Nou Món de Dvorak, compositor que entre els anys 1892 i 1895 va residir a Nova York i dc qui el proper 2004 es commemora el centenari de la seva mort. La versió de la Simfonia del Nou món, una de les obres que gaudeix de més popularitat de tot el repertori simfònic, va estar marcada per una idea musical amb moments excessivament temperamentals, amb uns forte molt ampul·losos, però amb un discurs de la línia musical mantingut amb total coherència i claredat de matisos. Excepcional treball de la secció dc fusta de l'Orquestra, sonoritat equilibrada en la secció de cordes. i un metall, però, que a moments va tenir un excés de protagonisme. Flauta i guitarra, avui Jl Cicle Anna Ricci. Montserrat Gascón, flauta travessera. Xavier Coll, guitarra. Amargós, Guinjoan, Gerhard, Brotons, Taverna-Becb, Fukushima, Hams, Grèbol. Sala Gaudí de la Pedrera. 30 d'octubre de 2003. perJ.S.~ atorze anys de trajectòria professional com a forma· ció de cambra estable acrediten el duet format per Montserrat Gascón i Xavier Coll. i el converteixen en un dels més importants del nostre país. Tot i no ser precisament, la seva, una combinació instrumental gaire freqüent. el conjunt ha obtingut èxits notables, tant de públic com dc critica, durant Ics nombroses gires que ha efectuat arreu del món. En el marc del segon Cicle Anna Ricci, ambdós intèrprets van decantar-se per un programa centrat en la música catalana contemporània, a la qual han dedicat des de sempre, i sense menystenir en cap moment altres repertoris, una es- C 22 622 pecial atenció. El concert s'obri amb el magnífic Tango català de joan Albert Amargós. d'agradables contorns melòdics i marcat regust popular, al qual segui l'aforística partitura ¡\rJàgic. de joan Guinjoan, originalment per a flauta i piano, i que vam poder escoltar en una transcripció de Xavier Coll. El mateix intèrpret oferí a continuació en solitari la Fantasia per a guitarra de Robert Gerhard, obra virtuosística de caràcter pràcticament bartokià, per la fusió que l'autor hi fa d'aspectes musicals d'arrel popular amb d'altres pròpiament avantguardistes. La primera part del recital acabà amb l'Adagio /amentoso de Salvador Brotons, peça d'accentuats trets post· romàntics que la parella va saber cop- I jove clarinetista de Tenerife Cristo Barrios, guardonat l'any 2001 amb el Premi El P1imer Palau, i més recentment guanyador del Concurs Internacional de Música Contemporània de Riga. s'ha convertit en poc temps en una jove promesa de la interpretació musical a Espanya. El seu estil pulcre i elegant, unit a un virtuosisme no gens efectista -factors que li permeten acarar sense embuts un repertori força eclèctic-. fan predir que esdevindrà un músic de rellevància. tot i que encara no ha acabat dc recórrer prou camí per esdevenir una figura àmpliament reconeguda. tant nacionalment com internacionalment. Amb tot, vam poder constatar en directe les virtuts interpretatives de Barrics. el qual, acompanyat pel pianista nord-americà Clinton Cor· many -un jove músic també de qualitats excepcionals-.. va donar un recital d'equilibrada factura. format per obres de tendències compositives diferenciades i contrastants. Per començar, l'audició del bell Duo per a clarinet i piano de Norbert Burgmüller ens va permetre descobrir la música menys divulgada del primer romanticisme germànic, la d'un compositor situat a l'ombra dc Schumann i altres contemporanis que han gaudit de més for- tuna en la posteritat. La interpretació dels tampoc no gens difosos Dance Preludes de Witold Lutoslawski es feren agrair, ja que ens apropà a una part de la producció tonal de l'autor polonès, més conegut possiblement pels seus treballs en el camp de la música aleatòria i del dode· cafonisme. La Sonata per a clarinet i piano núm. 2 de johan· ncs Brahms fou, indubtable· ment, l'obra estrella del concert, no únicament en ser una de les pàgines més cèlebres escrites per a l'instrument. sinó també per la fantàstica versió que el jove duo n'oferí. La segona part va estar formada per dues obres del segle xx inscrites en una tendència més aviat neoclassicista: Introducció, tema i variacions de )e· an Françaix, pàgina que tot i la seva estructura tradicional no amaga algunes inOuències del Grup dels Sis; i la tardoromàn· tica Sonata per a clarinet i pia· no del blitànic Herbert Howells. Com es veu, la recerca de nous repertoris és, ben segur, una de les majors pr(.'OCupacions de Cristo Barrios a l'hora de fer la programació dels seus concerts. A banda d'unes facultats interpretatives sobradament ma· nifestades, li hem dc reconèixer també el fet que les seves in· quietuds com a solista el duguin a anar més enllà dc les campo· sicions estàndards escrites per al seu instrument. sar amb total encert. Encetaren la segona part del conce1t els quatre moviments de Temps de lluna, de Francesc Taverna-Bcch, en el decurs dels quals la música va evolucionant progressivament des de l'abstracció -el primer temps parteix d'un motiu simple que es va desenvolupant-, fins a un final rít· mic i de frases musicals més definides. Interessant fou també Mei, per a flauta sola, de Kazuo Fukushima. colpidol"a lamentació en la qual l'instrument, mitjançant llargues notes i una profusa utilització del glissando, entona un obscur monòleg de plany a la mort. L'igualment intimista Duet per a flauta i guitarra de Jooquim Hams fou la següent obra que es pogué escoltar. Caractcrit7.ada per l'ús d'una gran varietat dc procediments, la peça depassa qualsevol etiquetatge estilístic possible, tal com acostuma a succeir amb moltes creacions del compositor. I com a punt i final, els intèrprets oferiren una obra si més no curiosa, Història d'una cigarreta d'Armand Grèbol, conte musi- cal dividit en tres parts, precedida cadascuna per una breu in· traducció narrada in situ pel compositor. Com el mateix títol indica, la partitura. plena d'ira· nia, descriu la curta vida d'una cigarreta des que l'ànsia del fu· mador en propicia l'encesa fins a la seva mort després de consumir-se en una lenta agonia. Les interpretacions. íntegra· ment regides per una absoluta nitidesa artística, corroboraren la bona compenetració del duo. fruit de l'experiència adquirida en el decurs de molts anys d'es· treta col·laboració. I només hem de comentar. com a únic punt negatiu del concert, l'escàs nom· bre de persones que hi assistiren. fet que ens fa rellexlonar una ve· gada més, i com ja hem tingut oportunitat de fer en aquestu J}~&· teixa publicació, sobre el poc m· terès que mostra el públic r~s­ pecte de la música d'a~i ~~~­ Dissortadament, els pre¡ud1C1S que a hores d'ara encara &:,ne· ra l'adjectiu "contemporam fa que molts melòmans es quedm scn~e conèixer una bona part del nostre patrimoni artlstic. E Maria Stuarda (versió de concert) de Gaetano Donizetti i Giuseppe Bardari. Edita Gruberova. Sonia Ganassi. Juan Diego Flórez. Simón Orfila. Àngel Òdena. Ana Nebot. Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Direcció: Friedricb Haider. Gran Teatre del Liceu. 9 de novembre de 2003. _perJ. COMELLAS l desbordament dc bell cantar en què es vn IT!Iduir la Maria Stuarda que s'acaba dc pre· semar al Gran Teatre del Liceu dei· xa en un segon terme la discussió sobre la bondat que aquesta obra s'ofens només en concert. Discussió en tot cas no negligible. Tot va ser apagut per l'esplendidesa sense fissures d 'un sextet d'intèrprets compacte, d'un altíssim nivell que va convertir el tot Liceu en un mar sadollant dc sati~facció. La veu i el bel t:a11to, en la seva accepció més deseamada i més despullada d'elements espuris. es van apoderar dc cada inslllnt del concen fins a convertir-lo en l'escenari d'un gran festival de la veu, tol com ha· viem previst en el comentari pre· E vi. Un repaniment amb tres cantants tan idonis com Edita Gruberova. Sonia Gaoassi i Iuan Diego Flórez és un privilegi per a una obra de les ca· racterístiques d' aquesta. Privilegi arrodonit amb un altre: el d'un ter· cet de comprimaris que així mateix es van moure en un context d'un altíssim nivell. Privilegi aquest no tan probable com aquell. El baix menorquí Simón Orfíla i el baríton Àn· gel Odena van mostrar el millor que els hem conegut a caso nostra en els seus no ben secundaris papers -es· pecíalment el del prime1·. I Ana Ncbot confírm~ els mèrits d'unu veu molt bonica i d'una gran finor d'escola. Pel que fo al matx en tre els tres grans noms. si hi va haver un gua· nyador, aquest va ser la mezzosoprano Italiana Sonia Ganossi. Fet. o per J. C.C. mé!>, afavorit pel factor sorpresa en debutar al Liceu. Ella va ser la que va aportar un plus de sentit artístic més profund per damunt dd cantar bonic. Va saber dibuixar amb més cos el perfil psicològic i vital del seu personatge i va donar a cada situació el clinmx dramàtic que exigia amb unit més plena exactitud. Flórez i Grubemva van fer demostració, sobretot, d'una exceHència canora t:xcepcional, però no van transmetre arn b la riq ucsa dc la seva companya els perfils dels seus alter egos de fic· eió. I aquest matís -<¡ue en tol cas no va ser especialment acusat- , en el context d'una versió de concert resultava mês important. Crec que Flórez es va excedir en l'CIXllltació romàntica i això va llevar un bri d'elegància al seu cant I Edita Gruberova està tan sobrada de recursos vocals com justa de sensibilitat L'orquestra. sotmesa a una tasca feixuga de salts esrilistics -ara mateix passa de Puccini a Donizetti sense solució de continuitat- , \'8 mostrar-se a un nív.:ll molt proper al cim de les seves possibilitats sota el guitage d'un excel-lent coneixedor de l'ofici com és Richard Haider. I els imponents cors d'aquesta obra, fins a cert punt propers a l'opus coral operístic de Verdi, va ser resolts amb autoritat pel cor, tot arrodonint d'aquesta manera un tot de referència. En tot cas, l'agombolament d'u· na bona producció escènica hauria donat una grandesa superior a aquest festival, tot sigui dit de passada. El d111matisme ultmt de determinats moments i el seguiment de la trama es perd in mussa entre ges tos actorals forçosament minimalistes. tan esforçats com insuficients. Recital de José van Dam Recital José van Dam, baríton. Maciej Pikulski, piano. Schumann, Debussy, Duparc, Ravel, Rossini, Gounod. Gran Teatre del Liceu. ll d'octubre de 2003. per ROBERT BENITO E l baix bariton belga José van Dam ens v11 delectar en Iu seva visita lírica amb un programa entre inten..>ssant, vnrim i una mi· ca monòton dc petites delícies f nm· cescs després d'una primera part amb un dels cicles licdcristes m~s compromesos dc Schumann, Diclzterliebe, op. -18. Evidentment, Van Dam ju no sona com fn quinze onys, ni deu anys en la seva èpocu esplendorosa, i mal· grat que conserva un ti mbre dc veu atractiu, la manca dc brillan tor en l'agut i de força en els greus no mín· va la seva exqu isida dicció i frasei¡¡. No sabem si per una opció estètica petsonal o per reserva prudent per afrontar amb garantia tot el progruma, el cicle dc Schumann ens va ~~­ biar en excé:s intimista, i en cap moment va passar delme::oforte. en contra de l'acompanyament tan romàntic i expressiu del pianista Ma· Jaume Aragall. Rosa Mateu. Jane Dutton. Orquestra Simfònica del Vallès. Director: Salvador Brotons. Puccini, Tosti, Gastaldon, Toldrà, Morera, Sorozabal, Vives, Mascagni, Verdi, Txaikovski. Gran Teatre del Liceu. 17 d'octubre de 2003. ciej Pikulski. En la selecció de mélodies que van configurar la segona part, va ser molt mês versàtil i expressiu, tot destacant-hi la seva capacitat interpretativa i teatral en els Fêtes galanies 11 de DebU.>Sy, les miniatures del Bes· tiaire de Poulcnc o el lirisme de l'Extase de Du parc dut a l'extrem en la "Chanson épique- de Trois dwnsons de Don Quiclzotte à Dulciuée de Ravel. Agraint els aplaudiments del públic, ducs propincs molt més adequades al lloc del concen van ser les àries d'òpera del Barbiere rossinia "Lu Calunnia" i del Fattst de Gou· nod "Vous qui f11ites l'endom1ie'', en què vam gaudir més del bon saber d'aquest artista i que va tancar amb èxit un recital discret, sense massa risc. Novament els comentaris del públic entre passadissos van ser la queixa de menys concerts d'estreUes d'òpera i més òpera amb cantants estrella. a figura de Jaume Aragall i d'una manera especial el prologoni--me que viu aquc:,t~ darrers anys o Bnrcdona, són dignes no d'u· na critica, o d'uno criti~u més. sinó potser d'un estudi sociològic. El clímax d'entusiasme desbordat, desmesurat, apoteòsic i tot el que hi vulgueu ufegir, només es pot entendre des d'aquesta persp¡.'Ct iva. Fioat al beU mig d'un context molt fuvoroblc. el recital juntament mnb Rosa Ma teu -la presència de Janc Dutton va ser episòdica- del tenor bare~ ioni va provocar un deliri d'a· quells que queden com a referència. En esmentar el context favorable vull dir que va comptar amb atots com, en primer lloc, l'escenari dd Li· ceu, on se sent molt còmode. També fer-ho no pa~ en 50litari, ~inó en una compan)ia que. d'altra banda. va excel·lir de manera notable. Comptar, a més, amb el suport d'una orquestra amb tendència emfàtica fins a arriscar-s.: dc caure en l'excés l'O dluvis sonor.. de gran brillantor. I fi. nalment. amb un repenori molt afí a la seva manera d'entendre el fet canor. Que no vol dir, ni molt men}s. que fos una tria dc plena consistència musical. En aquest ambient, Aragall es va mostror potent i brillant del L centre cap amunt i problemàtic en les notes del centre cap avall: dubtós de criteri en l"ària "Kuda. I."Uda" de ll!l•gueni Onieguin i, per descomptat. en el licderisme català i gairebé abassegador en els duos. Amb nquestes aportacions i el seu carisma, la resta la va fer una pre· disposició l'Xtraordinària del públic, i aquí entrem ja en l'esmentada qüestió de fenomen sociòlogic; en una porcel· la a part i al marge dels estrictes i genuïns arguments artisties. O sigui en la sociologia. O potser no: en quelcom molt mês difíci l de dominar racionalment: la capacitat dc seducció dc Jaume Aragall. Una capacHat natural, com tot en dl ho és. I és potser aquest aspecte, la naturalitat. o sigui mostrar-se e.~ctament tal com és. sense el més lleu bri d'artifici, on rau el tan pregon poder de seducció del tenor barceloní entre el seu públic. Rosa Mateu va ser una cotriomfadora esplèndida en una demostració de la seva condició de cantant excel·lent i en eUa s'ban d'acreditar els moments musicals més autèntics. amb el punt cimer en una versió rodona del "Pace, pace, mio Oio" de LA for=a del destino. que va ser com un clam poderós a les portes de les majors responsabilitats en el nostre teatre. Amb motiu de Hamlet, Shakespeare al Foyer R. Sheeran i T. Szabo, sopranos. A. Tobella, mezzosoprano. J. Casanova, J. Fadó i J. Mas, tenors. A. Sanmartí, baríton. D. Darlev, baix. A. Branch, piano. Obres de diversos compositors. Foyer del Gran Teatre del Liceu. 8 d'octubre de 2003. per ROBERT BENITO i ha figures literàries qu11 brillen amb llum pròpia més enllà del -.eu espai natural, ja que ban sel'\'it d'inspiració o suport escrit a altres cxpres.•ion' artistiques. siguin plàstiques o musicals. ts allò que anomenem "clà<sic" i amb una fama que es perllonga en una lmia diacrònica gràcies ol maridatge amb altres creadors que ~vhen, n..'Creen o actualitzen In St.'Vll idea primigènia Fou aquest filó diacrònic el que vam poder seguir al Fo)cr en la primera convocatòria d'aquesta temporada, evidentment seleccionat i condicionat pels n..'Cursos vocals dels cantants, tenint com o basc In genialitat dc les obres dc Shakespeare i la música d'onze compositors. en l'orc estètic des dtll clns~ícisme dc Sali~ri al gènere del gran musica l amerícil amb Bemstcin. El drama amorós de Romea i fulieta vo anar 11squitxunt tot el programa en accepcions di~· tintes i amb autors tan desconeguts com Vnccal ("Giulietta i Romeo). el concertant "Tacc il frngor" (/Capuloti e i Monteccili) de Bellíni, l'ú· ria magníficament cantada per la so· prano Raquela Sheeran • Amour, rani me mon courege" de Gounod <Roméo et /uliettel o Iu versió m~~ H verista de Zandonai (Giulietta i Romeo). Faista ff va tenir dues interven· cions en la veu del tenor jordi Mas, que ens va delectar amb la cavatina de Ford de l'obra homònima de Salieri i amb el duo amb el baix D. Darlc\' dc la versió de Nicolai (Die lusligeu \Veiber von Windsor). De l'O· tel/o rossinia se'ns va servir un tercet per a dos tenors i soprano ben conjuntat entre els intèrprets (Sbeeran, Mas i Casa nova). La soprano Tünde Szabo. de veu gran. va destacar juntament amb el bariton Àlex Sanmani en l'adaptació wagneriana de "Mesura per mesura· <Das Lieben-erbot). però no així en la seva versió de l'aria dl-I&o (Béatrice et Bénédict) que va fer Berlioz de Molt de soroll per 110 res. fora d'estil de la soprano. El programa va acabar amb dues obres del segle XX americà, el delicat duo d'amor d'Anto11y af/d Cleòpatra de Barber magníficament cantat sobretot per Àlex Sanmarti i l'escena de la balconada del musical de Bemstein \Ve.11 Side Story, nova relectura dels amants de Verona servida en una versió semiesccnifícada per les dues esrrcUes del concert, la soprano Raquel Sheeran i el tenor de la casa Jordi Mas i del mestre concertador i pianista A. Branch. ~ ¡;;;;:;- - •.:;¡ !3 e::' ¡;;;¡· 230 A Perplexitat Temporada ORC. Lluís Claret, violoncel. Dir.: FranzPaul Decker. Balada, Strauss. L'Auditori. 