Revista Musical Catalana. Núm. 231 Gener 2004
Editorial: Començar pels fonaments / PANORAMA En el centenari del naixement del compositor Aram Khatxaturian. Domènec González de la Rubia / El Parc de la Música de Roma. Eduardo Notrica / 30è aniversari de la Coral Càrmina. Izaskum Argemí / Tangents: Donar-hi vida. Jordi Maluquer / Important oferta de simfonisme per a cobla en el cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau. RRMC / Claudio Arrau, professor i amic (i II) / Crítiques. Lluís Trullén, Francesc Taverna-Bech, Robert Benito, Jordi Salazar i Albert Suñé / TEMA Apel·les Mestres. Un modernista renaixentista / La bellesa de les petites coses. Jaume Carbonell i Guberna / La música en un artista complet. Manel Cabero i Pueyo / MUSICALIA Lluís Pasqual. Dramatúrgia operística per devoció. Robert Benito / Roby Lakatos, Gidon Kremer, José Serebrier, Oliver von Dohnányi, Teresa Berganza, Albrecht Mayer, Inger Dam-Jensen. Lluís Trullén / Luciano Berio, Mario Ros. Francesc Taverna-Bech / Peter Grimes, el gran monument operístic de Britten. Jaume Comellas / Música encreuada. Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / LLIBRES / DISCOS / CONCERTS
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
el· les Mestres, recordat <O CD ~ e: CD "CD Reservada paro los ~randes ocasiones, esta copo esculpida en cristal vienés es di~no depositorio de uno de nuestros covos mó.s eHdusivos. s u nombre, Reservo Real, se debe a lo visita de SS .MM. los Reyes de Bspofio o los covos ueiHenet, eltg de octubre de 1987. Bse dlo., este eHcepcional cuvée fue serv ido por primera vez con todos los honores. Copa Orient Express del siglo XX ~ ~ ~~a; Jflnii'~lWJ!f( Co le oción Gloria Ferrer. e o; .."'"' ¡:!) fo aun a musica ~~oaJt vis a usica ca a ana •• •• •• • •• • •• --------------------------------------------------------------------------------------------• Començar pels fonaments EDITORIAL Consell Editorial: Fèlix Millet Qhésident), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Eugeni Cabanes, Josep Caminal, Salvador "Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa $toret, Joan Mata bosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner, Ramon Pla i Jordi Rueda. Consell de Direcció: Pere Artís (editor), Pere Burés (coordinació amb Catalunya Música), Jaume meUas (direcció periodística) i Lluís MiUet (direcció musical) PANORAMA En el centenari del naixement del compositor Aram Khatxaturian per Domènec Gonzñlez de la Rubia El Parc de la Música de Roma per Ettunrdo Notricn 30è aniversari de la Coral Càrmina per lzaskum Argemf Tangents: Donar-hi vida per jordi Maluquer Important oferta de simfonisme per a cobla en el cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau per RRMC Aram Khatxatrtriau Claudio Arrau, professor i amic (i 11) per joan Moll i Marquès Disseny: Ferran Sendra Crítiques per L/rtfs Trullén, Robert Benito, Frmrcesc Tavemn-Beclr, jordi SnlaZIIr i Albert Suñé Secretaria de Redacció: Teresa Martínez Publicitat: Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, lr 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona Apel·les Mestres. Un modernista renaixentista TEMA La bellesa de les petites coses per jaume Cnrbom/1 i Gubema Preimpressió: Ormograf, S.A. Impressió: Agpograf, S.A. Distribució: Distribarna, S.A. Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 ., .. ..e: "' .," ~ ~ ~ Col·laboren en aquest número: La música en un artista complet per Manel Cabera i per Robert Be11ito Roby Lakatos, Gidon Kremer, José Serebrier, Oliver von Dohnanyi, Teresa Berganza, Albrecht Mayer, Inger Dam-Jensen per Lluis Trullén A W O lllaluya mísirtiJ'tllista masiral tatalaaa l www palaumus ica .org A/ e: revMa@palaumusica.org articles public<lts n ''Catalunya Música I Revis ta uslcal Catalann" expressen només l'opinió dels Rus autors. ''Catalunya Mús ica/Rcvist.l Musical Catalana• no mantindrà correspondència amb els autors d 'originals no enc.1rregats i enviats espontàniament n 1.1 Redacció. C de les reproduccions autorltzndes, VECAP, Barcelona 2004. Roby lnkatos (foto: I<.:Jssknra/ DG. Amb l'autorització de Deutsche C rammophon). Lluís Pasqual. Dramatúrgia operística per devoció MUSICALIA IZASKUM ARGEMI, ROBERT BENlTO, MANEL CABERO I PUEYO, JAUME ~NELL I GUBERNA, CESC, JAUME XIMELLAS, DOM~NEC GONZALEZ DE LA ~.JORDI MALUQUER, JOAN MOLL I ~U~, EDUARDO NOTRJCA, EDUARD MPATSI, JORDI SALAZAR, ALBERT SUÑÉ, FRANCESC TAVERNA-BECH I LLU(S TRULLÉN. Sant Francesc de Paula, 2 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 00 Fax: 93 295 7210 Pul!lj O Uuís Pasqual A W Luciano Berio, Mario Ros per F. Tnverna-Bech Peter Grimes, el gran monument operístic de Britten per f. Comellas Música encreuada per Eduard V. Patsi ··----------------------·------··-···-··············----··--------·----·----··--···--------·-------------------------·--·-··-·····--··············· SCHERZANDO LLIBRES DISCOS CONCERTS • perCesc o •• 3 • e • • • i Dansa al Palau • Cobla,Cor • VI TEMPORADA 2004 [ concert núm. [I concert núm. 4 1 24.01.2004, 19 hores 06.03.2004, 19 hores COBLA SANT JORDI-CIUTAT DE BARCELONA CORAL POLIFONICA DE PUIG-REIG FLORENCI PUIG, tenor JOSEP M. CONANG LA. piano RAMON NOGUERA, director Aplec de cobles barcelonines en commemoració dels seus aniversaris