18 d'octubre de 2003. Important concert inaugura l de cicle de l'ACC AvuiMúsica. Percussions de Barcelona. Ana Criado, dansa. Col·laboració de la Fundació Phonos. Lewin·Richter, A. Llanas, E. J. Campion, A. Núñez, J. Alvarez. R. Humet. CCCB. 29 d'octubre de 2003. per F.TB. l cicle AvuiMúsica que organitza I'ACC es va iniciar amb quatre aspectes ben significatius: de les sis obres programades , quatre eren estrena, la qual cosa significa que els nostres compositors no abdiquen de la seva vocació. Les sis partitures van manifestar veritable interès i un suggestiu contingut. La tercera nota positiva la constituïa la localització del concert en l'ampli Saló del CCCB. on els conjunts instrumental s poden encabir-se sense problemes i l'acústica sembla més que conecta. I quarta raó, l'assistència dels compositors no es limità solament als programats, amb Ja qual cosa el sentit corporatiu no quedà tan compromès com en altres ocasions... La realització d'A Le\vinRichter Metàf.lica -homenatge a X. foaqufn- posà de manifest imaginació i personalitat quant a utilització d'uns bells materials sonors, que Lewin exposa sense reiteracions i amb la sempre desiijada economia de durades i plantejaments ben sintetizats. Les Marimba reflections d'Albert Llanas posseïen un lloable sentit especulatiu quant a recerca del processamen t del so en temps real, en què solament diríem que hi ha una tendència al circumloqui discursiu que no beneficia el desenvolupament de la creació. Re- sultà suggestiva la proposta de Losing d'E. ). Campion, malgrat no estar exempta d'una certa tendència al posicionament acadèmic del treball compositiu. Chimes d'Adolfo Núñez es pot considerar com una obra de bella fantasia i veritablement positiva quant a l'ampliació del paisatge sonor per a la composició electrònica, el seu desenvolupament va revelar una veritable capacitat comunicativa prop d'un món poètic que s'assoleix per camins ben heterodoxos. Temazcal de}. Alvarez va interessar per la seva textura rítmica i el sorprenent contrast entre el timbre de les maraques i el so de les sonoritats electròniques . Finalment. amb la coJ.Iaboració d'Ana Criaclo com a dansarina, es va oferir Wind 011 meta/ de Ramon Humet. obra d'acusada personalitat, una mica reiterativa en el seu discurs, que gira entorn del ritme de la respiració, dins d'una atmosfera molt pròpia de la música afrocubana i de certes maneres que revelen el marcat in terès del compositor per les tècniques de l'electrònica. El treball de la ballarina Ana Criado hauria lluït més si s'hagués esdevingut sobre un entarí· mat, ja que en estar situat al mateix nivell dels espectadors va ésser difícil de seguir-la en Ics seves evolucions d'evident bellesa plàstica i expressiva capacitat dinàmica. no hi he trobat cap resposta, em limito a constatar-ho. I per tant a manifestar que vaig sortir de Ja Sala Tallers del TNC amb el farcell de la meva sensibilitat sense gairebé el més lleu bri d'enriquiment. Amb molt poca cosa més. Per exemple el que deriva d'alguna troballa plàstica interessant: el recurs al degoteig realment suggestiu. o la sortida d'un forn d'Antoni Comas, al principi de l'espectacle, d'una certa capacitat d'impacte. La resta, ho vaig trobar o bé mancat d'imaginació o bé reiteratiu de la insistida estètica de Carles Santos. que aquí mostra una perceptible eixorquesa. Ni el recurs a l'aigua, ja fressat en el seu ja llunyà dia per La Fura dels Baus, ni la provocació sexual, referent esgotat per l'ús i sobretot l'abús, ni un vestuari barroc indefmit no em van moure d'un estat d'indiferència i de temps perdut. Els treballs individuals de cadascun dels intèrprets, enormement metitolis; i esfor-çadíssims, per descomptat. E per F.T.-B. el que es veu, també en la composició passa com en els vins, en què les millors marques tenen anyades de magnífica qualitat al costat d'altres amb mostos que semblen haver perdut totes les seves reconegudes virtuts. Fins a cert punt, Balada ha estat reconegut arreu del món com un músic notable i així ho palesa el seu currículum, en el qual figuren un nodrit nombre d'encànecs i enregistraments. a més de col·laboracions amb figures de categoria universal. Tanmateix, esdevé difícil equi parar el relatiu interès orquestral del P seu Homenatge a Pau Casals ( 1976) amb la monòtona reiteració mecànica del Zapateado com a impulsor d'una mena d'Homenatge a Sarasa te. obra també escrita el 1976. Veritablement, no s'explica i encara s'entén menys que el 2002 compongués un Segon Concert per violoncel i orquestra, tan indefinit en la seva fmma. com en el seu contingut, entre descafeïnament jazzístic i una mena de música de cabaret, farcida de llocs fressats de la música cinematogràfica sensiblera. Ben cert, malament ho tingué Lluis Claret per defensar una obra tan poc reeixida i encara ho va tenir més difícil Franz-Paul Decker per proporcionar interès a una música d'un interès tan escàs. Afortunadam ent, els concerts tenen segones parts, i amb la música d'Strauss, tan suggestiva i vital, es va justificar el concert, que Franz-Paul Decker va magnificar en totes les seves virtuts en la inoblidable versió de la "Suite" d'El cavaller de la Rosa, en la juvenil i no per això menys magistral, "Escena d'amor" de l'òpera Feuersnot, com també en la juvenil Romança per a violoncel i orquestra (composta als dinou anys) en què Lluís Claret pogué posar de manifest el seu lític violonceJ.Iisme. Massa regust a no res El compositor, la cantant, el cuiner i la pecadora de Carles Santos. Carles Santos. Anloni Comas. Clàudia Schneider. Alina Zaplalina. Guió i direcció: Carles Santos. Sala Tallers del TNC. 4 de novembre de 2003. D 24 624 avant el darrer espectacle de Carles Santos, a mi, modestament, em roseguen algunes preguntes elementals, com per exemple: quina és la intencionalitat de la pro- posta?, quin és el seu fil conductor pel que fa a contingut?, què pretenia aconseguir el seu autor? Són preguntes tan senzilles com es vulgui i tanmateix definitives en tot tipus d'espectacle escènic. I com que. perdoneu si sóc limitat, e R L'OSV ret homenatge a Dvorak L'obertura de la temporada de l'OBC Concerts Simfonies al Palau. Orquestra Simfònica del Vallès. Santiago Juan, violí. Dir.: Edmon Colom er. Brahms: Danses hongareses núm. 17, 19 i 21 {arranjaments: Dvorak) . Bartók: Concert per a violf núm. 2. Dvora k: Simfonia núm. 7. Palau de la Música Catalana. 11 d'octubre de 2003. Temporada OBC. Sblomo Mintz, violí. Dir.: Ernest Martín ez lzquierdo . Wa gner, Sibe lius, Monts alvatge , S travinsky. L'Auditori. 5 d'octubre de 2003. per LL.T. a música de Brahms, Bartók i Dvorak va integrar el programa del primer concert de la VI II temporada de Concerts Simfònics al Palau, que té com a principal pro- !agonista I'Orqucstt·a Simfònica del Vallès. Aquesta iniciativa musical plenament consolidada del panorama simfònic barceloní h!i tingut sempre el suport d'un gran èxit de públic, coneixedor tant de la vàlua de l'Orquestra com dels programes presentats. integrats per grans obres del repertori simfònic i concertístic que sempre tenen com a solistes primeres figures del panorama nacional i internacional. En aquest primer concert dirigit pel director artístic de la formació, Edmon Colomer, l'Orquestra va interpretar un programa dedicat a les Danses hongareses núm. 17, I 9 i 2/ de Brahms -en l'arranjament que en va efectuar Dvorak-, el Concert per a 11iolí núm. 2 de Bartók i la bellíssima Simfonia núm. 7 del compositor nascut a Bohèmia i de qui el proper any es commemora el centenari de la seva mort. Un dels primers aspectes que cal remarcar dels que transmet l'Orquestra i el seu director 6s, sens dubte, entusiasme interpretatiu; una seguretat tècnica en iotes les seccions permet abastar les recreacions amb uns tempi caracteritzats per la vivacitat i pet• un dinamisme contagiós; sonoritats àmplies però al- L hora plantejades amb un equilibri sempre mesurat; una idea musical que en el cas de les Danses hongareses respirava aquell melodisme i aquella rítmica brahmsiana i que tan bé va copsar Dvorak en el seu arranjament, i per sobre de tot una línia musical exquisida que va mantenir-se tot al llarg d'una delicadíssima recreació de la SimfoNia núm. 7. Una versió de la Simfonia plena de gran detallisme en el seu "Poco adagio", uns forte sempre projectats però que mai no van caure en un excés en el darrer moviment; un "Scherzo" ple de vitalitat, i un Allegro maestoso" inicial que copsava tota l'elegància melòdica palesa en aquesta partitura van esdevenir pilars sobre els quals va recolzar la interpretació. Entre ambdues obres, el concertino de l'Orquestra, Santiago Juan, va actuar com a solista en l'esmentat Concert de Banók. Una versió acurada, meticulosa en la sonoritat i l'afinació, que incidia amb el seu caire virtuosístic i amb una claredat absoluta a l'hora de resoldre els esculls de la prou coneguda complexitat rítmica que exigeix l'obra, van servir per mostrar Lota la calidesa del primer moviment, el tema melangiós que caracteritza les variacions del segon i l'aire de rondó en què el virtuosisme demana a l solista unes exigències tècniques que, com es va demostrar al Palau, Santiago Juan va resoldre amb escreix. J per F.T.-B. nauguració important dc la temporada, ja que era la primera en què la programació es presentava signada exclusivament pel director titular, i en segon lloc perquè en aquest concert es commemorava el SOè aniversari de la delegació bat-celoncsa de joventuts Musicals. El concert s'inicià amb una tradició, com és in terpretar l'obertura de l'òpet·o de Wagne r Els mestres cantaires, obra ben emblemàtica pels seus continguts, que fan referência a la llibertat de l'artista i també a la justa consideració dels ideals acadèmics. El director, Ernest Martínez Izquierdo, que sortí amb la ja seva característica cursets, n'oferí una lectura certament brillant, però tanmateix accelerada, amb la qual cosa el curs de l'obra quedà una mica desdibuixat en els seus aspectes de majestuosa glorificació de la llibertat en l'art i en la noblesa dels que, sigui des de l'Acadèmia o bé des dels jurats, custodien la vigència de les normes. Ens plau que Martínez Izquierdo programi Sibelius, un compositot· al qua l per aquestes latituds en comptades ocasions s'atorga l'atenció q ue mereix. Breument podem dir que el Concert per a violf i orquestra dc Jean Sibelius va tenir en Shlomo Mintz un solis- Shlomo Mint:: I La de veritable envergadura i d'apassionat estil e>..1>ressiu, com convé en aquesta obra de caràcter rapsòdic i líric virtuosisme, en què el violí i l'orquestra creen un cant exaltat a la natura i a l'esperit popular. Lectura, doncs. suggestiva a la qual només posaríem certs retrets en la tendència d'accelerar els tempi en detriment del seu lirisme romàntic. Calidoscopi simfònic -quatre moviments de ballet- de Montsalvatge va iniciar la segona part del concert. La cotrecció de la lectura ens va interessar pel que aportava de perspectiva a l'evolució estètica del sempre admirat Xavier Montsalvatge. El concert va acabar amb una traducció de detallisme acurat, malgra t que una mica cerebral, de la suite Uocell de foc d'Stravinsky. :! = ~ e ~' ¡¡;¡· 230 ................................................................................................................................................................................................................................................. Sofia Puche, homenatge emotiu però a mitja llum fi Cicle Anna Ricci. Homenatge a Sofia Pucbe. Albert Guinovart, Jordi Vilaprinyó, Maria Rosa Ribes . Miquel Farré, piano. V ícto r Calsami glia, violí. Guinovart, Brahms, Ribes, Granados. Auditori d e la Pedrera. 16 d'octubre de 2003. per J.S.R. L a segona edició del Cicle An· na Ricci no podia començar d'una manera més accidentada. El primer concert, configurat a tall d'homenatge 11 la pian isill i pe· dagoga Sofia Puche, va quedar alte· rot per un tu li sobtat de subministmmcnt clilct11c, produït pocs minuts abans dc l'inici dc l'esdeveniment, que va obligar ols organitzadors o modificar de manera dràslica el programa. Així doncs, van quedar suPrimits els tres parlaments previstos, destinats a donar u conèixer diversos vessants de la figura de Sona Puche. com tam be! bona part de les obres que s 'havien d'interpretar. D'aquesta manera, l'acte. que ha· via de durnr prop de ducs hores. es va reduir a quaranta minuts de mú· sica, ja que per rnons de seguretat l'e· difici havia d'ésser evacuat al més aviat possible; i sobre un escenari feblement il·luminnt, gràcies als dispositius elècLrics d'emergència, els intèrprets -deixebles tots ells de la pianista- van anar succeint-se i oferint la seva petita, personal i apressada aportació. Fou Albert Guinovart l'encarregat d'iniciar el concert, interpretant el tercer mo\.¡mcn! de Ja seva Sorrata per piarro. un fragment que, com és habitual en moltes obres del compositor, es1à notablement influenciat pels ritmes del jazz i de la musica lleugera. El violini~ta Víctor Calsamiglia, nét de Sona Puche, va interpretar tot seguit. amb )ordi Vilaprinyó al piano. el tercer moviment de la Sonata per a 1•ioH mim. 2 de Johannes Brahms. un dels pa<sotg~ m~s reflexius de la producció cambristica del compositor alemany. Maria Roso Ribes va prcs~:ntar a continuació una obra pròpia. Tempo di sentime1110, sobre una fuga de Bach. peça de llenguatge sobri i estil· tic, i única representant dol concert de tècniques compositive~ curacte· rístiqu~ del segle 'CX. Finalmen t, Miquel FtuTé va interpretar una selecció dc Ics Escenes poètiques d'Enric Granados, uno de Ics poques pàgines dc l'autor que no s'emmarquen dins unn concepció nncionalista, i que posseeixen en canvi un caràcter força proper al~ trets del piano romàntic. La vcn;i6, plena d'e· nergia, servi com a C)(ccJ.Ient colofó de la part mu~ical de l'event. Un breu parlament de Ja mateixa Sofia Puche va posar el punt i fi. nal definitiu a l'acte. La pianista, que tol i la seva avançada edat posseeix encarn una lucidesa i una vitalitat notables, va mostrar-se agnüda i satisfeta per la bona acollida que tingué el concert d'homenatge, malgrat els imprevistos. I en efecte, fou força nombrós el públic que es reuní a la Pedrern per donar la seva mostra de reconeixement a una de les figures cabdals de la pedagogia musical catalana dels darrers anys, tot i que les condicions meteorològiques -la tarda fou intensament plujosa- no convidaven a fer grans desplaçaments per Iu ciutat. Representants de l'Associació Catalana d'Intèrprets dc Música Clàssica, d'ultr.! banda, van assegurar que es buscam una nova data per repetir el concert i dur-lo a terme segons el que en un principi estava previst. Esperem que així sigui. com a mínim perquè es faci justícia a una personnlitat com la de Sofia Puc be, que veritablement mereix ser destinatària d'un altre recital. 25 625 Laura Ruiz guanya El Primer Palau Concert ho menatge a Joan Guinjoan. Gerard Claret, violí. Lluís Claret, violoncel. Josep Colom, piano. Guinjoan. SGAE. lO d 'octubre de 2003. El Primer Palau. P a lau de La Música Catalana. De l' 1 al 21 d'octubre de 2003. per J.C.C. per F. T.