COBLA LA PRINCIPAL DEL LLOBREGAT (7 Sè aniversari) COBLA MEDITERRÀNIA (25è aniversari) COBLA SANT JORDI-CIUTAT DE BARCELONA (20è aniversari) JORDI LEÓN, director ANTONI ROS MARBA, director convidat Cançons de Joan Manuel Serrat Sirventesos bergada ns (per a cor i cobla) de Joan Uurs Moraleda Obres de: Josep Serra, Solà, Oltra i Ros Marbà kncert núm. la Maledicció del Comte Arnau d'Eduard Toldrà Consolamentum de Manuel Oltra (estrena) El timbal del Bruc de Josep M.Vilà i Gandol Obres de: León, Bernat, Ruera i Joaquim Serra 2 21.02.2004, 19 hores COBLA LA PRINCIPAL DE LA BISBAL PEP GOMEZ, mim FRANCESC CASSÚ, director concert núm. 5 27.03.2004, 19 hores COBLA SANT JORDI-CIUTAT DE BARCELONA ANNA COMELLA$, violoncel XAVIER PUIG, director Sardanes de l'escola clàssica empordanesa: Garreta, Paulls, Juncà i altres Premis Céret-Banyoles: le circ des étoiles de Joan Josep Blay la rosa dels vents de Joan Llufs Moraleda Akelarre de Francesc Cassú Clàssics i contemporanis, grans mestres del concertisme per a cobla Obres de: Toldrà, Enric Casals, Pagés, Guzman (estrena), Homs i Ferrer Oconcert núm. 3 concert núm. 6 ·.:.;_;::;.__ _ _ __ j 28.02.2004, 19 hores 17.04.2004, 19 hores CORAL SANT JORDI EMILI BRUGALLA i JOSEP M.ALMIRON, piano LLUrs VILA i CASAÑAS, BALLETS DE CATALUNYA ESBART SABADELL DANSAIRE ESBART CATALA DE DANSAIRES Cançons populars catalanes d'Oitra, Josep Vila, Taltabull i Brudieu i els valsos amorosos de Johannes Brahms (versió catalana) SOè Aniversari de Ballets de Catalunya Espectacle de Dansa Catalana Localitats: de 6 a 15 € Organitza I patrocina: Venda de localltals: a partir del14 de gener de 2004 Informació I venda: Palau de la Música Catalana Tell: 93 295 72 00 * IUND•CIO ORFEO CATALÀ PALAU DE LA MÚSICA II1TII Generalitat de calalunya llWI DepaJtament de Cultura c.ntre do Promoció de lo CUitu,. Popular I 11-adlclonol Catalana \JA \JA l desplegament de la Llei de qualitat redueix significativament i esfereïdorament les hores de música a l'ensenyament obligatori. Els mestres i professors/res de música de les escoles i instituts de Catalunya, convocats per l'Associació d'Ensenyants de Música de Catalunya (AEMCAT), i davant la imminent aprovació del projecte de desplegament de l'anomenada Llei de qualitat de l'educació (LOCE), volem manifestar a la ciutadania la nostra preocupació i re_buig al contingut d'aquesta Llei pel que fa a l'educació musical, en la mesura que suposa una davallada en la qualitat dels continguts i, sobretot, en la quantitat d'hores de docència en aquesta àrea del coneixement" . Així comença el Manifest en Defensa de l'Educació Musical que darrerament l'AEMCAT ha adreçat als es taments interessats i a l'opinió pública en general. Remetem els lectors a la pàgina d'Internet www.xtec.es/entitats/aemcat per conèixer el contingut íntegre del manifest i les concrecions que aporta. Per la nostra part, ens limitarem a un comentari genèric, que parteix d'una obvietat, malauradament potser massa sovint oblidada: la necessitat de redreçar una situació desfavorable des dels seus fonaments, és a dir, des dels primers estadis de formació de les persones. En una època de recessió generalitzada de la vida musical, per causes molt diverses, només si el consum de la música, també en les seves parcel-les aparentment menys assequibles, és considerat com una necessitat pels estaments més diversos de la nostra societat, i no pas com un reducte elitista reservat a uns quants fanàtics, es podran crear les condicions adients per intentar donar la volta a situacions reals, com l'envelliment dels públics habituals dels concerts de música clàssica o el predomini quasi absolut en les seccions musicals d'alguns mitjans de comunicació de les referències a gèneres "populars" en sentit ampli. Aquests poden ser objecte de profundes anàlisis d'ordre sociològic, formen part també del nostre entramat cultural i estan sovint lligats a poderoses estratègies comercials, però no haurien d'entrar en contradicció, per principi, amb les arrels del llegat musical de la gran tradició de la nostra cultura occidental, d'un pòsit qualitatiu transcendent i innegable. Per recuperar aquest terreny perdut, no hi ha res millor, evidentment, que una adequada i generosa formació en els primers estadis de l'ensenyament general. Si passem de la formació general a la formació especiali tzada, també voldríem considerar la necessitat de prestar una atenció i protecció més generosa als centres de formació de grau mitjà que, en definitiva, constitueixen la base necessària per a l'eficàcia dels centres més selectius i llampants d'ensenyament superior (vegeu l'editorial del número anterior de la nostra Revista). D'altra banda, cal remarcar una paradoxa, que ens fa sentir relativament optimistes: mentre el públic jove cada dia és més absent dels concerts de música clàssica, en canvi cada dia són més els joves que, en un context progressivament difícil i competitiu, aposten per lliurar-se de ple a una vocació musical amb vista a una futuTa professionalització. I molt sovint ho fan amb una dedicació i una competència - i hi assoleixen un nivell- que representa un progrés evident respecte de situacions passades. Començar els fonaments -_, :! ~ a !:::::!. il 231 s r /"\. 1~ u J\. /"\. lVJ /"\. En el centenari del naixement del compositor Aram Khatxaturian N'HI HA QUE HAN VOLGUT FER-NOS CREURE QUE LA HISTÒRIA DE LA MÚSICA DEL SEGLE XX HA ESTAT PROTAGONITZADA PER LES AVANTGUARDES. DEs o' AQUEST PUNT DE VISTA, SCHONBERG l ELS SEUS ACÒLITS HAURIEN ESTAT ELS CATALITZADORS DE TOTA UNA SÈRIE D'INNOVACIONS ESTÈTIQUES SENSE LES QUALS SERIA IMPOSSIBLE EXPLICAR-SE LA MÚSICA ACTUAL. ÉS A DIR, HAURIA ESTAT LA INNOVACIÓ I EL TRENCAMENT DEL LLENGUATGE TRADICIONAL EL QUE HAURIA FET POSSIBLE QUE LA MÚSICA TINGUÉS UN DESPLEGAMENT TAN PORTENTÓS. aturalment, hom pot pensar el que vulgui, i tot aquest plantejament ens semblaria perfecte si realment hagués estat això el que va passar, però malauradament per als hlstoriadors poc escrupulosos, la realitat és que el segle xx ens ha deixat un grapat de desconegudes obres mestres inintel· ligibles per a la majoria i moltes meravelloses partitures escrites segons els principis de l' harmonia tonal. Per a molts el primer tipus d'obres es corresponen per dret propi amb el segle xx, mentre que les segones serien afegits anacrònics escrits, diguem-ne casualment, en aquest segle. D'altres pensem que la música d'una època determinada no es data per la seva estètica, sinó pel moment en què va ser escrita, el qual, es vulgui o no, ja s'interrelaciona amb els diversos estils vigents. No existeixen, doncs, músiques més o menys modernes en un mateix moment històric -això és del tot impossible-, sinó simplement músiques distintes. També la valoració clÍtica ha variat amb el temps i és per això que avui dia autors com Xostakóvitx, Prokófiev, Pocci ni, Korngold o Khatxaturian, per exemple, ens semblen actuals, mentre que d'altres d'estils més especulatius els trobem massa inserits en el seu moment històric i per això mateix antiquats. Perquè no hem d'o- N 6 büdar que com més relació amb els últims procediments tècnics té una determinada obra artística, més ràpidament serà superada per la història. D'un dels autors abans esmentats, del caucàsic Aram K.hatxatutian, parlarem ara. Aquest compositor va néixer el 6 de juny de 1903 a la localitat georgiana de Tibüsi, en el si d'una modesta familia nombrosa d'origen armeni. Malgrat que va començar els seus estudis de piano als vuit anys, no va ser fins al 1922, després d'un llarg període d'estudi autodidàctic, que va ingressar a l'Escola de Música Gnessin com a alumne de violoncel. Una vegada acabats els seus estudis d'instrument, va ser acceptat en les classes de composició de Miaskovski, on es va graduar el 1934, quan ja havia estrenat obres com el Trio per a piano, violí i clarinet (1932) i una Suite de danses ( 1933) LA SEVA OBRA VA SER BEN VALORADA PER LES AUTORITATS SOVIÈTIQUES. per a orquestra que ja deixava allí rar el seu interès per reflectir mili calment els ritmes de Ja seva pàtria En efecte, Khatxaturian sempre 11 considerar la importància del folkb re i la inclusió dels trets caractem tics de les melodies i els ritmes delis cultures de Geòrgia, Armènia o l'lll bekistan. De fet, tot al llarg de la~ va vida va ser considerat oficialme11 un compositor localista, ideal com¡ representant de la política integra. cionista duta a terme per un Stalit també georgià, que segurament gm: dia escoltant els treballs del seu pa& A més, al públic l'encantava aquf!. ta feliç barreja entre l'orquestrar. postromàntica i una nova visió d! l'harmonia tonal, brillant i, per Dh' ments, genials. Ul'ant la dictadura estalt nis ta, la seva música 'l ser molt valorada gràcie< a la seva fidelitat a l'idea· 1i del "realisme socjalista", una esk tica al servei de la ideologia quer~ namentava una mentalitat de ceg¡ confiança en el partit expressada e: un estil denominat "romanticisme !t' volucionari". Evidentment, les avanl· guardes e ren considerades un pro ducte de la degradació burgesa (c. això van coincidir nazis i bolxevics i, per tant, combatudes aferrissa& ment. Davant aquest panorama Khatxatutian va inten~ de la milkt manera que va saber, deixar contelltes les autoritats i alhora escriure!! música que realment desitjava. Pe~ eren temps difícils. El 1948 el C~ mitè Central que presidia Zhdano1 va publicar la Resolució en la qu~ s'atacava de formalistes i antipopu· lars tot un seguit de compositors, ro tre els quals hi havia Xostakóvitt Prokófiev, Khatxaturian, Kabalevs· ki, Shebalin, Miaskovski i Popov. Pa· radoxalment, alguns d'aquests artis· tes ja havien estat guardonats cow Artistes del Poble. El mateix Khat· D • p.'.; .. Després, els seus best sellers: la " ~ • ...-"' sa del sabre" de Gayaneh, l'adagio d'<<Spartacus i Frigia» del ballet Spartacus i el vals de Masquerade es van fer coneguts per a una minoria. A part d'això, poca cosa més. EI 1962 aquesta situació podria haver canviat definitivament, ja que el segell Decca el va convidar a Londres per enregistrar les suites dels ballets Gayaneh i Spartacus, i la Segona Simfonia, però els resultats no van ser els esperats. Les vendes van ser ridícules i, en plena dècada d'optimisme avantguardista, les seves obres, respectuoses amb la tonalitat i Ja melodia, van ser rebutjades sense cap objectivitat. 