-B. / E s ben cert que el desx:iframent del genoma humà (actualment es creu que comporta 30.000 gens!) ha estat un dels grans descobriments científics del nostre temps. Especialment per als estudiosos d'aquesta apassionant matèria ha adquirit especial relleu l'existència del gen associat a la parla, el FOXP2, ja que a partir d'aquest es podria determinar en quin moment l'home va fer el gran salt evolutiu en el desenvolupament dc la seva capacitat per articular el llenguatge, el cant, la poesia i la música ... Va ésser per iniciativa de la Residència d'Investigadors del CSIC que es va proposar a Jo· an Guinjoan de traduir en mú· sica la seqüència d'aquest fragment del genoma humà tan decisiu per a l'evolució posterior de l'home. És en aquest procés extraordinàriament complex -solament a l'abast de l'altíssima tecnologia del camp de la bioinfonnàtica- que es troba la seqüència que havia d'ésser el motor de la inspiració i del tre· ball de Guinjoan en la composició de Verbum -genoma in musica. Mitjançant un enginyós procediment, Guinjoan agermana les inicials dc codi genètic -Adenina, Citosina, Guanina i Timina- amb la nomenclatura alfabètica que s' usa per identificar Ics notes o els sons musicals. Així. respectant aquesta correspondència troba el motiu principal de f obra La-DoSol i Do, en què la T, en no tenir equivalent musical, se li atorgà el Do, tot mantenint d'aquesta manera una coherència en el poder d'atracció... Aquesta cèl-lula, el compositor l'elaborà posteriorment amb els procediments compositius habituals, com són (entre d'altres) la transposició, la inversió i la conversió intervàlica. L'estructura es va concebre de manera que reflectís en tres parts el procés seqüencial del genoma -trencament progressió d"un ambient caòtic a un clímax de tensió. Tot això va ésser exposat de manera espectacular en l'estrena mundial protagonitzada pel pianista Josep Colom en un recital celebra f a l'Auditori de l'SGAE, on el nombrós públic també va poder escoltar en admirable versió de Gerard Claret Tensió per a violí sol, les lectures a càrrec de Lluís Claret de Cadenza i Elegia per a violoncel sol, i, a més el, duo per a violí i violoncel Aniversari i I' obra Passim Trio per a violí, violoncel i piano. Un seguit de partitures del compositor Joan Guiojoan a les quals ara s'afegeix Verbum -genoma in musicaper a piano. Durant l'acte, el cònsul general de França a Barcelona va imposar Guinjoan l'Ordre de Commendador des Arts et des Lettres. Wolf d'alta escola en la Schubertíada Schubertía da. Michelle Breedt, mezzosoprano. Wolfram Rieger, piano. Schubert, Pfitzner, Wolf. Auditori Winterthur. 28 d'octubre de 2003. ..eer J.C.C. a Schubertiada que promou Joventuts Musicals d'Espanya a l'Auditori Winterthur té el mèrit d'oferir-nos de manera sovintejada la presència de grans especialistes en el liederisme gcnnànic mês genuí. En aquest cas ha pertocat a la mezzosoprano Michelle Brecdt, una artista que alterna lied i òpera. que va servir un programa d'una gran coherència amb els principis del cicle. Alterant inteJ.Iigentment t'ordre previst, va deixar per al final un aplec de /iodor de Wolf sobre pocmes de Joseph von Eichcndorff en els quals va lluir les virtuts més vistents del seu art. Michelel Brecdt C.-s una artista excel·lent. La cantant basa el seu art en una veu d'una gran bellesa i d'uns recursos molt amplis. Això afavoreix unes versions coloristes i vitals. en què predomina l'afany L 26 626 d'expressivitat i de tensió dramàtica. Afany que bo presideix tot i que a vegades té el risc de caure en excessos declamatoris. Al mateix temps. això esdevé un gran atracriu, perquè el seu concepte de la interpretació dellieder s'allunya d'un cert academicisme i d"una certa fredor en què a vegades cauen fms i tot grans cantants. Sentir Schubert amb la desinhibició amb què el va cantar, i sobretot -hi insistebto-les set cançons de Wolf-Eichendorff. sotragueja l'atenció de l'afeccionat habitual, i això, naturalment, s'agraeix. A l'intennedi, un col·lega vacomentar que amb Wolfram Rieger al piano qualse,•ol de nosaltres tam bé cantaria bé. Res més exacte per definir l'excel-lència en l'art del pianisme acompanyant d'aquest músic exceHent. Tot en ell està al seu lloc més exacte; tot té la lluminositat. el sentit, l'elegància. l'alè poètic i l'exactitud que exigeix cada passatge. a clarinetista ampostina Laura Ruiz ha ~tat la guanyadora del Premi El Primer Palau en l'edició d'enguany. El premi està dotat amb 6.000 euros. El violinista ara· gonès Jordan Tejedor va aconseguir el primer accèssit, dotat amb 3.000 euros; la violonceHista Laia Puig, d'Anglesola. va guanyar el tercer accèssit, dotut amb 1.500 eu ros, i l'arpista valenciana Maria José Avila el quart accèssit, així mateix doUll amb J.SOO curos. El jurat estava format per R.omà EscaJos, Agustin Lc6n Ara. Lluís Millet, Eulàlia Solé, Carles Tr~pat. Manet Yt1ldivicso i jordi Vilaprinyó. En et decurs dc qual re concerts celebrats el mes d'octubre van actuar onze jows músics de diverses branques. sis dels quals acompanyats per orquestra -Simfònica del Vallès i Orquestra dc Cambra dc Granollers-, amb direcció, respectivament, d'Aivaro Atbiach i Francesc Guillén. que van oferir unes prestacions d'una notable qualitat. El primer que cal dir és que el ni· veti va ser moh ah i tots els participants van demostrar una gran qualitat interpretativa. fet que demostra L que cada dia més els instrumentistes del país gaudeixen d'una formació més aprofundida. Amb processos ~ue comencen a casa nostra i després s ei· xamplen als principals centres docents europeus, tot plegat conflueix en uns resultatS enonncment satiS· faetons. Laura Ruiz va exccl·lir en una in· terpretació modèlica, farcida de sen. sibilitat del Concert per a clarinet i orquestra núnL 1 de L. Spohr. El seu fraseig és elegant i refinat i el so d'u· na gran noblesa. )ordiín Tejedor va oferir un erograma divers de base contemporanis -Cervelló, Bloch, Lutoslawski, Piaz. zola, Szymanowsky-, que serví amb contundència, amb una expressivitat extravertida i efectista. Esplèndida, la versió del Concert per a violoncel de Saint-Saens de Laia Puig, més eJe~ant que poderosa. María Jesús Avila va interpretar un programa molt divers estilística· ment, amb obres de Guridi. Tournier i Murray Scbaffer, aquesta amb unn partitura de molt difícil qualificació acompanyada per percussió de petit format a cura de ta mateixa arpista i amb el suport. tot el concert, d'amplificació. L'arpista va convèncer sobrer or per una tècnica excel·lent. Vinguin, vegin i escoltin Stravinsky Història del soldat d ' lgor Stravinsky. Text de Cb. F. Ramuz. Actors: J. Valentí, M. Edo, J. Arquè, R. Gobern, J. Català, J. Torres, J. Gaspar. Músics: I. Riera, I. Colomés, I. Pinazo, A. Ferreira, A. Santamaría, J. Masip, M. Clos. Dir. d' escena: Joan Anton Sancbez. Dir. musical: Francesc Guillén. Producció: Òpera Mobile. Teatre Auditori de Granollers. 26 d 'octubre de 2003. per R.B. esprés de veure aquest espectacle, un es qüestiona sobre la injustícia de la política cultural i de programació del nostre país. Tant d'esforç, qualitat i bona resposta del públic assistent, es queden en una o dues representacions sense cap ressò en els mitjans de comunicació, mentre que espectacles de qualitat qüestionable, de fins dubtosos i pitjors resultats ocupen cartelleres. programacions de teatres públics o privats de més entitat, subvencionats amb diners públics i ocupen pàgines en diaris i revistes. Irònic però veritat, perquè una cosa són "les comarques~. de les quals parafrasejant la Bíblia ··no pot sortir res bo • i a Ics quals es va de boio, i una altra molt diferent el que s'ofereix a la capital, que té "denominació d'origen". Una obra en principi eli tista i reservada u iniciats com pot semblar llistòria del soldat es va convertir per màgia del binomi Guillén-Sanchez en un espectacle acceptat i gaudit per tots els públics. L'oposició de contraris que ja radica en el conte primigeni que va inspirar la partitura del compositor rus és el que ha desenvolupat Jo- D an Anton Sanchez en situar el còmic i tràgic de l'obra, la lluita del bé i el mal, en una carpa on diable i soldat s'enfarinen tot esdevenint dos pallassos que fan de la seva lluita i supervivència un espectacle de circ envoltat d'acròbates i malabaristes que juguen, acompanyen i delecten en aquest viatge dels sentiments expressat en una partitura de difícil execució i un guió de Ch. F. Ramuz tradu1t amb gran be· llesa i encert per Miquel Desclot. El risc amb equilibri i el bon treball en equip és la nota dominant d'aquesta proposta que els set instrumentistes i set actors van aconseguir transmetre. Francesc Guillén es va enfron· tar a aquesta partitura amb claredat de gest i idees musicals contrastades, que en tot moment remarcaven i conjugaven el que succeïa a l'escenari sal· vant els endimoniats i canviants ritmes i dinàmiques d'Stravinsky. La reacció del públic no va poder ser millor, amb aplaudiments dels més grans i rialles dels més petits que van tanca1· un espectacle ben fe~ quant a idea, plantejament I realització i que se situava perfectament en el context del 24 Festival Internacional de Música de Granollers, Música per la Pau. LES PERSPECTIVES APUNTADES EN ANTERIORS ARTICLES ENTORN DE L'APARICIÓ DE LECTORS MULTIFORMAT QUE PERMETEN OBVIAR EL PROBLEMA DE TANTES OPCIONS ON ENREGISTRAR MÚSICA S'HAN ACOMPLERT. LA NOSTRA APOSTA I LA DE MOLTS ALTRES SECTORS S'HA CONCRETAT EN L'APARICIÓ DE t'UNIDISK 1.1 DE LA MARCA LINN. urant molts anys, concretament des de l'apadció del DVD, la polèmica entom dels fmmats d'àudio d'alta definició ha estat tema de conversa dels sectors més exigents del món de l'alta fidelitat. El DVD va ser inicialment un format pensat per a Ja imatge amb un bon nivell de qualitat que pretenia substituir el vídeo tradicional. Aquesta situació ja està pràcticament consolidada amb l'aparició dels reproductors gravadors de DVD. Evidentment. el mateix raonament es podia aplicar al CD (fmmat d'àudio més usat en el seu moment), i va començar el procés ct·'estandardització del DVD-àudio que aleshores tan sols era una proposta. Ràpidament, els creadors del CD, Sony i Philips, van fer la seva proposta amb el SACO. Eren dues possibilitats prou diferents, atès que el DVD-àudio permetia reproducció en dos canals i multicanal, en contraposició a les limitacions del SACO, que només es va diligir inicialment als consumidors més exigents i, per tant, es va concentrar en els dos canals (estèreo) i la millora de la reproducció dels CD convencionals. Després de les respectives presentacions i de Ja no resolució de propostes, el SACO va presentar una versió en la qual hi havia la possibilitat de poder repmduir música en diversos canals (fotmat cinematogràfic). Això fou producte de la poca acceptació del format entre els sectors més audiòfils, no per una manca de qualitat de Ja proposta. sinó per una manca de música enregistrada en aquest fotmat. Així doncs, van haver d'incrementar l'oferta al sector D cinèfil per no quedar despenjat respecte del DVD-àudio. Aquesta dicotomia encara no s'ha resolt, especialment a causa de la manca d'una bona oferta d'enregistraments. A banda d'aquesta situació, cal recordar l'existència de CD enregistrats en suports CO-R i CD-RW, CD-foto ... i molts d'altres. er tal de desencallar Ja situació, hi ha dues possibilitats prou evidents i entenedores: adoptar un únic format que permeti crear una predisposició de les discogràfiques per apostar per un format que amb certesa no presentarà problemes de competència directa i que creï incertesa en els consumidors, atesa l'elevada despesa que comporta l'adquisició de sistemes d'aquestes característiques. L'altra possibilitat, menys interessant, a causa del cost de consttucció dels aparells, però més ràpida per avançar en l'adopció de fotmats d'alta definició d'àudio, és la creació d'aparells que permetin la reproducció de tota mena de f01mats, amb Ja qual cosa no cal esperar a Ja resolució de la incertesa de les propostes i d'altra banda es dóna confiança al consumidor i, per extensió, a les discogràfiques. Linn, empresa amb un ampli ventall de productes dedicats a la reproducció musical, recentment ha presentat el denominat Unidisk 1.1, reproductor que permet reproduir tots els formats existents en aquest moment en el mercat. La llista completa, la podem veure al manual d'instruccions de J'apat'ell. Malgrat això. el fabricant adverteix que no es responsabilitza en relació amb P formats no publicats i acceptats. És a dir, cal partir de la base que estem usant un format estàndard o globalment acceptat. ' ~specte .de l'aparell és tmpressiOnant, amb un mecanitzat de l'estructura d'alt nivell. Això es complementa amb un ampli ventall d'entrades i sortides que ens permett·an connectar qualsevol aparen i implementar qualsevol combinació entre ells. Considero que no és gaire important fer una descripció acurada de totes les opcions de funcionament, però sí posar èmfasi en el fet, general, que l'aparell permet gestionar tot tipus de format i ajustar tots els paràmetres de reproducció. Amb aquest propòsit hi ha quinze pàgines d'instt·uccions sobre com configurar cadascuna de les reproduccions. L'objectiu principal de l'empresa ha estat introduir un producte en el mercat capaç de poder reproduir qualsevol format d'àudio, com tan1bé poder millorar qualsevol sistema de reproducció musical, sigui el tradicional sistema de dos canals, o els més sofisticats de diversos canals destinats a la reproducció d'àudio/vídeo. Aquest objectiu es basa en el criteti establert per la marca i que ha esdevingut paradigma en el món de l'alta fidelitat: el més important d'un sistema de reproducció és la font. Si no disposem d'un aparell de nivell. per molt bo que sigui la resta del sistema, no podrem reproduir allò que no tenim, atès que no ha estat captat per la font; sempre que, evidentment, estigui en el suport que introduïm en el reproductor. L }A HI HA UN REPRODUCTOR QUE PERMET REPRODUIR TOTS ELS FORMATS EXISTENTS AL MERCAT. 27 627 L' Unidisk 1.1 de Liwt és enllà d'aquest objectiu, un producte d'aquestes característiques ens petmet entrar en un concepte ja apuntat en articles anteriors, amb la qual cosa ens inh·oduïm en la globalització dels sistemes de reproducció. Aquest aparell pot estar connectat al televisor o a un PC o a un projector, i així podem enviar els enregistraments a qualsevol aparell actualment existent. Podem utilitzar un aparell de televisió per reproduir tant la imatge com el so d'un DVDvídeo o les imatges d'un CD-foto o fins i tot enviar aquestes fotos a un PC i modificar-Ies. El concepte que ens cal retenit~ però, és la possibilitat de gaudir de qualsevol format amb només dos aparells: una televisió i l'esmentat Unidisk 1.1. A partir d'aquesta configuració podem créixer en totes les direccions possibles: imatge i so. A partir d'aquí podem ampliar el sistema d'amplificació passant prímer per només dos canals i arribar si es vol als cinc dels sistemes de cinema a casa. I en això és en el que Linn ofereix un ampli ventall de possibilitats, sempre, però, amb l'avantatge de la compatibilitat amb futures ampliacions. Els aspectes constructius més M S'HA PRODUÏT UNA GRAN MILLORA DE LES PRESTACIONS DE L'ÀUDIO. 