1a al!J rmusj. pàtria tpre ll foll& lC te~ s deia o l'U¡ e laS& almea lcom1 Jtegn. Stalir. ntgatJpai¡i aquesstraci isiód: 'erlll(> estai} 5ica v1 gràcie! l'ide& 1a estè· :}uef& le ceg¡ ;ada e: 51Ile~ : avanl· m pro !58 (et xevics issadaJrama I roilkt :ontw jureb a. Per( el Oi 1dan01 la qual :ipopu- Jrs,en- (ÓVitX. aalevs· IOV. (la. s artis· ts cott : Khat· xaturian aconseguí el Premi Stalin pel Concert per a violí, el ballet Gayaneh i la Simfonia núm. 2. Com a president de la Unió de Compositors Soviètics, va prendre la paraula en els debats que es van celebrar a Moscou entre els dies 17 i 26 de febrer de 1948 per deliberar sobre la Resolució proclamada pel Comitè. Encara avui costa de creure que algunes de les seves afirmacions fossin pronunciades per ell. Aixi, davant les acusacions de formalista que se li van fet¡ va declarar que: "Veig dues cau- ses de les meves equivocacions. La primera és l'entusiasme per la perfecció tècnica(... ). Així, fascinat per la tècnica abstracta, vaig arribar al formalisme. L'altra errada va ser perdre el contacte amb les arrels nacionals ( .. .). Recentment, m'he allunyat cada vegada més de les meves cançons armènies nadiues: he volgut ser un cosmopolita(... ). No vaig poder evitar que les errades en la composició i la simpatia pels procediments formalistes es reflectissin en la meva actuació en el si de la junta Directiva, la qual es va convertir en un planter de formalistes (... ). Com a president d'aquesta junta Directiva vaig tenir moltes oportunitats per iniciar i dirigir la lluita contra aquestes tendències musicals: però no vaig fer res. Vaig resultar un mal dirigent... ". CeLtament, Khatxaturian va ser un mal president de la Unió de Compositors i per això no va exercir com a censor de les obres dels seus coJ.Ie- gues. És del tot segur que aquesta ineficàcia com a dirigent va ser premeditada. E n aquells anys, la vida a l'URSS es va convertir en una veritable lluita per l'existència i per això els compositors, i en general tots els artistes, van haver de fer certes concessions. Així, després de la seva declaració autoinculpatòria, Khatxaturian va intentar obtenir l'aprovació del Politburó amb una Oda a la memòria de Lenin (1948) i amb les bandes sonores de les pel·lícules Missió secreta, La batalla d'Stalingrad ( 1949) i del documental Lenin (1949). Mentrestant, la seva música, que sempre havia estat molt estimada pel públic soviètic, era poc coneguda a Occident. El Trio per a piano, violí i clarinet es va estrenar a Paris al principi dels anys trenta gràcies a la mediació de Prokófiev, però poc temps després ja ningú no el recordava. L A INCLUSIÓ DE L'adagio DE Gayaneh A 2001: una odissea de l'espai VA REVALORAR LA SEVA MÚSICA EN LA DÈCADA DELS SETANTA. om tants d 'altres, Khatxaturian va ser considerat pels apòstols de la modernitat com una figura del passat, oportunista i mediocre. Però la vida dóna moltes voltes i, ves per on. a Ja dècada dels setanta la seva música es va fer famosa gràcies a la inclusió de l'adagio de Gayaneh en la magistral 200 I: una odissea de l'espai d'Stanley Kubrick (per cert, fa poc aquesta obra també va ser utilitzada per Spielberg per ambientar certes escenes del llargmetratge Minority Report). 'fam bé es va incloure l'adagio d'Spartacus en la banda sonora d'una sèrie televisiva anomenada La línia Onieguin. Ara que celebrem el centenari del seu naixement, podem afirmar que la seva obra, que inclou títols com el Concert per a piano i orquestra en Reb major, la Rapsòdia i els Concerts en Re menor i Do major per a violí i orquestra, el Concert per a violoncel i orquestra i tres Simfonies, és admirada universalment. Per això la UNESCO va considerar el 2003 com l'Any Internacional Khatxaturian. A Rússia, les celebracions han estat nombroses, tot destacant-hi l'homenatge que Uva fer el Teatre Bolshoi. Per desgràcia, a la resta d'Europa, la data va passar sense pena ni glòria. Malgrat això, res no impedirà que els seus ballets siguin considerats com una de les més personals aportacions al gènere escrites durant el segle xx. També eJs pianistes li estaran eternament agraïts per la seva obra pedagògica, una de les més importants de la modernitat, i això, a pesar d'estar plenament inscrita en la tona li ta t. C ;ol ~ .!; .... a el:' ¡¡· 231 7 El Parc de la Música de Rom.a Un nou i imponent complex musical de Renzo Piano AMB LA I NAUGURACIÓ LA DARRERIA DE L'ANY 2002 DE LA SALA SANTA CECILIA, EL RECINTE MÉS GRAN DEL COMPLEX PARCO DELLA MuSICA, VA QUEDAR SALDAT UN ANTIC DEUTE DE LA CIUTAT DE ROMA AMB ELS SEUS HABITANTS. L ' "Auditorium" (com en diuen normalment) és una presència urbana complexa, rica i intensa que ha donat a Roma la "ci utat de la música" que es mereixia. El conjunt de l'obra va ser ideada i realitzada pel genovès Renzo Piano, un aJ·quitecte que posseeix el talent distintiu de dur el mar allà on va. Efectivament, tant les produccions a la seva Gènova nadiua (remodelació del po1t), com al Japó, França o els edificis de la imponent Potzdamerplatz berlinesa confirmen l'estil nàutic de l'artista, amb l'ús de materials càlids (totxo i especialment la fusta) i línies corbes. La referència a imatges suggerents de veles inflades d'una nau o del ventre d'una imaginàtia balena pertanyen a un univers més subjectiu, per al gust d'aquest observador. E 8 I Parco della Musica. Piano delineà el Parca delia Musica a Roma com un comp lex multifuncional dedicat exclusivament a la música, d'acord amb les necessitats espacials del segle XXI. En la inauguració, l'alegria dels romans va ser visible davant Ja bellesa de l'última i més imponent de les sales. El president de 1a Comissió Europea, Romana Prodi, molt a to amb la seva perspectiva continental, va comentar aquell dia: "A Europa, en la música érem vergonyosament al darrer lloc, però ara tenim el complex més bell del continent." Amb una opinió més polititzada, el president de la República, Cario Azeglio Ciampi, afegí que "és una realització bellíssima que fa honor a l'Administració que l'ha feta possible i a Itàlia sencera". A la vora del Tevere i allunyat del centre geogt·àfic de la ciutat, el "Parca" permet acollir un gt·an flux de públic i alhora ocupar un espai que durant molt de temps va suposar una fractw-a artificial a la ciutat de Roma, entre una àrea de desenvolupament urbà poblat i una altra zona en complet estat d'abandó. EL PARCO DELLA M u siCA PERMET ACOLLIR UN GRAN FLUX " DE P UBLIC. L es tres sales. Cada espa ha estat concebut com un instrument musical, amb una especificitat arqui· tectònica i funcional particular. La Sala Santa Cecilia, arno 2.800 butaques, està reservada per a concerts simfònics, grans or· questres i cors, amb un escenari central d'una configw-ació modi· fica ble i que té una visibilitat i una qualitat de so òptimes. Ernmira· llant-se en la Philharmonie de Ber· lín i com tota gran sala de con· certs actual, permet que el públic envolti l'orquestra, tot aconse· guint una comunicació més ínti· ma i efectiva alhora que s'obte una més gran capacitat de públic. La Sala Sinopoli, amb 1.200 butaques, té una flexibilitat espe· cia!, en permetre l'adaptació de l'escenari i de les butaques a les necessitats i la naturalesa de l'es· pectacle. Això fa possible jugar amb la reverberació del tena, acollir-hi una gran orquestra, balla· rins o concerts de música con· temporània. Finalment, la sala de 700 !oca· litats és similar a la configuració d'un teatre tradicional, amb un fossat per a l'orquestra -si cal-i Dues imatges de l'espectacular edifici de Remo Piano, el Parca del/a MusiCil de Roma x Premi de música Ciutat de Manresa PIANO I MÚSICA DE CAMBRA del 13 al 15 de febrer de 2004 PIANO: espa: :>muc ., amb uqui· ular. amb ada msor· TV :;enari modi· tÍUllil unira· .e Ber· ~con· Júblk onse· s ínli· ;'obté oúblic. 1.200 espe· ;ió de ; a les e l'es· jugar L, acoballa· . con· Joca· tració Jb un cal--i nale di Santa Cecília, per bé que una estructura adaptable. Les diocupant espais diferents. Entre mensions de Ja llotja també són modificables, en permetre Ja roambdues institucions encara hi ha molt de camí per fer i és en aquest tació de les parets laterals i superior, per la qual cosa l'espai recamí que es veurà la possible convivència entre les dues societats sulta especialment adient per a que tenen interessos, suports i ficoncerts de cambra, òperes semimuntades i teatre. nançaments molt diversos. Els seus objectius semb len cam ins La genialitat i la inventiva de Renzo Piano ideà un focus urbà que es bifurquen: Musica per Roma s'ocupa especialment de l'adentre les tres sales, tot donant lloc a un quart espai a l'aire lliure. ministració de l'esh·uctura, lloAquest am fiteatre grec per a guer dels espais a tercers i la coproducció d 'a lguns cicles mo lt 3.000 espectadors està situat, a més, al costat d'unes ruïnes arespecífics. El lloguer de les sales per a funcions de queològiques romúsica lleugera manes descoberper a esdeveo ~ ~ Ja durant tes niments empreL'EQUIPAMENT construcció de l'obra. Les ru'ines sarials ja ha geINCLOU UN ESPAI A nerat perplexitat van ser no noL'AIRE LLIURE EN FORi les prime res més resguardaMA D'AMFITEATRE des, sinó incloses veus discordants GREC CAPAÇ D' ACOdavant de tants en el projecte general arquitectòbons auguris. LLIR 3.000 PERSONES. D'altra banda, nic, fet que va ~ ~ obligar a polèl ' Accademia mics canvis resolts Santa Cecilia, conduïda pel polifacètic compositor eficaçment per la mà del mestre genovès. En resum, cada esLuciano Berio, manté la seva pai de l"'Auditorium" -sigui injerarquitzada i conservadora imatge i fent eJ que sempre ha fet: tern o extern- ha estat concebut en funció de la música i per a la una temporada simfònica amb els seus orquestra i cor, a més música. de la temporada de música de a gestió. El Parca delia cambra (potser el cicle més interessant, atesa la llibertat per Musica és gestionat per una societat creada exescollir repertoTis i intèrprets pressament per l'Ajuntamenys lligats a la tradició i més ment de Roma anomenada Musia les tendències actuals dels ca per Roma, que interactua amb recorreguts musicals) i el seu cila tradicional Accademia Naziocle de conferències. L Categoria A: Fins a 25 anys Categoria 8: Fins a 16 anys MÚSICA DE CAMBRA: Categoria A: La mitjana d'edat de lots els components no serà superior o 2 8 onys Categoria 8: La mitjana d'edat de tols els components no serà superior o 20 onys (Les edats esmentades s 'eslobliron omb referència ol dio 1 de febrer de 2004) INSCRIPCIONS: On fine: www.conservatori-manresa.org Dota límit: 5 de febrer de 2004 Organitza: Conservatori Municipal de Mllsica de Manresa Carrer Ignasi Balcells, 12-1 4 08240 Manresa Tel. : 938720088 I Fax: 