28 628 destacables des del punt de vista de les innovacions introdu1'des se centren en dos aspectes: l'existència de diversos aparells en un únic producte i la utilització d'una mecànica de lectura digital de fabricació pròpia. er poder gestionar qualsevol format, cal tenir diversos aparells, perquè les característiques tècniques de les diverses opcions no permeten usar els mateixos sistemes de conversió digital-analògic. A tall d'exemple podem comentar, per entendre el problema, la freqüència de mostl·eig, és a dir, quantes vegades es pren informació del senyal analògic per convertir-Jo en digital. Són conegudes les dades del CD convencional, 16 bits i 44.1 kHz. Aquests 44.1 kHz representen les vegades que en un segon prenem dades del senyal original. En el cas del DVD es treballa a 96 o 192 kHz i 24 bits, i en el cas del SACO també és diferent. La conseqüència d'aquest fet és la impossibilitat de poder compatiir tota la secció de conversió dels aparells i. per tant, s'impedeix la compatibilitat dels sistemes. Linn soluciona el problema de l'única manera com es pot fer: instal·lant plaques diferents per a cada sistema. Pot compartir el sistema de lectura, com també tota la part d'alimentació elèctrica. El sistema de lectura és de fabricació pròpia, fet no gens usual en el món de l'alta fidelitat i l'electrònica en general. Sovint, les marques usen productes fabricats per aliens i només hi aporten disseny electrònic i estètic. Linn P utilitza el fet de produir totes les parts dels seus productes com a valor afegit. Els sistemes de lectura són paradigmàtics, perquè en el mercat només existeixen uns quants fabricants i la resta compren els productes i els instaHen en els seus aparells. Philips i Pioneer fabtiquen la gran majoria de sistemes lectors que hi ha en els aparells actuals. Linn usa un producte propi que actualment només s'instal·la en els seus productes; es h·acta del denominat Silver Disc Engine. Hi ha possibilitats, segons el que comenta el distribuïdor al nostre país, de la utilització del sistema en aparells d'altres marques. T o~es ~questes exc:l·lències tecmques nomes tenen sentit si suposen una conseqüència auditiva considerable. En les audicions que vaig poder fer a la seu de Linn Espanya, Ja facilitat amb què fluïa la música era més que notable, com també un control molt preds de tota la textura de les obres, independentment de la seva complexitat. Finalment vaig escoltar un enregistrament de Joan Manel Serrat per comprovar la fidelitat de reproducció. El resultat era notable, amb una semblança gairebé mimètica. Aquestes valoracions subjectives es poden comprovar en qualsevol distribuïdor Linn autoritzat o posar-se en contacte amb Linn Espanya (tel.: 93. 721.48.64, a/e: linn@linniberica.com; també hi ha detallada informació a les pàgines web www.linniberica.co m www. linn.co.uk). MÚS I CA I PE D AG O G I A Música i concertisme pedag ògic afany d'engrescament vers la música de les joves generacions, a casa nostra compta amb una tradició que es perd en la llunyania dels anys més gloriosos de la pedagogia catalana -des dels inicis del segle xx a la guerra civil. Aquest fet històiic, tanmateix va escapçar una Hnia que havia estat menada amb gran conseqüència per un ideari pedagògic genèric que va situar Catalunya a l'avançada europea. La contesa bèHica va estroncar de soca-rel aqueU context i hom va entrar en uns anys foscos en els quals la culturització va perdre volada i profunditat i de manera especial la parcel·la artística va quedar molt en segon terme. Intents gairebé heroics, especialment de la mà de Joventuts Musicals, van intentar reequilibrar en el que fos possible la realitat per mitjà d'uns cicles massa solitaris que s'han mantingut amb admirable tossudesa. La recuperació del sistema pedagògic, conjugat amb la sensibilització d'instàncies privades i institucionals dedicades a la promoció de la música han revitalitzat de manera substancial aquesta línia, en L' una sèrie d'iniciatives que s'han anat promovent els darrers anys. Són iniciatives de característiques diverses, d' una notable creativitat i d'un profund sentit pedagògic, que estan assolint un gran èxit entre pedagogs i, sobretot, entre els seus destinataris, com ho demostra el fet que la demanda supera amb escreix l'oferta. Aquesta, limitada per Taons de manca de recursos. El Tema que oferim avui tracta d'aquest fet, del protagonisme creixent que té en la societat catalana, tot fent un recorregut per les iniciatives més importants. Hom té oportunitat de conèixer de la mà dels seus promotors i ideadors, els objectius de cada cicle, el tarannà de cadascun, els segments de destinataris i la resposta de professors i escolars. Un tot molt suggestiu que en afectar la dimensió més bàsica del fet musical, normalment queda amagat enmig del brogit musical espectacular dominant. Tot indica que som davant d'un fet que, amb el seu efecte de taca d'oli, està marcant generacions de futurs amants de la música, a més de professionals, per descomptat. 29 629 Dues propos tes pedagò giques àmplian1ent consol idades per JORDI SALAZAR Les Escoles al Palau, una oferta educativa heterogènia i de qualitat E I cicle Les Escoles al Palau va iniciar les seves activitats ara fa 18 anys, tot coincidint amb l'aparició, en l'antic sistema educatiu del BUP, d'una assignatura declicada a la història de la música, i en un moment en què, a més. els professors estaven poc preparats per donar un bon ensenyament sobre la matèria. Segons el que explica la directora artística del cicle, Eulàlia Antonés, el Palau de Ja Música va creure convenient iniciar una sèrie d'activitats "per tal que els adolescents pogues- sin entrar en contacte amb el món de la música en directe, i que aquestes servissin alhora com a mitjà de suport de les classes teòriques». Les Escoles al Palau. per tant, ha de 230 ser entès més com a activitat complementària que no pas substitutiva: "Serveix com a complement", explica Antonés, "ja que les escoles no poden oferir el que oferim nosaltres, i nosaltres no podem fer el mateix que es fa a les escoles··. Actualment el cicle està format per un conjunt de deu activitats, adreçades a un sector de públic molt ampli, des dels 3 fins als 16 anys. Per a cada segment d'edat, òbviament, els objectius pedagògics són diferents. D'aquesta manera, per exemple, un espectacle com En fan Titella, adreçat als més menuts, té com a finalitat que el nen es fantiliaritzi amb els elements bàsics del fet musical, com ara el timbre, la intensitat, la durada o l'alçada dels sons. Altres muntatges, com La volta al món en 80 instruments de percussió, dirigit a nens entre 1O i 11 anys. permet que els alumnes facin un viatge musical per cultures diferents, i que així prenguin consciència del fenomen de la música ètnica. "Busquem temes bàsics i accessibles per a cadascuna de les edats", explica Eulàlia Antonés, "i illtentem cercar la manera de presentar-los en un espectacle que tingui, al mateix temps, una important càrrega pedagògica". 30 630 dre totes les inscripcions en una mateixa temporada", afegeix. Pel que fa a l'actitud dels alumnes que assisteixen al cicle. Eulàlia Antonés ha volgut destacar que el grau d'interès que mostren vers l'espectacle no depèn tant de si l'escola a la qual pertanyen és pública o privada, sinó més aviat com el professor ha preparat l'activitat a classe. Cadascun dels espectacles ve precedit per un seminari adreçat aJs educadors, en el qual es proporcionen la informació i els recursos necessaris per a un treball òptim a l'escola, abans i després de l'audició. "J-Ji ha escoles públiques que treballen molt bé i pri- La cançó popular catalana, la música de cobla. el simfonisme del segle XX, el jazz o fins i tot el pop-rock són altres manifestacions musicals que també tenen cabuda en un cicle que es caracteritza, precisament, per la seva diversificada oferta educativa. D'altra banda, també cal esmentar que el volum d'entrades que demanen els centres escolars és molt elevat. Per vades que ho fan força malament, no té res a veure unacoa aquesta temporada, que tindrà lloc ensa amb l'altra", explica Antonés. i afegeix tre els mesos de gener i març, no només que "quan ja portes uns anys treballant en han estat venudes totes les localitats disaixò, tu ja saps quins professors prepaponibles, sinó que 174.000 nens i joves ren bé les audicions i quins no. Quan un GRAN IMPLICAs'han quedat sense poder assistir a almestre ha treballat bé el tema a classe, l'agun dels espectacles. "E/9 de setembre tenció dels nens sempre és moll més eleCIÓ DE LA TASCA s'obrien les inscripcions, i en només vada". DEL MESTRE mitja llora es van ocupar totes les plaUn altre aspecte important és el dels ces", diu Eulàlia Antonés. "També intèrprets que col·laboren amb Les EscoA LES ESCOLES. s'ha de tenir en compte que les escoles al Palau. El criteri principal que tenen les que ens visiten provenen de tot Caen compte els organitzadors a l'hora de fertalunya. i que per tant no podem atenne la selecció és la qualitat artística, una virtut, però, que també ha de ser perfectament compatible amb les diverses línies de treball, molt definides, que es marquen pensant on la configuració dels espectacles. "Els intèr- prets han de conèixer i entendre quina és la filosofia del cicle perquè puguin seguir unes directrius determinades, tot i que també se'ls dóna un cert marge de llibertat'', diu Eulàlia Antonès sobre això. En l'aspecte econòmic, Les Escoles al Palau compta amb el patrocini de nombroses entitats, tant públiques com privades, un fet que possibilita que any rere any el cicle pugui incorporar noves audicions i anar renovant Ja seva oferta. Aquest creixement de la programació s'ha anat duent a terme de manera esglaonada durant els 18 anys de vida de la iniciativa, per la qual cosa en tot aquest temps s'ha passat de l'únic programa que s'oferia en un principi, dividit en tres concerts, i dirigit als alumnes de BUP, fins a la desena d'espectacles que integren Les Escoles al Palau a hores d'ara, adreçats a una audiència molt més heterogènia. Joventuts Musicals de Barcelona, més de quaraanta anys al servei de les escoles J oventuts Musicals de Barcelona és la institució que posseeix més experiència pel que fa a l'orga. nització d'activitats educatives a la Ciutat Comtal, ja que s'ha encarregat de promoure audicions per a escolars ininterrompudament des del 1962. Segons Car Iota Jardí, directora de Joventuts Musicals de Barcelona, la iniciativa de crear aquest cicle fou de la Federació Internacional de l'entitat, per celebrar els I O anys de la creació de Joventuts Musicals d'Espanya. La idea, que ja s'havia dut a terme amb èxit en altres ciutats europees, va ser molt ben rebuda a Barcelona, primera ciutat de tot rEstat a acollir el cicle. Carlota jardí ha explicat que, en un primer moment, ··e[ principal objectiu de la proposta era, te- nint en compte la precarietat de les institucions musicals a la Catalunya i Espanya d'aleshores. potenciar el cicle pràcticament com a substitut de les classes de música que es feien a les escoles i instituts", i afegeix que, evidentment, les coses han canviat amb el temps: "S'ha assolit una normalització cultural al país, i ara la nostra tasca ha de ser entesa com un complement de la dels mestres, mai com un equivalent." Joan Duch, gerent d'Atot, companyia d'espectacles associada a Joventuts Musicals de Barcelona, explica com el cicle s'ha hagut d'anar adaptant progressivament a les exigències del sistema educatiu: "en un principi -declara- aquesta era l'única manera d'introduir els nens en el món de la 1 J música, però va arribar un moment en què es va començar a impartir a les escoles i instituts u/Ul assignatura específica sobre la matèria, amb la qual cosa vam haver de començar a idear muntatges que satisfessin les necessitats dels programes educatius de música.·· Els diversos espectacles que ofereix joventuts Musicals a la ciutat de Barcelona, un total de 8, són adreçats a edats compreses entre els 2 i els 16 anys, tot i que alguns són també compatibles amb els crèdits de música de l'actual batxillerat. D'altra banda, com que avui dia els alumnes ja coneixen millor la teoria musical gràcies a les diverses assignatures que han de seguir, l'entitat ha decidit incorporar altres disciplines al cicle, com el teatre i la dansa. "Si en un principi les nostres activitats eren més semblants al que seria un concert convencional-explica Carlota fardí-, ara ja no es demana tant aquest format, perquè el públic necessita coses més específiques, sense que per això hagin de perdre el contacte amb la música. n Dels muntatges que hi ha programats aquesta temporada, i que tindran lloc al Club Capítol de Barcelona entre els propers mesos de gener i maig, destaca l'adaptació musical d'alguns contes clàssics, com En Patufet i Hanse! i Gretel; un concert monogràfic dedicat a Antonio Vivaldi i la seva obra més emblemàtica, Les quatre estacions, i un recorregut per la història de la música rock tenint present el seu lligam amb els diversos fets socials i polítics que n'han condicionat l'evolució. En coincidència amb el que passa en el cicle Les Escoles al Palau, Joan Duch opina que no es perceben diferències importants en la manera com els alumnes, ja pertanyin a centres públics o privats, reaccionen davant els espectacles . .. El que sí es nota -afïrma el responsable d'Atot-, és de quina manera els professors han condicionat els alumnes amb vista a l'audició." Per facilitar aquesta tasca prèvia a l'assistència al concert, l'organització lliura als mestres uns dossiers pedagògics perquè treballin a priori alguns aspectes del muntatge, i en treguin així el màxim de profit educatiu. Pel que fa a l'actitud dels intèrprets, declara Joan Duch, ha anat evolucionant progressivament a mesura que el cicle s'ha consolidat, ja que si en un primer moment acaraven la seva participació als espectacles de manera més aviat poc seriosa i amb un cert escepticisme, "ara la ma- joria de músics que estan en aquest projecte s'ho agafen amb ganes i com un fet més de la seva activitat professional"'. Des del punt de vista pecuniari, Carlota Jardí ha mostrat la seva preocupació pel que fa al fïnançament del cicle. ja que si Joventuts Musicals de Barcelona rep suport econòmic tant de l'Ajuntament de Ja ciutat com de la Generalitat de Catalunya, a l'hora de dur a terme iniciatives més específiques l'entitat no ha rebut mai cap tipus de suport institucional. "El cicle es finança únicament amb la venda de les entrades i amb cof.Laboracions econòmiques de caire esporàdic, procedents d'empreses privades ·•, explica. Tot i això, la directora de Joventuts Musicals es mostra esperançada amb vista al futur: "Ens agradaria potenciar les funcions adreçades als més petits, ja que els darrers anys s'ha incrementat força la demanda de localitats entre les llars d'infants, i aquest és un dels aspectes sobre els quals seria interessant aprofundir en un futur." 31 6)1 Ap ost ar per l'ap rop am ent de l'àn1bit mu sica l a les esc ole s _per !~_A?~lJ!Vf A~G~0.!. POTENC IAR LES APTITUD S I GENERA R L'INTERÈ S ENTRE UN PÚBLIC INFANTI L, CADA COP MÉS AMPLI, ÉS UN DELS OBJECTI US QUE DES DE DIVERSES INSTITU CIONS s'ESTÀ DUENT A TERME AMB UNS RESULTATS MOLT FAVORABLES. És UNA APOSTA PER LA PROJECC IÓ DE LA CULTUR A QUE ABASTA UN VENTAL L DE NECESSI TATS RECLAM ADES PER LA SOCIETAT. El Gran Teatre del Liceu dóna continuïtat a la seva iniciativa centrada en el públic infantil L a via pedagògica, com a manera d'introdui r el púbHc infantil en l'àmbit operístic, és un dels propòsits del Servei Pedagògic del Gran Teatre del Liceu. Una i.mciativa que sorgeix d'un propòsit emmarcat en l'objectiu de completar l'oferta de Ja institució, que com a entitat pública sent el comprom ís d'oferir un servei de difusió cultural projectat a l'ampli ventall de sectors que configuren la societat. L'objectiu d'apropar l'òpera a les escoles no parteix d'una intenció basada en la projecció futura. La creació d·un públic potencial no és el motot· que dinamitza aquest projecte, que es mou entorn d'una directriu molt concreta: possibilitar un apropame nt a la cultura i potenciar, així, una actitud positiva dels infants i joves vers un àmbit per a molts d'ells desconegut. "No es tracta d'omplir un buit que es desprèn dels cir- cuits pedagògics convencionals, encara que en alguns casos aquest pugui ser un fet conseqüent que sorgeix del nostre treball. De tota manera, la filosofia des de la qual està ideat el nostre projecte no té com a directriu aquesta fita", explica el responsab le del Servei Educatiu del Liceu, Xavier Pujol. que afirma que des dels inicis les diverses propostes estan tenint una bona acollida entre les escoles. La demanda és superior a l'oferta i aquest és un fet que "tractem de superar. Però malgrat tot, podem dir que actualment donem resposta a un 60% de la demanda. Resultat que alhora és satisfactori, ja que vam partir aproximadament d'un 20%. Amb el pas de/temps hem ampliat la nostra oferta considerablement", diu Pujol. Els eixos principals de la progt·ama ció de la temporad a 2003-04, giren entorn de la reposició de produccio ns anteriors, com La petita Flauta Màgica, una adaptació per al públic infantil de l'òpera de Wolfgang Amadeus Mozart realitzada per la companyia Comediants; Pere i el Llop, una producció de la companyia Etcétera, de Granada, basada en l'obra de Serguei Prokófiev, i El Superbarber de Se11i/la, una producció que compta amb la posada en escena del Tticicle. D'altra banda, el Teatre del Liceu ofereLx, en el marc de l'actual temporad a, dos muntatges nous: D'òpera i una nova versió de Hansel i Gretel. "La recepció de La petita Flauta Màgica, a ix{ com la de Pere i el Llop i El Superbarb er de Sevilla ha estat molt bona. d'aquí que hàgim decidit tomar a presentar-les aquest any", explica Pujol, que fa incidència en els dos nous espectacles, els quals esperen que rebin una bona acollida. "D'òpera és un 32 632 espectacle de nova creació encarregat pel 1èatre del Liceu a la companyia Comediants. El fil argumental gira entorn de la fusió dels dos protagonistes, una noia molt jove que mira cap al futur, i un personatge estrafolari i misteriós, que reencarnaria l'esperit de l'òpera, el qual només mira cap al passat. La conjunció dels dos personatges dóna c9m a resultat una visió àmplia entorn de l'àmbit operístic. Es una història d'enriquiment mutu, en què els dos protagonistes intercanvien visions i s'inicien en un procés d'aprenentatge que passa per l'evolució del gènere operístic i per la seva projecció de }ittur». diu Pujol, el qual afegeix que no es tracta d'una historia de l'òpera, sinó d'una primera aproximac ió al gènere. Han se[ i Grelel és l'altre nou espectacle que el Liceu incorpora a la seva programació, una versió de l'òpera d"E. Humperdinck, coproduïd a pel Gran Teatre del Liceu, el Teatre Nacional de Catalunya i el Centre de Titelles dc Lleida. Una perspectiva pedagògica es desprèn dc cada un dels espectacles, els quals van adreçats a una franja d'edat concreta. "Actualment, la nostra oferta abasta un sector del públic infantil que va dels 4 fins als 18 anys." Un trebaU dut a tenne per pedagogs qualificats completa el projecte amb l'objectiu d'extreur e'n el màxim profit des d'una perspectiv a d'aprenentatge. "L'objectiu és apropar els nens a l'experiència de l'art. Un acostament al repertori operístic, com també una familiarització amb el teatre i els artistes en directe. Cal tenir en compte que estem en w1a època en què els més petits estan sotmesos a una influència desmesurada dels mitjans audiovisuals; per aquest motiu és important que els nens s'enfrontin a aquesta experiència amb uns coneixements adquirits prè· viament··, apunta Pujol, que també fa referència a l'important paper del mestre, en aquest sentit. "Posem a la disposició del professorat una guia didàctica per a cada un dels espectacles, com també el Servei Educatiu. Així, ells poden posar-se en contacte amb nosaltres per fer qualsevol consulta. Procu· rem que les guies didàctiques estiguin penjades a Internet Wl mes abans de l'estrena de coda espectacle perquè tinguin temps suficient per treballar amb els nens. Les guies són encarregades a bons professionals, que tenen un contacte directe amb els nens, i saben quin és el perfil dels nois actuals. A més, són persones amb experiència en la redacció de documents pe· dàgògics", explica Pujol, que es refereix també a la diversitat d'opcions de treball que es plantegen en les guies. '·Estan pensades per oferir di11erses estratègies de desenvolupament, que depenen una mica 4e l'enfocament que vulgui donar cada un dels mestres al treball previ, per tal d'evitar l'unifonnisme." Pel que fa a la diferència de rovells observat, el responsa~le del Servei Educatiu considera que es tracta d'un fet que depen del professor i la seva capacitat educativa envers els nens. El nivell de formació de l'alumne no ve pautat per aspectes com la diferència entre escoles públiques i privades. sinó que és un fet que recau directament sobre el professor que dirigeix cada grup. "Des del Servei Educatiu hem obsen1at diferències entre escoles, però el fet difere12cia/ més significat està vinculat amb el professor. Fins i tot, en moltes ocasions, el grau d'atenció i de preparació de l'alumne varia entre els diferents gnJpS d'una mateixa escola", explica Pujol, i considera més important el respecte com a f01ma de reconeixement cap al treball de l'artista que no pas un coneixement previ profund sobre l'espectacle, ja que el màxim objectiu és un aprenentatge de l'experiència musical en directe. Quant a la procedència de les escoles. el focus neuràlgic continua sent Barcelona i l'àrea metropolitana, malgrat que cada vegada més, i sobre tot des que el Teatre del Liceu ofereix la possibilitat de fer la insctipció per Internet, la situació va variant, i augmenta el nombre d'escoles d'arreu de Catalunya que s'hi apropen per gaudir dels espectacles. L'Auditori potencia l'aprenentatge musical entre els més petits es de fa quatre anys l'Auditori de Barcelona ha creat un Servei Educatiu que sorgeix, d'alguna manera, com a fórmula complementària de l'oferta que deriva del sistema escolar convencional. Una aposta per la pedagogia musical des del vessant més pràctic, adreçada a un públic poc endinsat en l'experiència musical. La importància de l'impacte és un dels objectius priotitaris. "L'objectiu màxirn és causar impacte per interessar. Volem normalitzar la situació de l'àmbit musical, apropar els més petits a l'art. Així, no ens basem en un horitzó que tingui com a fita crear un públic per al demà", explica Assumpció Malagarriga, cap del Servei Educatiu de l'Auditori. Un dels elements diferencials que caracteritzen l'oferta de l'Auditori, és el ventall d'edats que admeten els espectacles, ja que donen Ja possibilitat d'apropar els nens, a partir dels 2 anys i fins als 18, al camp musical. Produccions com La casa de vent i de fusta, amb direcció artística d'Albert Gumí; Wimoweh, una creació de Jordi Vallespir i Francesc Pagès; Aigua, dirigida per Mationa Vila, o Els colors del metall, dirigit per Pep Gol, submergeixen els petits, de només 2 anys. en un món fantàstic que els apropa a l'experiència musical. La recerca de la comunicació i el contacte entre els instrumentistes i el públic és la directriu que mou l'espectacle. "Partim de la idea que la música és un llenguatge, una forma de comunicació, per tant es tracta d'establir un vincle comunicatiu per mitjà del dinamisme i la sorpresa sonora", explica Assumpció Malagarriga, la qual apunta que d'aquesta intenció de crear una atmosfera comunicativa, en deriven aspectes com el fet que els músics no utilitzin partitures o que s'apropin a l'espectador, amb la qual cosa la immobilitat que caracteritza els concerts dc nit és substituïda pel dinamisme i l'acció. Els concerts projectats per als nens a partir de 2 anys tenen com a element nou l'estructura quant a disposició i distTibució de l'espai. "Els espectadors seuen a terra i els músics busquen una constant aproximació. La dinàmica d'escena està molt vigilada, ja que l'objectiu principal és la recerca de l'impacte". afirma Malagarriga. Es tracta de crear afició entre el públic infantil i familiaritzar aquest sector social amb l'entorn musical. Fer que el teatre no sigui un espai desconegut. '"Aquests concerts tenen la D peculiaritat de ser adaptats a les necessitats d'un perfil d'espectador molt particular. Són d'una durada d'uns 55 minuts, i dissenyats seguint unes directrius que faciliten l'escolta: repertoris atractius musicalment i molt diversos", afirma la cap del Servei Educatiu, que ha treballat en el projecte des de l'inici. Pel que fa al paper del mestre, des dc l'Auditori es parteix de la idea que aquest té un paper clau al voltant dels projectes. Per aquest motiu els espectacles no són, bàsicament, un focus irradiador de conceptes. ja que es considera que aquest paper forma part del treball del professor d'escola. ''La majoria dels espectacles fugen de la divulgació teòrica, basant-se en la visual i sonora. En algun cas, com en La casa de vent i fusta, s'hi desprèn certa descripció al voltant dels instruments de fusta, però es tracta d'una decisió personal del director artístic, Albert Gumí. En general defugim tota ltnia explicativa, ja que considerem que per tractar d'aquests aspectes, els mestres són les figures més idònies, ja que ells són els qui tenen el contacte cada dia amb els alumnes i coneixen les seves necessitats quant a aprenentatge i interès~, diu Malagarriga. Amb l'objectiu de completar l'oferta i potenciar un vincle entre el professor i els espectacles que alhora afavoreixin els resultats pedagògics,l'Auditoti proposa una sèrie de jomadcs per al professorat de música, en les quals diversos especialistes imparteixen conferències i sessions infOtmatives entorn de l'educació musical. En funció de les activitats, l'assistència del professorat és obligatòria per poderhi participar. Aquest és el cas d'activitats parlicipatives com Cantània, que suposen un treball previ durant el curs, ja que els nens participen de l'espectacle i pugen a l'escenari. És una fórmula per aportar al públic infantil una vivència personal de contacte directe amb la música que els fa protagonistes. Al marge de les sessions informatives i d'aprenentatge, gairebé tots els concerts compten amb un dossier específic que ofereix material i propostes didàctiques per orientar els mestres en la preparació de les diverses activitats. "És important que des de l'escola es treballin certs aspectes per tal de completar l'experiència a què seran sotmesos els alumnes", apunta la responsable del Servei Educatiu. Després d'una trajectòria de 4 anys, la demanda de les escoles s'ha doblat. símptoma del bon acolliment de Ja iniciativa per les institucions educatives. Malgrat que l'oferta d'activitats va en augment, des de l'Auditori no s'arriba a satisfer el reclam de tot el públic potencial. Fet que, tot i ser de gran interès per a la institució, és gairebé inassolible. •· Parlem d'un nombre de públic molt gran per la capacitat que podem absorbir. Augmentar més l'oferta, en aquests moments no és possible, ja que hi !ta certes limitacions tant econòmiques com d'espai i de disponibilitat dels músics. D'altra banda, creiem que podria anar en detriment de la qualitat, aspecte que vigilem molt .. , afirma Malagarriga, que puntualitza l'esforç que en aquest aspecte s'ha dut a terme des del Servei Educatiu. Un augment en el nivell musical dels infants és un fet destaca ble. ja que és un reflex de l'interès, cada cop més elevat, per la difusió i l'ensenyament de la música per les institucions educatives. Un altre aspecte que sorprèn és la gran demanda de les escoles d'arreu del territod català. Malgrat la distància, el percentatge d'escoles de fora de la ciutat de Barcelona és equiparable, i en alguns casos fins i tot superior, al nombre d'institucions barcelonines que s'apropen a l' Audit01i. És una mostra de la incidència de l'àmbit musical, que cada cop adquireix més rellevància dins els paràmetres convencionals que regeixen la programació acadèmica. Un fet que juntament amb l'esforç, dut a terme per diversos focus de difusió musical de la ciutat, està donant com a resultat un acostament a aquest camp, que encara viu una situació que és lluny d'una total normalització. 33 NATALIE DESSAY ~ ~. :: ~ ~· ¡;;¡ s- ~ NASCUDA EN LIÓ FA 38 ANYS, LA SOPRANO NATALlE DESSAY COMENÇA LA SEVA VOCACIÓ ARTÍSTICA MÉS A PROP DEL TEATRE I DE LA DANSA QUE NO DE LA MÚSICA, QUE CONQUERIRÀ POSTERIORMENT TOT GUANYANT DIVERSOS CONCURSOS DE CANT, COM EL DE NOVES V;EUS DE FRANCE TELECOM I EL CONCURS INTERNACIONAL MOZART DE L'ÒPERA DE VIENA. ELS SEUS REEIXITS DEBUTS ALS PRINCIPALS TEATRES L'HAN CONVERTIDA EN UNA REFERÈNCIA EN EL REPERTORI DE SOPRANO LLEUGERA. COMPOSITORS COM MOZART, STRAUSS (RICHARD I ]OHANN) o ÜFFENBACH SÓN FETITXES PER A ELLA, JUNTAMENT AMB EL REPERTORI BELCANTISTA, COM TAMBÉ ALGUNA ESCAPADA CAP AL BARROC (HANDEL) O EL SEGLE XX (STRAVINSKY). TOT AQUEST ESPECTRE DE CANT, AL COSTAT DE L'ENREGISTRAMENT DE TRES ÒPERES, UNA OPERETA I TRES ANTOLOGIES D'ÀRIES DE DIVERSES ÈPOQUES ENS MOSTREN UNA ARTISTA INCONFORMISTA QUE NO NOMÉS CANTA ADMIRABLEMENT, SINÓ QUE INTERPRETA AMB CREDIBILITAT EL QUE EMET LA SEVA VEU PRIVILEGIADA. NATALlE DESSAY VA SER L'ÜPHÉLIE DEL Hamlet DE CHARLES LOUIS AMBROISB THOMAS EL PASSAT OCTUBRE AL LICEU. Versàtil dintre i fora de l'escenari vocal va estar poc relacionada amb Les institucions. -La seva carrera, en els irúcis va es-Que va ser primer, ¿l'amor al teatre o l'amor a la música? -L'amor al teatre. Al principi el que l'Olia era ser actriu. -Com va ser la seva formació com cantant?, com s'aniba a ser cantant? 34 634 -Vaig fer classes amb un professor particular. Després 11aig assistir al conservatori, però no a classes de cemt. A França i altres països, el "conservatori·· es defineix com una institució d'ensenyament de les arts escèniques en general. La meva educació tar lligada principalment a Mozart. Què suposa aquest compositor, per a vostè? -He fet tots els rols que podia fer de Mozart: Blondchen, Constanze, la Reina de la Nit ... , Aspasia de Mitridate ... És un repertori que m'ha elegit, jo no l'he elegit. Si hagués tingut una veu wagneriana, hauria cantat Wagner, és per això que dic que no vaig elegir jo. -Un altre dels seus compositors fetitxe és Strauss. Quines semblances i diferències té aquest compositor i Mozart per a la seva veu? -És bàsicament una qüestió d'estil: però l'estil està conduït per la línia musical escrita, la manera ell la qual s'escriu és la que determina l'estil. Com per exemple, Bellini. No es tracta de la veu, sinó de la manera com una peça està escrita. -¿Existeixen diferències "tècniques'· entre cantar Strauss i cantar Mozart? -No. És la mateixa cosa. Per descomptat, La Reina de la Nif no expressa el mateix que Zerbinetta, però més enllà del rol que s'interpreta, cal respirar, aguts, vocalitzacions ràpi- PrograJnació al o er SESSIONS AL FOYER Williatn Shakcspeaa·c a la música Les altres fac·ctcs de Bdtien «En ocasió de Hamlet>• Octubre 2003 dia 8 «En ocasió de Peter Grimeso• Febrer 2004 dia 3 Altres 1llaria 8/uarda l\tontsalvatge i Ravel. tangènc·ies «En ocasió de Maria Stuardan Novembre 2003 dia 25 ocasió de Babel 46 i l'enfant et les sortilèges» Febrer 2004 dia 25 a En Die TVinterreü;e I..." altre "llacbetlz Elt•ialge d1LiN!rJJ " En ocasió de Macbeth» Abril 2004 dia 1 de F1·anz Schuberf Desembre 2003 dies 5, 1O i 14 r Lorenzo da Ponte a l'òpera «En ocasió de Cosi fan tutte•> Gener 2004 dia 3 v Homenatge a Dalí Gener 2004 dia 8 VENDA DE LOCALITATS I ¡ T Victorien Saa·dou a l'òpera «En ocasió de Tosca» Maig 2004 dia 28 IJherència de \Vagner «En ocasió de Der Ring des Nibelungen» Juny 2004 dia 19 SESSIONS •GOLFES• Taquilles del liceu la Rambla 51·59 08002 Barcelona PREUS Sessions al Foyer: 7,50€ Sess10ns Golfes: 18€ White Christmas Hcmcna nena Sarah Walker Roger Vignoles Desembre 2003 dies 20 i 23 Maig 2004 dies 21 i 25 INFORMACIÓ Telèfon 93 485 99 13 "-.l~eeubarcelona.com Castra Diva SALAFOYER Sant Pau 7 08002 Barcelona Flavio Oliver Francisco José Segovia Abril 2004 dies 23, 24, 29 i 30 e Cran Teatre del Liceu .4ijiW WM+ WMRETRAT des, reguladors... Per a tot el repertori cal estar molt ben preparada tècnicament. però no és la tècnica vocal la que canvia d'acord amb aquest o aquell compositor... -De la seva experiència a Paris. cantant I'Alcina de Handel: ¿les exigències dels instruments "autèntics" i de la interpretació amb criteris històrics com afecta la seva veu, conreada en el gran repertori? -Tenint en compte que Handel és l'autor barroc que més s'apropa al bel canto, evidentment no per una qüestió d'estil. sinó per la manera de cantar, de fer les apoggiature més diferenciades que en Mozart, poden ser més llargues, més planes, amb més color... , permet fer més coses; l'escriptura dóna lloc a l'estil, aleshores... Per exemple, un autor que és diferent i d'una enorme dificultat és Rameau. És altra cosa, no hi ha res més difícil que la seva escriptura declamada. Crec que no esta bé barrejar-lo amb un altre tipus de repertori. És massa difícil, massa diferent. -¿Fins i tot per a una actriu cantant francesa com vostè? Sóc anticonformista. És contradictori, ser anticonvencional i viure al món de l'òpera, tan convencional per definició. Però jo no vaig elegir l'òpera, és l'òpera qui em va elegir a mi. Es l'òpera qui ha d'aguantar-me. / -Sí, sí... , és que faria falta un altre instrument. -La tercera gran branca del seu repertori és l'òpera francesa del segle XIX, en el qual es van repetint les heroïnes turmentades. Quina actualitat té aquest repertori per a la nostra mentalitat tan diferent de quan es van escriure? -Com l'actualitat de Shakespeare, Molière o Cervantes. Són personatges humans que ens conten estats d'ànim humans, els mateixos d'ara i de segles passats. Aquest