938726629 E-mall: a8038594@centres.xtec.es www.conservatorl-manresa.org . E fecsa endesa ~ IIIUTUA INTERCOIIIARCAL ~ caixa Manresa Hñ Ajuntament 1!t!f deM1111\'51 9 30è aniversari de la Coral Càrm.ina En la crui1la d'una nova etapa històrica FA TRENTA ANYS QUE LA CORAL CÀRMINA ENTRÀ A FORMAR PART DEL MÓN CORAL CATALÀ. UNA TRAJECTÒRIA o' ALGUNS SEGLES HA CONSOLIDAT EL CANT CORAL, TOT CONVERTINT CATALUNYA EN UN DELS PUNTS NEURÀLGICS, IRRADIADORS o' AQUESTA CATEGORIA MUSICAL, QUE FORMA PART DE L'ESPERIT POPULAR DEL NOSTRE TERRITORI. AMB MOTIU DEL SEU TRENTÈ ANIVERSARI, EL COR CÀRMINA, JUNTAMENT AMB L'ORQUESTRA NACIONAL DE CAMBRA o' ANDORRA, ACTUÀ EL PASSAT DIA 27 DE NOVEMBRE A L'ESCENARI D'UN DELS ESPAIS, MUSICALMENT, MÉS EMBLEMÀTICS DE LA CIUTAT: EL PALAU DE LA MúSICA CATALANA. tuit de la iniciativa de Jordi Casas, l'any 1972 es fundà la Coral Càrmina, al barri de Sant Gervasi de la Ciutat Comtal. Era un nou projecte que aviat esdevingué un dels referents de l'àmbit coral, tant a escala catalana com dels circuits nacionals. El seu repertori, que es desmarcava de les tendències establertes a l'època, i també altres elements visuals -com el fet d'actuar sense uniforme- van convertir aquest cor, integrat bàsicament per gent jove i amb un alt nivell vocal i musical, en un fenomen revolucionari que no va h·igar a consolidar-se. Diversos directors n'han estat al capdavant. L'any 1980 va ser Josep Pons qui va continuar el projecte endegat pel seu fundador. Posteriorment, Francesc Guillén, Josep Vila, Alfred Cañamero i Montsenat Ríos van donar continuïtat al cor, que actualment treballa sota la direcció del director Fernando Marina, el qual explica que se sent satisfet d'haver acceptat la proposta. F 10 "M'ho vaig pensar molt, bàsicament perquè jo visc a Mallorca, però finalment vaig decidir dirigir Càrmina per dos motius; perquè és un bon cor, i d'altra ban- da perquè vaig considerar que era una bona oportunitat per conèixer a fons el repertori simfònic coral. És també una bona oportunitat per treballar amb grans directors." sar, de seguida va respondre afir· mativament. Li va fer molta il·lusió. D'alguna manera ha signifi. cat un retrobament amb vel/¡ amics.'' Valsos amorosos de)~> hannes Brahms i M.agnificatdr Johann Sebastian Bach van ser les obres niades per a aquest con. cert, que d'alguna manera ha e~ tat una mostra de continuïtat; consolidació ascendent del cor amateur. L'obra del compositor Johannes Brahms va ser una ela:· ció del fundador del cor: ((Supcr so que en el seu moment es r. convertir en una de les obres em· blemàtiques per a ells", diu l'ac· tu al director, que afirma queb seva elecció va ser indui·da per un esperit de superació. ((Em vai¡ U inclinar per un tipus de reper/IJ. ri flexible. El cor es caracteri/Zd per la seva versatilitat. És un grup amb la capacitat d'adaptar· se a àmbits musicals difetentt en poc temps", diu Marina, qur Casas la seva participació en la commemoració del trentè aniversari. Quan li ho vam propo- també apunta que en poc temps s'ha creat un vincle de' compti· citat molt fort entre ell i el cor. Un clima necessari, tenint en compte que es tracta d'un cor n marc paradigmàtic i representatiu com l'escenari del Palau de la Música es va convertir en el protagonista de fons d'un retrobament del cor amb els seus orígens. "Vull agrair a en Jordi amateur, fet que implica una certa relació de lideratge, en què el paper protagonista recau sobre la figura del director. "El vessant ·e afir· ail·lu- ;ignifi. 1 ve/lr de Jo- catdr anset 5t COi} haes- uïtat¡ .elro- ~ositn aelec· rsu~ res r; eSeJrc u l'ac· que lt per tm 11. vait ·pertoteriw És un !ap tar· grenli a, que temJ)! >mpÜ· el cor mt en mcor pedagògic hi és molt present, en major grau que en el cas del director d'orquestra. No hem d'oblidar que malgrat l'elevat nivell i la qualitat musical que en resulta, del treball dels components, aquests no són professionals", afirma Marina, que remarca els inconvenients que es deriven de la gran tradició i els bons resultats musicals dels diversos cors catalans. "Actualment Catalunya és un referent juntament amb el País Basc i la Comunitat de Madrid. Cal puntualitzar, però, que a Madrid la tradició coral en certa manera ha sorgit de les entitats institucionals. Una de les mostres més paradigmàtiques d'aquest fet, va lligada amb la presència, en aquests moments, de diversos cors professionals, mentre que a Catalunya només en tenim un: el Cor del Gran Teatre del Liceu.., I és que la presència de grans cors amateurs, amb un nivell musical molt alt, potencia alhora una situació de mancança de necessitats que impedeix la creació de cors professionals. No hi ha necessitat de profess ionalitzar aquest àmbit, per a l' Administració, ja que "no hi ha una si- tuació de buit, en aquest aspecte," puntualitza el director de la coral, que assegura que els últims deu anys s'han creat molt bons cors. Situació que ha creat un ambient de competitivitat favorable, des d'una perspectiva de qualitat musical. eixanta-dos cantaires entusiastes i vocacionals integren actualment la formació, que es caracteritza, entre altres aspectes, per un elevat grau d'estabilitat. "Comp- S tem amb la presència de mestres de música de Primària i Secundària, professors i estudiants de cant, i instrumentistes que estan acabant la seva etapa acadèmica. L'objectiu és que el cor creixi quantitativament, però sense L'OBJECTIU ÉS RECUPERAR L'ESPERIT INICIAL DE LA CORAL. que aquest fet vagi en detriment de la qualitat. Per aquest motiu a9uells cantants que s'incorporzn han de tenir un cert nivell musical i vocal", diu Marina. Des de l'any 1987 la Coral Càrmina és el cor coHaborador de l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC), fet que ha ma1·cat considefablement la seva trajectòria . "Es un factor d'incidència clau quant al repertori", explica el director de Càrmina. ,. Em vaig trobar amb un cor enfocat bàsicament a l'O BC. El meu objectiu, però, ha estat plantejat des d'una directriu clara: la recuperació de l'esperit inicial. En Jordi Casas va crear un projecte basat en un cor de qualitat, que treballés en clau de divulgació del que era en aquells moments el fenomen coral. Així, no es tractava només d'un fenomen pautat per objectius socials i culturals. Va voler anar més enllà, tot incidint en aspectes com la difusió de l'àmbit coral als barris de la ciutat i una potenciació de la música actual. Estic recuperant aquesta línia amb directrius com l'obertura de la coral a diverses orquestres, la difusió del cant coral a diversos indrets del territori català i el fet de potenciar la música contemporània d'autors catalans", apunta Marina. La Coral Càrmina ha treba!Jat amb el guiatge de directors de LA PROBLEMÀTICA ECONÒMICA DIFICUl..TA LA TASCA DE PROJECCIÓ INTERNACIONAL. gran prestigi; personalitats de l'àmbit musical com Adam Gatehouse, Ros Marbà, Edmon Colomer, Günter Theuring. Volker Wangenheim, Laszlo Heltay o Christopher Hogwood, entre d'altres, han dirigit aquest cor que ha actuat arreu de Catalunya, i també a diversos punts de l'Estat espanyol i en alguns espais d'àmbit europeu. Sense anar més lluny, el passat dia 9 de novembre el cor va ser present a la ciutat de Roma, on va interpretar Canticum Paschale d' A. Martorell. Tot al llarg de la seva trajectòria, la Coral Càrmina ba participat en festivals nacionals i internacionals. També ha estat present en actes de gran rellevància, com la cerimònia d'obertura dels Jocs Olímpics de Barcelona, la inauguració de l'Auditoria Nacional de Madrid o la inauguració de l'Auditori Nacional de Catalunya. Pel que fa a la incidència en el panorama internacional, el cor ha participat en diverses edicions del Festival Europa Cantat. "Par- lar en clau d'internacionalitat és complicat. Un dels paràmetres que més dificulta la difusió a l'exterior és l'econòmic", diu Marina, que explica els projectes que es plategen per a un futur immediat. "Per Setmana Santa tenim compromesa una actuació amb l'Orquestra de Vila-seca, i possiblement un concert a Mallorca." Tot fent un plantejament d'intencions, el director de la Coral Càrmina afirma l'objectiu de convertir el cor en creador de produccions pròpies. algrat els canvis de director que ha patit Càrrnina durant el seu recorregut en el decurs del temps, la presència del cor en el panorama musical català ha viscut una trajectòria caracteritzada per la continuïtat, en una mostra d'interès i treball de cada un dels components que cada dia s'esforcen per tirar endavant i formar part d'un àmbit que c~da cop exigeix un nivell supenor, malgrat quedar exclòs dels circuits professionals. M 11 Jordi Savall, premi d'Honor de la Crítica Alemanya J ordi Savall ha rebut un dels guardons més importants de la seva carrera. Es tracta del Premi d'Honor de la Critica Discogràfica Alemanya, que aplega una vuitantena dels crítics més prestigiosos del país. Aquest guardó en aquest cas no premia cap enregistrament en particular sinó el conjunt de la seva trajectòria discogràfica. L'acte de lliurament, compartit amb els guardons propis de la producció discogràfica anual, va ser presidit per la mi· nistra estatal alemanya, Christina Weiss. En la justificació del guardó, els cdtics alemanys van fer èmfasi especial en la continuada tasca de Savall i dels conjunts que dirigeix en la divulgació de la música hispànica medieval, renaixentista i barroca, amb inesgotable apassionament i intensitat. Per al president de l'associació que ha atorgat el premi, Savall és el músic més popular entre els que es dediquen al repertori de música antiga. Amb motiu de l'acte, Savall va oferir un concert amb els seus grups Hespèrion XX i La Capella Reial de Catalunya. RRMC Roger Alier, pregoner del XLI Concurs de Cant Francesc Viñas l dia 17 de gener tindrà lloc al Saló de Cent de l'Ajuntament de Barcelona l'acte oficial d'obertura de la XLI edició del Concurs Internacional de Cant Francesc Viñas. El pregó el pronunciarà el conegut estudiós de l'òpera i catedràtic de la Facultat de Geografia i Histò· ria de la Universitat de Barcelona Roger Alier, mentre que el recital serà a cura de la gran soprano hongaresa Eva Marton. Una vegada més aquesta manifestació es disposa a acollir a Barcelona una important representació de joves intèrprets lírics d'arreu del món, atrets pel prestigi assolit pel concurs, que es presentaran o bé en la categoria d'òpera o d'oratori-lied. També hi haurà classificacions especials, com el Premi Wagner, Premi Soprano Lleugera, Premi Schubert, Premi Intèrpret de Música