títol-Hamlet- és interessant representar-lo, ferLo reviure, ja que el desamor, la traïció, la bogeria d'amor que avui anomenaríem depressió continua produint-se. -Hi ha qui pensa que en aquest tipus de repertori la qualitat està solament en la música i no en el drama. -No hi estic d'acord. No he viscut la bogeria, però com a dona i ésser humà puc entendre que la bogeria de Lucia, com la d'Ofèlia, reflecteixen situacions molt humanes: l'abandonament, la desesperació, l'angoixa i la decepció, i a partir d'aquestes situacions es pot elaborar una lectura de drames completament vigents. -¿El seu enregistra ment de Rossigno/ d'Stravinsky marca els seus limils cronològic s interpretat ius? Es planteja cantar més música dels segles xx i XXI? 36 636 -Hi ha poques coses per a la meva veu, i les que hi ha són extremament difícils; per exemple Lulu d'Alban Berg. És molt difícil musicalment, i m'he adonat que és completament aliena a mi. Seria com proposar a un corredor de 100 metres llisos que faci una marató. No pot, ni corporalment ni mental. Són dues coses totalment distintes. -Una de les característiques que he llegit de vostè és que s'ha d'apassionar per un paper, i que si s'avorreix l'abandona. -No és així exactament: per exemple, jo vaig adorar cantar l'Olyrnpia, la Reina de la Nit... He fet vuit produccions diferents d'Els contes d'Hoffman i més de reines de la nit. Crec que ho he dit tot en aquests rols, crear en una hora cada nit una nina i crear en dues la Reina de la Nit et du a dir prou. No es pot "inventarn sempre. -Aquesta manera de pensar comporta una recerca de nous rols... -Actualment el meu repertori està bastant restringit. He fet tot el repertori possible d'una soprano típicament lleugera. Ara, amb el temps i l'edat la meva veu ha canviat una mi- ca, també les meves aspiracions, i les meves expectati1'es respecte del meu repertori. Avui em sento més apta per a rols com Manon, Julieta ... , coses més nutritives dramàticament. -D'una soprano lleugera colorafura com vostè, el que la major part del públic espera són uns sobreaguts estratosferics, mentre que en alguns enregistram ents i fins i tot en directe, com en Hamlet no cedeix davant aquesta temptació, sinó que ho compensa amb una interpreta ció més dramàtica i més teatral. Què en pensa? -El virtuosisme sempre ha d'estar al sen1eí de l'expressió. Per si mateix, el virtuosisme no té raó de ser. No m'agraden gaire els concerts en què només hi ha 1/uïmellt de La vocalitat. -Un s dels problemes d'avui, per a molls cantants, són les propostes escèniques. Quina és la seva actitud davant propostes fora de context i lectures no del tot fidels a les partitures i als arguments operístics? -Sóc molt oberta a les noves propostes. No es pot fer òpera com es feia fa trenta anys. Prefereixo algú que tingui una proposta ferma, trencadora, però que coneguí i que es desimbolgui amb professionalitat. M'a· graden molt les idees noves, modernes i xocants, però hi ha d'haver un pensament, un concepte dramatúrgic precís i amb sentit. -I quan no es dóna aquest treball del director? -Mai no he arribat a aquest punt. Només una vegada vaig tenir un inconvenient, perquè es tractava d'un treball escènic nul, extremament con· vencíona/, amb imatges sense cap sentit, cap direcció d'actors, ni pensament dramatúrgic. Vaig lamentar no haver-hi renunciat en el moment adequat. -La seva dedicació principal és l'òpera, i no obstant això ha participat en operetes com Orfeo als inferns, Die Fledermaus. ¿No considera aquests títols com un subgènere de l'òpera igual que alguns opinen de la sarsuela a Espanya? -No ho crec, en termes generals. I em sembla que en el cas d'un compositor com Offenbach, és genial, hi ha molt bona música en les operetes. És un gènere amb tot un corpus propi. Lamentablement, ara com ara no tinc projectes per tornar a fer opereta. -Vostè està casada amb un col·lega de professió, el baríton Laurent Noury. ¿Això és un inconvenient per a un matrimoni o el fa més fort i com- Eu aquesta pilginn i en In primera d'aquesta entrevista, In soprano francesa Nntnlie Dessny en el seu paper d'Opllélie a Hamlet de Louis Ambroise Tllomns prensiu? -Mai m'he fet aquesta pregunta, jo visc amb en Lat/fent; amb ell sí és fàcil, amb un altre cantant, no ho sé... -I a més té dos fills de vuit i sis anys. Què és més difícil cantar una òpera plena de colorature o l'educació dels seus fills? -Sens dubte: els nens! He de ser una dida, vigilant, professora... -Quin és el sectet per mantenir una bona salut vocal en el dia a dia i tot al llarg d'una canera? -He tingut problemes per no haver planificat la quantitat de treball que podia fer. Una de les coses que he d'aprendre és a dir no. He descobert també que tan important com treballar és descansar. Ca/mantenir L'equilibri entre el pur entrenament i el no cantar-ho lot. En esport, això es diu recuperació. Treball, repòs, estudi, com un tot equilibrat. -La seva relació amb el públic espanyol és escassa. Després de l'èxit de la seva presentació al Liceu en un concert, ¿com ha vist novament aquest públic i quins projectes té a Barcelona i a la resta d'Espanya? -L'he trobat molt entusiasta, atent i silenciós, no tots els públics són tan silenciosos. L'esternut o la tos més subtil es feia callar amb un xiiist! A Barcelona hem parlat d'unes possibles Manon o Filie du régiment. A la resta d'Espanya, fins ara no tinc projectes. Vaig ser a Madrid visitant la ciutat, però no hi ha cap projecte, allí. -¿Li agraden més els rols còmics o dramàtics? -Ambdós. M'agrada riure i també plorar. Com als actors, dia a dia, fer coses diferents. -Cap on creu que evolucionarà el seu repertori? -Crec que seré sempre una soprano de color clar, no desitjo transformar-me en una verdiana o wagneriana o gran straussiana. Suposo que el màxim que podré fer algun dia serà Traviata, però seria el meu límit absolut. Ara per ara ho és Lucia de Lammermoor. -Quin nous rols projecta incOl·porar pròximamcn l? -Alguns ja els he aJiançat: Ma non, Filie du régiment, Romeo i Julieta, oratoris de Handel, Cleopatra de Giulio Cesare, però sento que ara és mas- sa greu per a mi. -I cap Rossini? NATALI E D ESSAY. UN ASPECTE INFORMAL, UNS ULLS VERDS IMMENSOS I UN COS MENUT QUE NO PARA D E MOURE'S EXPRESSEN MÉS QUE LES RESPOSTES BREUS PERÒ SEMPRE MEDITADES QUE SURTEN DE LA SEVA BOCA. DESPRÉS DEL SEU ÈXIT A BASSEGADOR FA DUES TEMPORADES, HA TORNAT AL LICEU AMB UN TÍTOL DEL SEU ESTIMAT ROMANTICI SME FRANCÈS. L A SEVA ESCENA DEL SUÏCIDI D'ÜPHÉLIE VA CONVERTIR CADA FUNCIÓ EN UN DELIRI QUE CONTRASTA AMB LA SERENITAT DE LES SEVES CONVICCIONS ARTÍSTIQUES. -No em sento una soprano rossiniana. Em sento més pròxima a Bellini i una mica a Donizetti. En el futur també em plantejo l'Elvira d'! Puritani, La Sonnambula ja l'he cantada. -Quins projectes discogràfics té a la vista? -Un disc d'àries franceses amb Miche[ Plasson, un d'Strauss amb direcció de Pappano i un d'àries italianes amb Evelino Pidó. -Què és la música i què és el silenci per a vostè? -La música és alguna cosa que 110 se sembla a cap altra cosa. Sempre s'ha dit que la musica suavit=a la vida, i espero que sigui veritat, però personalment en tinc els meus dubtes. El silenci és una cosa que adoro, és el que queda després de tot. -Què li agrada, a part de cantar? -Viure, per a mi el cant no és viure, és treballar. Adoro el rien fai re... J llegir, ara estic llegint l'última novel·la d'un escriptor francès, Phillipe Coundelfe. -Fa l'efecte, amb els problemes d'aquest estiu, d'una reculada de la política cultural francesa ... -A França les coses no estan bé. Amenaces de vaga, anuncis de retallades pressupostàries per a l'any vi- nent... Crec que amb tota aquesta situació una part de la població artística de França desapareixerà. He pres posició política com a artista escrivint un text per a l'assemblea de teatre i manifestant-me en contra de la reducció de pressupostos destinats a cultura i per la restitució en els llocs de treball dels treballadors que van anar a la vaga d'artistes i col·lectius de treballadors de teatre. -Altres grans cantants d'òpera compaginen el repertori líric amb la cançó tradicional o popular dels seus països. Com veu vostè aquesta varietat de repertori en una artista tan versàtil com vostè? -fo no canto altre repertori aliè a l'òpera perquè penso que exigeix un altre tipus de veu. Però a França cantaré cançons d'un compositor que estimo personalment, però perquè es tracta d'ell, solament. -Els mitjans parlen de vostè com d'una cantant amb personalitat, molt poc convencional. -Ai:d ho espero, sóc anticonformista. És contradictori, ser anticonvencional i viure en el món de l'òpera, tan convencional per definició. Però jo no vaig elegir l'òpera, va ser l'òpera qui em va elegir a mi. És l'òpera qui ha d'aguantar-me. 37 637 Fem GRANS els SOI\1NIS més petits ... L'ampliació del Palau, in crescendo Ferrovia! Agroman està executant l'ampliació del Palau de la Música Catalana, projectada per Oscar Tusquets. La data prevista per la finalització de les obres és l'any 2004. La nova superfície construïda serà d'uns 2.900 ml: una sala polivalent i un edifici de cinc plantes. Sota la batuta de Ferrovia! Agroman segueix l'ampliació que, dia rere dia, va "in crescendo". l CONSTRUÏM SOMNIS www.ferrov.al.com Membre d'Honor i Patrocinador del Palau de la Música ~1···----PRECRÍTICA Sílvia Marcovici, acompanyada pel seu fill al piano, actuarà a Palau 100 Palau 100. Silvia Marcovici, violí. Aimo Pagin, piano. Schubert: Gran duo. Poulenc: Sonata per a vio/( i piano. Beethoven: Sonata núm. 7. Palau de la Música Catalana. 16 de desembre de 2003 (21 b). econeguda com una de les més grans violinistes de les da!Teres generacions, Sílvia Marcovici, acompanyada pel seu fill Aimo Pagin al piano, oferirà un recital al Palau en què la música de Poulenc, Schubert i Beethoven servirà per gaudir un cop més del talent d'aquesta gran violinista romanesa. Formada als conservatoris de la seva ciutat natal - Sacau- i de Bucarest, on va ser deixeble d'Stefan Gheorghiu. als deu anys va oferir els primers concerts al seu país i als setze a l'Haia, tot interpretant amb direcció de Bruno Maderna. Després de ser guardonada al prestigiós Concurs Marguerite Langjacques Thibaudet i d'aconseguir un any després el primer premi al Concurs Enesco de Bucarest, va debutar l'any 197 I al Festival Hali de Londres. A partir d'aquell moment les seves actuacions assoleixen un reconeixement unànime en l'àmbit internacional. L'any 1972 Leopold Stokowski convidà la violinista a actuar en el concert en què el director celebrava el seu norantè aniversari per fer de solista del Concert per a violí de Glazunov. L'any 1976 va emi- R grar a Israet quan el seu talent ja era admirat internacionalment. Directors comAbbado, Haitink, Mehta, Muti, Ormandy, Previn o Rostropóvitx; orquestres entre les quals figuren les més prestigioses d'Europa i Nord-amèrica; gires internacionals per Amèrica del Sud, el japó, els Estats Units i Europa; impartició de classes magistrals a la Musikhochschule de Sarrebrück i una especial dedicació a la música de cambra, integren part de Ja trajectòria artística d'una de les violinistes més admirades, no només per la seva refinada sensibilitat expressiva, sinó per una tècnica depurada que li permer afrontar els repertoris més exigents. Ara al Palau actuarà acompanyada al piano per Aimo Pagin, fill de la violinista, que amb vint anys segueix les classes de perfeccionament al Conservatori de Ginebra sota la tutela de Dominique Merlet, i que des de l'any 1999 actua amb freqü ència en concerts al costat de la seva mare tot oferint recitals en diverses ciutats europees. Nombrosos premis de piano obtinguts en concursos internacionals i concerts com a solista en diversos escenaris avalen la trajectòria d'aquest pianista nascut l'any 1983 i que ara, juntament amb la se- Silvia Mnrcovici va mare, oferirà al Palau un programa dedicat a obres de Poulenc, Schubert i Beethoven. Fiedler dirigirà la Simfonia núm. 7 de Dvorak amb l'OBC Temporada OBC. Ricard Casera, trombó. Oir.: Achim Fiedler. Gasull: obra d'encàrrec de l'OBC. Serocki: Concert per a trombó i orquestra. Dvorak: Simfonia núm. 7. L'Auditori. 13 i 14 de desembre de 2003 (21 hi 11 h, respectivament). L a música de Dvorak, de qui l'any 2004 es commemora el centenari dc la seva mort, estarà novament present en la temporada de I'OBC, amb la interpretació d'una de les seves composicions que gaudeix de més populaJitat, com és la Sim[o11ia núm. 7. En aquest programa, però, també hi figuraran dues obres que pertanyen, respectivament, a Feliu Casull -campo- sitar i guitarrista barceloní nascut l'any 1959 autor de nombroses obres cambrístiques i simfòniques- i de Kazimerz Serocki ( 1922-1981), de qui Ricard Casera serà solista del Concert per a trombó i orquestra. En aquests concerts, l'OSC estarà dirigida per Achim Fiedler -director que, per cert, tomarà a Barcelona el mes de gener per actuar en la temporada Euroconcert- i que ja és prou conegut del públic català. Achim Fiedler va néixer a Stuttgart, va fer estudis de violí amb Saschko GaWliloff i música de cambra amb l'Amadeus Quartet. Els seus estudis de violi van prosseguir a la London Guildhall School, per estudiar després direcció amb Franco Gallini a Milà i amb Thomas Ungar a Stuttgart. De seguida va ser convidat per dirigir a Tanglewood (EUA), on assisteix a les master classes de Seiji Ozawa. Nombrosos premis i reconeixements avalen la trajectòria de Fiedler. L'any 1996 va obtenir el primer premi del Concurs de Directors d'Orquestra de Cadaqués i un any després va obtenir el premi en el Concurs Herbert von Karajan. A partir d'aquest moment Fiedler ha dirigit nombroses orquestres, com la Berliner Sinfonie-Orchester, la Radio-Philharmonie de I'NDR Hanover, la Wiener Kammerorchester,la Tanglewood Music Center Orchestra, o la Real Orquesta Sinfónica de Sevilla i l'Orquesta Filarmónica de Gran Canaria, entre d'altres. Ocs de l'any 1998 és director artístic del conjunt de cordes del Festival de Lucema, fotmació amb La qual ha ofert nombrosos concerts, principalment a Alemanya i Suïssa, i que dirigirà el proper mes al Palau. 39 639 . .,.........;. PR E C R Í T I C A El Messies de la mà d'Edmon Colomer Fundació " la Caixa" . The Age o f EnUghtenment. Mariola Cantarero, soprano. Louise Innes, contralt. Josep Pizarro, tenor. Joan MartínRoyo, baix. Dir.: Edmon Colomer. El Messies de Handel Palau de la Música Catalana . 18 i 19 de desembre de 2003 (20 h) . L a nova edició de la interpretació de l'oratori El Messies que puntualment se celebra cada any pels volts de Nadal, tindrà enguany la presència de l'Orquestra i Cor The Age of Enüghtenment, que juntamen t amb les veus mascuünes dels Cor Aurica, de I'Ensemb le Vocal Cambra' l6 i de la Polifònica de Puig-reig, a més de participants individuals, estarà dirigida per Edmon Colomer, el qual va ser el primer director d'aquest concert que ha esdevingu t una de les tradicions més arrelades de la vida musical del panorama català. Edmon Colomer, doncs, dirigirà en- guany una orquestra com The Age of Enlightenment, una de les més destacades en la recreació de la música amb criteris històrics i que en les seves continuades presències a Barcelona ha tingut el reconeixement unànime del públic. Joves veus solistes, l'entusias me que sempre es manifesta en aquestes espectaculars versions tomaran, doncs, a reviure en un concert tradicional que enguany tindrà Edmon Colomer com a director. Aquesta director barceloní -fundador de la JONDE-. principal director convidat de I'Eastem Music Festival entTe 1983 i 1995, director titular de I'Orchestre de Picardie des de 1998, i director artístic de la Simfònica del Vallès des de la temporad a 2002-03, i amb una carrera internacional que l'ha portat a actuar a escenaris de tot el món i a enregistrar per a diverses ràdios i televisions d'Austràlia, el Japó, Amèrica i Europa. i amb una blillant carrera discogràfica, serà, doncs, el protagonista d'aquesta nova versió d'El Messies que enguany toma a oferir-nos la Fundació "la Caixa'' al Palau dc la Música Catalana. "Mozart a Itàlia", nova proposta d'Euroconcert Euroconc ert. Salzburg er Hofmusik . Verena Krause, soprano. Dir.: Wolfgang Brunner. Mozart, Martini, Chiesa, Linley, Nardini, Hasse. Palau de la Música Catalana. 15 desembre de 2003 (21 h). L 40 640 a trajectòria musical de Wolfgang Bmnner ve marcada per uns forts lligams des dels seus inicis amb la interpretació segons els anomenat s criteris històrics. Va estudiar musicologia a Munic i Salzburg i piano amb Hans Leygraf, per aprofund ir posteriorment en el repertori de clavicèmbal tutelat per Liselotte Bdindle, Kenneth Gilbert i Olen Wilson, en la pràctica interpretativa per Nikolaus Harnoncourt i en el fortepiano per Eckart Sellheim i Richard Fuller. L'any 1985 va ser professor d'interpretació històrica d'instruments de teclat, piano, improvisa ció pianística i música de cambra al Mozarteu m de Salzburg, i des dels anys 1990 i 1992 va impartir classes de fortepiano a la Musikhochschule Karlsruhe. Primer premi al Concurs Internacional C. P. E. Bach Competit ion d'Hambur g i en el Concurs Mozart de Brugge, és convidat amb regularitat a actuar en el marc dels més destacats festivals de música antiga i a oferir concerts al costat dels conjunts més rellevants dedicats a aquest gènere interpretatiu. L'any 199 1 va fundar el Salz- burger Hofmusik , dedicat principalment a la interpreta ció del repertori salzburguès anterior a Mozart amb criteris originals, i obert, lògicament, a altres repertoris, tot abastant un període que s'inscriu entre els segles XVli i XIX i gèneres musicals entre els quals fi. guren pàgines concertants, simfòniques, corals, cambristiques i operístiques. Si Brunner ha enregistrat en solitari un ampli ventall d'obres pianístiques, algunes poc freqüents, com les pertanyents als catàlegs d' Anton Bruckner i d'E. T. A. Hoffmann , el Salzburg er Hofmusik ha enregistrat entre altres títols l'òpera més antiga existent a Salzburg, Amlinio de Heinrich Ignatz Franz Biber, Música nadalenca de la cort de Salzburg o Sonates d'Església de Mozart, entre una llarga llista de produccions. Ara al Palau el Salzburger Hofmusik dirigit per Brunner actuarà juntamen t amb la soprano Verena Krause en un programa titulat "Mozart a Itàlia" i que integrarà obres del mateix compositor salzburgu ès juntamen t amb composic ions de Martini, Chiesa, Linley, Nardini i Hasse, lògicame nt en unes recreacions regides pels criteris històrics. Obres cèlebres amb l'OS V Concerts Simfonies al Palau. Orquestra Simfònica del Vallès. Dir.: Matthias Aeschbac her. Dvorak: Danses eslaves núm. 1, 7 i 8. Sibelius: Vals trist. Borodin: danses polovtsia nes d'El príncep lgor. Strauss: Valsos i polques. Palau de la Música Catalana. 20 de desembre de 2003 (19 h). J?.~!-~.~:.T. atthias Aeschbacher és considerat un dels directors d'orquestra suïssos més rellevants de Ics darreres generacions. Prou conegut del públic de Barcelona, on ha d idgit en nombroses ocasions -bé amb l'Orquest ra del Gran Teatre del Liceu, bé amb l'OBC-, ara actuarà al Palau per dirigir l'Orquest ra Simfònica del Vallès en un programa dedicat a la música de DvorAk, Sibelius i Borodin. Nascut a Zuric l'any 1945 en el si d'una família de gran t1·adició musical, Acschbac her va dedicar-s e primer al piano, tot oferint nombroso s recitals a Suïssa, però poc després decideix dedicar-se a la direcció orquestral. L'any 1964 és nomenat mestre de l'Òpera de Zuric i l'any 1968 un dels grans mestres de la batuta del segle xx, Ferdinand Leitner, el va nomenar primer director de l'esmentada Òpera de Zuric, un càrrec que mantindrà fins a l'any 1976. És aquest any quan Aeschbac her és nomenat director musical de la ciutat d'Es· sen; dos anys després el director suís ocuparà el càrrec de director musical de la ciutat de Lübech. Nombroses actuacions amb la Bayerische Staatsoper, amb l'Orquestra de la Residència de l'Haia, les simfòniques de Bamberg i d'Hambu rg formen part d'una dilatada carrera com a director convidat a la qual cal afegir Ja seva vin· culació des de l'any 1987 com a primer director de l'Orquest ra del Festival Schleswig-Holstein i des de la tempo· rada 1991-92 del Teatre i de la Fil· harmònica d'Essen. Ara Aeschbacher dirigirà l'Orquestra del Vallès en un programa integrat per obres de repertori del catàleg de Borodin, Sibelius, Dvorak i valsos de la dinastia Strauss. M Debut orquestral de Feliu Casull per F. TAVERNA-BECH _ La massificació de l'avantguardisme ......................................................... __........ ....-...- per F. T.-B. .................................................. Feliu templatiu del compositor en la seva personal concepció cosmològica. D'alguna manera diríem que Gasull amb el seu Concert per a orquestra, debuta amb la maduresa d'un bagatge cultivat tot al llarg d'una trajectòria pluridireccional. eneralment, pel que significa d'inconf01misme, d'inèdit en els plantejaments o de trencament amb les h·adicions establertes, serà difícil que l' avantguardisme obtingui el vistiplau del públic multitudinari i, per tant, des d'un punt de vista econòmic, a curt termini no és rendible. Amb tot, sempre hi ha excepcions. Aquest és el cas de l'escola polonesa, que els passats anys seixanta s'imposà al serialisme amb una posició més avançada. Han passat els anys, podem dir que els Lutoslawsky, Penderecki, Baird, etc. continuen suscitant avui un cert rebuig entre el gran públic, però la seva música es ven sense problemes. Serocki constitueix l'últim reclam d'aquesta paradoxa d'un compositor que tenint tots els aspectes de l'avantguardista obté amb la seva música una resposta no direm entusiasta del gran públic, però sí ben positiva. Desconeixem el contingut del seu Concert per a trombó que interpretarà I'OBC. Tanmateix, per altres obres i especialment pel seu famós Requiem podem dir que el llenguatge de Serocki, tot i participant de les connotacions avantguardistes, respira un alè proper a la tradició històrica i a les connotacions del New Age. En tot cas, Serocki és un brillant artesà de l'escriptura instrumental i per aquesta raó resultarà interessant constatar quin és el tractament solístic que aplica al trombó en la seva funció virtuosística. En qualsevol cas, Ja presència de Ricard Casera serà un factor clau per iHustrar-nos sobre les qualitats que té el trombó com a solista. Temporada OBC. Ricard Case· ro, trombó. Dir.: Achim Ficd· Ier. Gasoil, Serocki, Dvorak. L'Auditori. 13 i 14 de desem· bre de 2003 (19 h i 11 h, respectivament). Temporada OBC. Ricard Casero, trombó. Dir.: Achim Fiedler. Gasull, Serocki, Dvorak. L'Auditori. 13 i 14 de desembre de 2003 (19 h i ll h, res· pectivament). G Gas ull D es de l'any 2001l'OBC està duent a terme, per fi, Ja iniciativa d'encarregar anualment produccions simfòniques als compositors catalans. Per ara s'han estrenat les composicions de Josep Soler i Jordi Cervelló. Aquesta temporada es donarà conèixer el tercer encàrrec, el qual s'atorgà a Feliu Gasull, músic ben conegut per la seva trajectòria com a guitarrista i compositor en l'Orquestra de Cambra Teatre Lliure, per les seves col·laboracions amb cantants de la Nova Cançó i, naturalment, també com a creador compromès en el camp de la música que anomenem contemporània o d'avantguarda. El Concert per a orquestra, encàrrec de l'OSC, manifesta ben clarament aquest horitzó multiforme dins del qual es mou Feliu Gasull i de com en la seva música hi ha una veritable voluntat comunicativa. Ben cert, no és una música fàci l d'escoltar, ni d'interpretar; amb tot, ditíem que en la seva innovadora coloració tímbtica i en la brillantor del seu discurs sonor -desenvolupat an1b un equilibrat joc de tensions i reia- xacions-, hi trobem un món sonor francament suggestiu. En definitiva, en aquesta obra, amb una durada d'uns vint minuts, Gasull revela la seva capacitat per imaginar expressives formulacions instrumentals, la seva capacitat per mantenir coherència i, a la vegada, fantasia en la nan:ació sonora que, pa1iint del magma caòtic inicial, evoluciona fins a un final en què els versos de Josep Carner -"La llum ve de l'altura.! la fosca ve del cor:/ Tot clama i res no duraJ tot calla i res no mor"- revelen l'íntim clima con- 230 41 64/ ~m•••--•••;• PRECRÍTICA Mozart i Da Pon te en un fi diagnòstic del comportament humà COM ÉS BEN SABUT, Cosz fan tutte CLOU LA TRILOGIA DE LA COL·LABORACIÓ ENTRE EL LLIBRETISTA LORENZO DA PONTE I MOZART. TRILOGIA QUE VA ESCLATAR EN UN INTERVAL D'ESCASSAMENT QUATRE ANYS: ELS QUE VAN DEL PRIMER DE MAIG DEL 1786 AMB L'ESTRENA DE Le nozze di fígaro I EL 26 DE GENER DE 1790, EN QUÈ ES VA P RESENTAR A VIENA EL TÍTOL QUE ARA ENS OCUPA. A MOZART LI RESTAVEN ESCASSAMENT DOS ANYS DE VIDA. PEL MIG (29 D'OCTUBRE DE 1787) ES VA ESTRENAR Don Giovanni A PRAGA. per J.C.C. ---------···---·--·-···· L 230 a visió panoràmica d'aquests tres títols ens mostra un tot de coherència global bastit damunt d'alguns components comuns ben pregons; tot plegat dóna una imatge força unitària que emergeix per damunt del fet que aquest bloc con stitueix, amb l'afegitó fins a cert punt espuri de La flauta màgica, l'expressió màxima del geni líric de Mozart. I un dels components comuns és la concepció de les relacions amoroses, que arrenca en Le nozze... i es concreta de manera evident en CosL. En la primera d'aquestes obres, el comportament dels personatges femenins, Susana i la comtessa -somoguts pels intents transgressors del comte-, es mou dintre de l'àmbit de l'ortodòxia, amb el triomf de la moral tradicional. Un triomf tanmateix obert i ambigu, perquè ni per a la comtessa ni per a Susana les relacions amb el comte ja no poden ser mai com abans. En Cosi... el concepte convencional de moral s'esquinça de manera definitiva. Al bell mig, ja s'ha més que intuït la ruptura, davant el poder amorós irresistible del protagonista. En tot cas, encara sura, ni que sigui malmès, el referent moral bàsic. Aquest trencament definitiu dels motlles de conducta va convertir Cosi fan tutte en una obra considerada immoral. Gairebé era inevitable. Da Ponte i Mozart, en tot cas, van més enllà de les aparences i furguen en l'inconscient de la conducta dels humans i mostren, especialment en aquesta obra, no el que passa sinó el que és. 1 no cal entrar en diferenciacions conductuals de sexe. "El que passa" és l'ortodòxia; "el que és" pertany a la interioritat individual, aqui tanmateix traslladada al terreny del que passa en una cabriola hàbil i intel·ligentíssima. El final feliç de l'obra, amb la reconciliació de les dues parelles constitueix el colofó ideal dels objectius de compositor i lletrista. En tot cas. és un final obert, menys satisfactori del que aparenta. Da Ponte i Mozart, que en aquesta òpera van col· laborar d'una manera especialment intensa, tradueixen aquesta realitat en un exercici ple de subtileses i de finor, en el qual, sota l'aparença banal, sota la forma d'una divertida i espurnejant comèdia d'embolics, s'endinsen en els mecanismes més subtils del comportament humà. 1 això, que és tan seriós, ens és mostrat sense perdre mai el somriure, com aquell qui no vol; amb la capacitat penetradora d'una pluja fina, que no es nota però que a la fi amara una realitat amarga. Això és propi només dels genis. L a versió que ens arriba, compta amb l'al·licient de la dramatúrgia dc josep Maria Fiotals. Presentada abans a MadJid, va provocar una ce1·ta controvèrsia. No obstant això, no es tracta de quelcom ruptutista o rotundament trencador. La mà de gran home d'escenari de l'actor i dramaturg català ben segur ha dc menar a resultats satisfactoris. Pel que fa al repartiment, la soprano aus triaca Regina Schorg completa a l'escenari liceista l'esmentada trilogia amb el personatge de Fiordeligi, després d'haver incorporat abans Ja comtessa i Donna Anna. Cantant més solvent i segura que no pas carismàtica, tindrà en l'ària '·Corne scoglio" la possibilitat del gran lluïment individualitzat. DOt·abella serà interpretada per Heidi Brunnet; de qui recordem el seu magnífic treball en el paper de Compositor en Ariadne OLI[ Naxos la temporada passada. Cal fer atenció especial a la Despina d'Ofèlia Sala. La cantant valenciana que fins ara al Liceu no ha fet res més que ensenyar les dents de Ja seva cate· goria en realitzacions no principals o en versions de concert, dóna vida a aquest personatge en un moment d'es· pecial relleu de la seva carrera, amb èxits esclatants a la Deutsche Oper dc Berlin (Norina), a Madrid amb Un Requiem alemany de Brahms i del seu debut al Camegie Hall. Manuel Lanza> que va intervenir en Le nozze di Figaro, interpretarà el paper de Guglielmo. el vessant més materialista dc la moneda que completa l'idealista Ferrando (Jeffrey Francis), que té "Un aura amorosa" com a oportunitat d'exhibir-se. Carlos Chausson, un altre cantant d'una gran fiabilila l, serà Alfonso, un personatge secunda· ri en presència però autèntic motor de l'acció. En definitiva, un repartiment d'una absoluta solvència, que serà re· llevat en les quatre últimes de les ni més ni menys quinze representacions que ocuparan el Liceu durant més d'un mes i mig. Relleu que també es produirà en la batuta, ja que Bertrand de Billy la deixarà a mans del jove i ascendent di· rector barceloní Josep Caballé. Ange· la Marambio (Fiordeligli), Marisa Martins (Dorabella), Montserrat Martí (Despina), llya Levoisky (Ferrando), Àngel Òdena (Guglielmo) i David Menéndez (Alfonso) tancaran aquesta altra marató liceística de la temporada actual. Cosl fan tutte de Wolfgang Amadeus Mozart. Llibret: Lorenzo Da Ponte. Regina Schorg. Heidi Bnmner. Ofèlia Sala. Jeffrey Francis. Manuel Lanza. Carlos Cbausson. Direcció musical: Bertrand de Billy. Direcció escènica: Josep Maria Flotats. Producció: Gran Teatre del Liceu-Tea tro Real. Del9 de desembre de 2003 al 30 gener de 2004. o nt ~ de Barcelona ......... ¡.......... ¡.. ¡ i ' I ' I I () ¡ ï . L r··· ;' : ' ········:·. .¡·~ ~ : : : ¡ : : ! . : ,r L......... . ¡¡ ' , BARCEL LA MILLOR BOTIGA EL MÓN. comerç B ..... -- , I per Eduard V. Patsi Música encr eua a 21---+---+--31---+---1--- 41---t--5 1----+-- - 101--- + -11 .____......___ Horitzontals 1. Nadala arcaica. Mi major. 2. Entrades de franc per al Concert de Sant Esteve. 3. Radiotelevisió. Coda i cua consonàntiques. Ho comparteixen Corelli, Coriolano i Couperin. 4. Si en posem un al pessebre, es menjarà les ovelles (del revés). La lletra preferida per Nadal. Bach, Beethoven o Barber. Els tutti sempre acaben igual. S. Lira avocàlica. Amb això va guanyar Massiell'Eurovisió, però va molt bé quan no recordes la Uetra de les nadales. Isaac (Aibéruz) o Jgor (Stravinsky). 6. Ho fan diligentment els alumnes. Beguda palindròmica, consumida en excés als tiberis nadalencs. 7. La part més tenorista i enfadada de Ja lira. Expressió musical amb les cor- des vocals, del revés. Als llençols de la Nadia Boulanger. 8. Mj major. Tornar a jugar al bingo nadalenc o clarinet petitó. 9. La del setembre és setembreta, Ja del desembre, desembreta i aquesta és del juny (del revés). Escoltem la Missa del Gall. 1O. El que queda a la safata dels torrons després de cantar unes nadales i fer unes copetes de cava. Les més nombroses al pessebre. Flabiolaires i Tenoristes Guanyadors al Bingo. 11. Als extrems de les cobles. Lletra sinuosa. Ara canta la nadala amb Ja canalla: Nadal, Nadal, a cantar. a ballar! Verticals 1. Rosa d'ablil, morena de la serra. El que li eaJ al violinista per acompanyar les cançons de Nadal. 2. Toques o cantes el que hi ha a Ja partitura. 3. Un castell de quatre pisos amb cinquanta romans a Ja pinya, cinc al folre, cinc a les manilles i cinquanta més fent d'enxaneta. L'òpera sempre acaba així. Existeix. 4. Ciutat francesa amb un quadre negre al mig (hi va néixer Música encreuada de novembre 2003 (núm. 229) Eduard Lalo). Els extrems d'en Rimski. Mi major. 5. Associació de Trompetistes Coixos. Cal tenir-les ben parades per escoltar tota la música del Nadal. 6. Referents a les dates de final de desembre. 7. Un altre castell tècnicament anomenat un cent de tres. Reina espanyola fent la vertical, de sobrenom, "La Loca". La major. 8. Rei passat per Ja guillotina. Bola de Nadal sense vocals. Ho comparteixen Cirnarosa i Ciciolina. Fa major. 9. Ho fan les campanes i també les trompes de cacera . Amadeus Mozart. So musical o avaluació del primer trimestre. 1O. Ho era el rabadà, perquè la pastoreta era una noia. Música que, malgrat no ser moderna, s'ha posat de moda els darrers anys. I I. Elik Satie. Instrument nadalenc. S_. 44 644 Solucions en el número següent 230 __) 45 645 Intèrprets: Ofèlia Sala,Simón Orfila, José Sempere, Claudia Marchi, Javier Franco i Montserrat Benet. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció: Josep Pons. Segell: Columna M(asica L ' exhumació, encara que fos en foimat de concert, d'un dels referents més destacats del patrimoni operístic català com és La Fallucchiera de Vicenç Cuyàs, ara troba la seva perpetuació en aquest enregistrament en un doble CD, extret en directe de la mateixa versió que es va oferir al Gran Teatre del Liceu. Era quelcom que calia que es produís i aquest és el seu mèrit principal. Que un esforç com el que es va endegar no restés circumscrit a la materialització fugissera d'uns concet·ts i d'un nombre limitat d'cspecta- dors. La resta és pura reiteració del que es va dir quan es va presentar. La distància entre la memòria recent del directe i el CD se supera amb facilitat, ja que les característiques de l'obra. en la seva tan ortodoxa bellesa, ho afavoreixen. La línia melòdica de Cuyàs, tan convencionalment belcantista. d'una volada i imaginació considerables, fa de l'escolta d'aquest material un exercici agraït, malgrat l'absència en la partitura d'un cert nombre d'àries -de fet, només hi ha la que canta Ismailia (Ofèlia Sala). Pel que fa a la interpretació, no es pot afegir res al que es va exposar quan es va oferir en directe al Liceu. Un quadre exceJ.Ient de cantants van treballar amb convicció l'obra i la van servir amb una notable autoritat tot superant l'escull d'unes dificultats importants de la partítura, amb aguts en algun cas imposants. I el mateix pel que fa a cor i orquestra, amb la direcció acurada, ordenada i rigorosa de Josep Pons. Servit amb un llibret en el qual figuren el text en l'original italià i en anglès, hi manquen, incomprei)Jij61ement les biografies dels intèrprets vocals. J.C.C. ~~~ -----------------~~=-~..:.v -.:....:; ll \. Música per a cobla. Volum li Obres de Josep Serra, Joaquim Serra, Agustí Borgunyó i Manuel Oltra. Cobla Sant JordiCiutat de Barcelona. Director: Jordi León. Producció: JCUB, SGAE, TVC/Biau i TVC. L 46 a Cobla Sant Jordi-Ciutat dc Barcelona continua la seva tasca de dedicació particularitzada al concertisme simfònic de gran volada. Consegüentment, això afavoreix bastir un·oot:-. P.us. d!scogràfic fet d'exigènCia! ngot~ del qual ?qu~t enreg¡strament constttuetX una mostra més. Ho.rn hi apleg.a quatre comp~sitors de diverses generaetons que figuren en el selecte grup dels més destacats que han escrit obra simfònica per a cobla. Centrat en aquesta obra tan remarcable en el gran repertori per a cobla que és Impressions camperoles de Joaquim Serra, el CD és compietat per altres com posicions del mateix Joaquim Serra, del seu pare Josep i d'Agustí Borgunyó i Manuel Oltra, tot abastant noranta anys exactes de producció. Obres de referència en interpretacions de referència també, esplèndides, aquest disc és una peça més en el procés de pattimonialització de la gran música simfònica per a cobla en les millors condicions possibles. J.C.C. Singulars Obres de Martínez i Comín, Saderra Puigferrer, Català, Viladesau, Tarridas, Pa ulís, Conrad Saló, Josep Serra, Enric Sans, Gil i Membrada, Botey i Viader. Cobla Ciutat de Terrassa. Direcció: Jaume Vilà. DiscMedi. obla que figura entre les més joves, la Ciutat de Tenassa ha mantingut des del primer moment una concreta voluntat de singularitat, de trenem~ fins a ce1t punt, motlles i camins ja caminats. En aquest sentit, el CD C que ara ha publicat s'inscriu en aquesta línia, en oferir i, per tant, deixar constància d'un aplec d'obres poc conegudes de compositors sí molt coneguts. Fugint de la munió de propostes reiteratives, ben altrament hom s'endinsa en un material que, incomprensiblement, ha quedat arraconat de concerts i ballades malgrat el seu indiscutible encant i interès. La llista d'autors és ben explicita i no cal afegir-hi res més. La singularitat de ser obres poc presents atorga al CD un gran interès i alhora justifica el producte. Sobretot si estan servides per un notable nivell de qualitat interpretativa, com és el cas. J.C.C. MANUEL OLTRA Fantasia & Fttga Variacions característiques per a piano, Dansa trista i Sonata per a violoncel i piano, 9 cançons: de Verdaguer, Sal- vat-Papasseit, Cançoner de Rodrigo de Reïnosa, Garcia Lores, Gera rdo Diego i Pe re Quart. Montserrat Torruella, mezzoprano. Sira Hemandez, piano. M. Martínez del Fresno, violoncel. Segell: Columna Música. / ben cert que a la múcilment ens cansarà en escolsica catalana li manca tar-la. Si més no aquesta és difusió i promoció per una més de les lliçons magisocupar el lloc que mereix dins trals que Manuel O ltra ens '-de'·Ja nostra societat. Escaitransmet amb aquestes obres '' tant les Variacions caractepersonals i de captivadora berístiques per a piano, o bé la llesa. Repeteixo, ben cert que Sonata per a violoncel i piaen altres latituds la música no com també les tres d'Oitra tindria el seu lloc ca~çons pertanyents al cicle dins del panorama cultural... lorquià Gràfico de la PeteneQuant al treball dels intèr· ra, hem de reconèixer en Olprets, cal posar en relleu la setra l'artista creador exigent i va innegable brillantor per d<r enamorat del seu art, i hi afenar noble emoció expressiva gim també que aquesta tria al curs de la música, gust per no significa que la resta del agilitar els jocs dels contrasrepertori que figura en aquest tos i de les coloracions. per· CD no sigui suggestiva. I és què si justa i àgil és la infle· que Oltra, com els grans mesxió emotiva amb la qual tres, és coherent tant a l'hora Montserrat Torroella canta els de formular el seu llenguatge textos poètics, també hem de amb personalitat, com en la dir que Manuel Martínez del d'exposar la seva idea. No cau Fresno es revela com un brien l'artifici ni en el recurs fàllant violoncel-lista, mentre cil d'estar a la moda o al dia, que la pianista Sira Hermínmés enllà d'avantguardismes dez desplega un treball de pai· màl assimilats. Olt ra escriu la mer ordre com a solista i com música seguint els camins d'aa acompanyant. L'emegistTa· quells que cerquen l'esperit ment és d'exce(.Jent qualitat. i la veritat d'un cosmos sonor En definitiva, Columna Mú· que imagina i que equilibra sica amb aquest CD dedicat amb la més alta exigència. I a Manuel Oltra, aporta una és per aquesta raó que en les obra significativa al nostre pa· seves obres trobem aquella trimoni musical. virtut d'un nux vital que difíF. Tavema-Bech Es BAilCELONA (BAilCELONÈS) 3DESEMBRE 18 h Saló de Cent Cor Vivaldi-Petits Cantors de Catalunya. Dir.: Òscar Boada. Concert de Nadal. 6DESEMBRE 18 h Palau Orquestra i Cor de Minsk. El Messies de Handel. (Promoconcert). 7DESEMBRE 21 h Palau Orquestra i Cor dc Minsk. Magnificat, Cantates de Nadal de Bach. (Promoconcert). S DESEMBRE 18,30 b Palau Orquestra i Cor de Minsk. La Creació de Haydn. (Promoconccrt). 9DESEMBRE 20,30 h Liceu Casi fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de Billy. 21 b Palau Carlos Alvarez, baríton. Ana ]barra, soprano. Recital de sarsuela. (Li· rica Privanza). U DESEMBRE 21 h SGAE Solistes de l' O BC (quartet de corda). (AvuiMúsica). 13DESEMBRE 19 h L'Auditori OBC. Ricard Casero, trombó. Dir.: Achim Fiedler. Gasull, Serocki, Dvorak. 20,30 h Liceu Casi fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de Billy. llh L'Auditori OBC. (Segona audició). 18 h Palau OSV. Dir.: Salvador Brotons. Festival de valsos i danses. 18h Casa Elizalde Ana Vega Toscano, piano. Dones co~ositores. M. Martínez, C. Schumann, G. Tailleferre, E. de la Parra, . Rodrigo, E. Chacón, R. García Ascot, E. Romero, M. Escribano, G. Hemandez, M. Manchado, A. Vega. 18,30 h Ateneu Barcelonès Lluís Vallès, piano. Scarlatti, Schumann, Prokófiev, Bach, Mozart, Massià, Scrabin, Granados. (Associació Massià Carbonell). 19 h Auditori Winterthur Cor Vivaldi-Petits Cantors de Catalunya. Magdalena Barrera, arpa. Dir.: Òscar Boada. Dancing Day de Rutter, Wassail d'Edwards, A Ceremony of Carals de Britten. 14DESEMBRE ¡;;¡ ¡¡¡¡¡;¡;- ..._, ....= e ~' iif 230 ....,. ... lS DESEMBRE 21 h Palau Salzburger Hofmusik. Verena Krause, soprano. Dir.: Wolfgang Brunner. Mozart, Martini, Chiesa, Linley, Nardini, Hasse. (Euroconcert) . e 16DESEMBRE 21 h Palau Sílvia Marcovici, violí. Aimo Pagin, piano. Schubert Poulenc, Beethoven. (Palau 100). 17DESEMBRE 20,30 h Liceu Cosl fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de Billy. MACBA Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Oltra, Ramió, Boliart. Blai, Amargós, Moraleda. (AvuiMúsica). Palau Concert de Nadal de la Fundació "la Caixa". El Messies de Hiindel. Monestir de Pedralbes Concert de Nadal de la Fundació Clarós amb Mireia Casas, Anna Feu, Rocío Martinez, )osefine Teixidor, Rosa Mateu, Sandra Pastrana, Ali· na Zap] a tina, Montserrat Torroella, PÓp Ferrer, David Alegret, Joseg Be· net, Jordi Casanovas, Carlos Cosías, scar Martín, Vicenç Esteve, riol Rosés, Manuel Esteve, Enric Martínez, Lluís Sintes i Marc Canturri. Marta Pujol, Manuel Ruiz i Jaume Fabregas, piano. Palau Concert de Nadal de la Fundació "la Caixa". El Messies de Handel. 21 h L'Auditori OBC. Hilary Hahn, violí. Dir.: Jesús López Cobos. Pfitzner, Bruch, Beethoven. 21 h Sta. M. del Mar Orquestra i Cor de l'Est Urals. Valentina Oleinikova, soprano. Dir.: Anton Shoraev. Gloria de Vivaldi. (Concerts a Barcelona). 19 h Palau OSV. Dir.: Matthias Aeschbacher. Dvorak, Sibelius, Borodin, J. Strauss. (Concerts Simfonies al Palau). 19h I:Auditori OBC. (Segona audició). 19,30 h Sta. M. del Mar Orquestra i Cor de l'Est Uials. Valentina Oleinikova, soprano. Dir.: Anton Shoraev. Gloria de Vivaldi. (Concerts a Barcelona). llh L'Auditori OBC. (Tercera audició). 12 h Palau OSV. Dir.: Salvador Brotons. Festival de valsos i danses. 17 h Liceu Cosl fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de Billy. 18 h Palau Or:k!stra Filharmònica Nacional Biel·lorussa. Danses hongareses de Bra s, Danses eslaves de Dvorak. (Promoconcert). t'e ::l. ¡¡¡¡- e; ;r ¡;;¡ S' ê: 21 h lS DESEMBRE 20h 21 b 19DESEMBRE 20h lO DESEMBRE 21DESEMBRE 48 648 25 DESEMBRE 21 h L'Auditori Strauss Festival Orchcstra. Solista vocal, solista de ballet. Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert}. 19h Palau Concert de Sant Esteve de l' Orfeó Català. Petits de l'Orfeó. Cor lnfantiJ. Cor de Noies (amb el mecenatg de Santander Central Hispano). Cor Jove (patrocinat per L'Aliança}. rfeó Català (patrocinat per Fundació Caixa Penedès). Dir.: M. Jo~ Besson, Elisenda Carrasco, Lluis Vilamajó, Esteve Nabona, Josep tia i Casañas. 19 h Auditori Czech Philharmonic Strauss Orchestra. Karla Bytnarova, mezzosoprano. Dir.: Petr Vronsky. Concert de sant Esteve. (Concerts a Barcelona). 27 DESEMBRE 19 h Auditori Orquestra Filharmònica Strauss Austrotxeca. Brigitta Karwautz, soprano. Dir.: Norbert Phafflmeyer. Gala Strauss. (Concerts a Barcelona). 28 DESEMBRE 17 h Liceu Cosi fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de Billy. Liceu Cosi fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de Billy. 18,30 h Auditori Strauss Festival Orchestra. Solista vocal i ballet. Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 21, 30 h Auditori Strauss Festival Orchestra. Solista vocal i ballet. Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 2GENER 20,30 h Liceu Cosl fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de Billy. 4GENER 12 h Palau Strauss Festival Orchestra. Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 18 h Palau Strauss Festival Orchestra. Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 7GENER 20,30 h Liceu Cosi fan tutte de Mozart. Dir.: Bertraod de Billy. 9GENER 21 h Auditori OBC. Gidon Kremer, violf. Dir.: Ernest Martinez Izquierdo. Turina, Mario Ros, Xostakóvitx. 10GENER 18 h Liceu Cosl fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de Billy. 19h Palau 26 DESEMBRE 30 DESEMBRE 20,30 h 1GENER ..... ....., = ..::::;! Orquestra Filharmònica Nacional Biel·lorrussa. Concert per a piano, Peer Gynt (suites 1 i 2) de Grieg. (Promoconcert). 19 h Audítori OBC. (Segona audició). 11GI!NER llh Auditori OBC. (Tercera audició). 12GENER 20,30 h Liceu Peter Grimes de Brillen. Dir.: Josep Pons. 21 h Palau Roby Lakatos & Ensemble. (Palau 100). 21 h Auditori Orquestra del Teatre Mariinski de Sant Petersburg. Dir.: Valeri Gergiev. Wagner, Xostakóvitx. (lbercamera). 13GENER 20,30 b Liceu Cosi fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de BiJiy. 1SGENER 20,30 h Liceu Cosi fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de Billy. 2 1h SGAE Ivet Fon tela, piano. Rodríguez Mancheño, Bosch, Villa-Lobos, Moleiros, Vitier, Lecuona, Fariña. (AvuiMúsica). 16GENER 20,30 h Liceu Peter Grimes de Britten. Dir.: Josep Pons. 17GENER 19 h Palau OSV. AJbrecbt Mayer, oboè. Dir.: Edmon Colomer. Mahler, Strauss, Schnebel. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h Auditori OBC. InJer Dam-Jensen, soprano. Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. Berio, Mah er. 20,30 h Liceu Cosl fan tutte de Mozart. Dir.: Josep Caballé. llh Auditori OBC. (Segona audició). 17 h Liceu Recital Violeta Urmana, mezzosoprano. Jan Philip Schulze, piano. Wolf, Wagner, Polulenc, Strauss. 20,30 h Liceu Peter Grimes de Britten. Dir.: Josep Pons. 21 h Palau Teresa Berganza, mezzosoprano. Octeto de Violonchelos. Dir.: Elías Arizcuren. Albéniz, Granados, Guridi, Falla. (Palau 100). 20,30 h Liceu Peter Grimes de Brillen. Dir.: Josep Pons. 18 GENER 19GENER 20GENER a ...., =' ¡;j. 230 .. ..... ,.... :::s. "' a !a. et ....Q :f .... 49 649 AGULLANA (ALT EMPORDÀ) 20 DESEMBRE 2 1,30 h Teatre Cor Vivaldi-Petits Cantors de Catalunya. Dir.: Òscar Boada. Concert de Nadal. Paper de Música Orquestra Simfònica Europea Mediterrània. Oriol Romaaú, clarinet. Dir.: Cristian Florea. Schubert, Mozart. Església Cor Vivaldi-Petits Cantors de Catalunya. Magdalena Barrera, arpa. Dir.: Òscar Boada. Dancing Day de Rutter, Wassail d'Edwards, A Ceremony of Carols de Britlen. CAPELLADES (ANOIA) 20 DESEMBRE 2 1 h RIALP (PALLARS) 27 DESEMBRE 22 h TERRASSA (VALLÈS OCCIDENTAL) 11 DESEMBRE 21 h Centre Cul tural Children of Israel Mass Choir. Gospel i espirituals negres. (fundació Caixa Terrassa). 24GENER 21 h Centre Cultural Ballet de l'Òpera de Niça. (Fundació Caixa Terrassa). 29GENER 21 h Centre Cultural Carmina Burana d'Orff (versió original per a cor, 3 solistes, 6 percussionistes i 2 pianistes). (Fundació Caixa Terrassa). 230 catalunya música 1revista musical catalana CATALUNYA MUSICA/ REVISTA MUSICAL CATALANA CI Sant Fanceac de Paulu, 2 • 08003 Barcelona Butlleta de domiciliació bancària Senyors, els agrairé que amb còrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà el Consorci del Palau de la Música Catalana, pel pago· ment de lo meva subscripció a "Catalunya Música/Revista Musical Catalana". Titular compte: Signatuza: Banc/Caixa:. Agència: Adreço agència:.. Codi postal i població: - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - (cal omplir Ics dades correctament) Butlleta de subscripció Nom i cognoms del subscriptor: Adreça:. Telèfon: .....__ -·--·· Codi postnl i població: - · - - - - Professió: . .• ----~--·---··-·-----------··-·----·- Desitjo subscriure'm a partir del número: -----· - - - - - - - - ___ .• . - - - - - - · - : Amb la quota anual de 25,24 euros. Faré efectiu l'import mitjançant domiciliació baOCllria (o bé taló bancari adjunt, a favor dc •Catalunya Música/Re· : vista Musical Catalana"). Per subscripcions o l'estranger, consulteu el preu. : so 650 Les sevu dades seran ineorporades al$ fitxeJ$ del Grup Palau dc la Música (Orfeó Catali, Funct.cl6 Orfeó Catall·Pal•u de I• Músic:a i Consorci del Palau de 11 Mú.üc:a Catal~- : seu •I c:arrer de Sane Francesc dc Paula, 2, dc Ran:dooa, CP 08003, per fer·ae la ¡ad6 JICIK'ral, i en aquosbo adreça poc exercir tots els drets d'accés, redlllc:aci6, can· 1 cef·locl6 i oposició. 1 n1), llllb 1 ~---------------------------------------------- ----- - ----- ---- -- ------------ -------------- ----- - J e ó ... I I La construcció del segle XXI, la nostra empresa. Construir és crear on no hi ha res i, també, modelar una realitat per mJIIorar-la. Construir implica coneixement experiènda, repte, il-lusió i voluntat Aquests són els principis que han guiat la trajectòria de FCC des de l'estiu de l'any I 900 i que avui, vigents i irrenunciables, l'impulsen a treballar amb el conjunt de la nostra societat en la construcció del segle XXI.