Espanyola, Premi Especial Mozart, Premi Especial Placido Domingo, etcètera. El jurat serà presidit per Joan Mata bosch, director artístic del Gran Teatre del Liceu, i en formen part la soprano hongaresa Eva Marton; Antony Freud, director general de la Welsh National Opera; Albin Hiinsenroth, director de la Kolncr Philharmonie de Colònia; Hcnri Maier, director de l'Òpera de Leipzig; el tenor català joan Oncina; Andrés Rodríguez, director general del Teatro Municipal de Santiago de Chile; Emilio Sagí, director artístic del Tea tro Real; Christina C. B. Scheppelmann, administradora artística delia Washington Opera, i Luca Targetti, casting manager del Teatro alia Scala de Milà. El concurs se celebrarà entre el E 13 i el 25 de gener, la prova final tindrà lloc al Gran Teatre del Liceu la tarda del dia 23 i el concert de cloenda serà el diumenge dia 25 també a la tarda. El primer premi en cadascuna de les classificacions masculina i femenina està dotat amb 8.000 euros, el segon amb 5.000 i el tercer amb 4.000. Els primers, a més, compten amb el compromís d'una actuació en una propera temporada al Gran Te· atre del Liceu. Ultra els guardons esmentats, se n'ofereixen una vintena de diferents característiques, que van des de compromisos d'actuacions a borses d'es· tudi. El Concurs Viñas també promou dos cursos. Un d'òpera italiana i in· terpretació escènica de l'art liric, a càrrec de Bonaldo Giaiotti, i un al· tre de lied clàssic alemany, que serà professat per Dalton Baldwin. Giaiotti és considerat un dels bai· xos més importants de la segona meitat del segle xx. Va debutar a La Sca la el 1958 i va aconseguir im· p01tantíssims èxits al Metropolitan, teatre on va actuar entre el 1960 i el 1987. Dalton Baldwin és, per la seva banda, un prestigiós pianista que ha acompanyat, entre d'altres, Elly Ame· ling, Jessye Norman i WiUjaro Par· ker. Cal destacar de manera especial la llarga coJ.Iaboració amb el baríton Gérard Souzay, amb el qual ha tre· ballat en la recopilació de nombrosos lieder. Ha dut a terme més de cin· quanta enregistraments, amb obres de Fauré, Debussy, Poulenc, Dupark i Ravel, i amb intèrprets com Teresa Berganza, José van Dam i Jessye Nor· man, amb la qual va aconseguir el Gran Premi del Disc. Junta ordinària de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música l proppassat I de desembre de 2003, i presidida per Fèlix Mill et i Tusell, se celebrà la junta ordinària de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana en la qual es va tractar dels temes següents: liquidació dels comptes dc la temporada 2002-03; pressupost de la temporada 2003-04, per un total de 7.266.456 euros; i previsió de concerts i activitats per a la temporada 2003-04, en concret 15 1, repartits de la manera següent: Palau 100, 19 concerts; Els Diumenges al Palau, 8 concerts; Concert de Tarda al Palau, 6 concerts; Les Escoles al Palau, 80 concerts; El P1imer Palau, 5 concerts; Cobla, Cor i Dansa al Palau, 6 concerts; Concerts Simfònics al Palau, 12 concerts; Concerts Familiars al Palau, 6 concerts; Concerts d'Orgue E 12 al Palau, 5 concerts; i Concerts al Petit Palau, 4 concerts. També s'hi afegeixen 6 concerts organitzats per Caprabo.l una previsió d'assistència a concerts de 144.770 persones i de 200.000 assistents en les visites al Palau; a banda de les 4.300 visites arquitectòniques. D'altra banda, els membres de la Fundació Orfeó Català· Palau de la Música d'aquesta temporada es reparteixen en 11 1 Patrons, 42 Membres d'Honor, 151 Membres Protec· tors, 15 Patrocinadors i 639 Amics del Palau; pel que fa als membres d"'Un Palau per al Segle XXI'', aquests són: 40 Me· cenes, 86 Patrocinadors i 125 CoJ.laboradors. ~inalment, actualment l'Orfeó Català compta amb 2.323 SOCIS. El cicle operístic Lírica de Barcelona redueix el nombre de concerts aquesta temporada ~ rs 1nal iceu elombé a de :me,s, el ~mb pten ó en t Te- s, se ents :om:!'es- 1nou i inic, a a al· serà bai· :ona ala im· itan, >i el ;eva e ba lllle· Par· ~iai íton tre· bro· ein· bres )ark resa :-Ior· ir el -~a :erts. bo.l ,nesi le les 1talà· :nen otec· 'a als 1Me· :.323 l setè cicle d'òpera Lírica de Barcelona comença aquest 23 de gener amb l a presència recuperada de la soprano Aínboa Arteta, però amb una proposta diferent i innovadora al costat del ballarí Angel Corella. Es completa el cicle amb un concert més, ellS d'abril, el Requiem de Mozart amb solistes destacats. Els concerts són al Palau de la Música Catalana. Ainhoa Arteta, que va suspendre el seu reeital amb Dwayne Croft el passat 23 d'octubre i que formava part de l'edició anteri01; recupera la seva actuació al costat del ballari Angel Corella, que amb la seva germana i ballarina Carmen Corella oferiran un espectacle d'òpera i dansa especialment coreografia! per Christopber Wheeldon. El ballarí ja havia ofert un espectacle semblant amb Cecília Bartoli a Nova York; en canvi, per a Carmeo Corella serà la primera vegada, com també serà la ptimera vegada que balla sola amb el seu germà. La soprano i el ballarí ja havien actuat junts al primer Festival del MiJ.Ienni l'any 1999. Carmeo Corella es mostrà molt entusiasmada amb aquest espectacle i, després de qualificar com un luxe el fet de treba!Iar amb Wheeldon, va dir que ell>alau de la Música "és el E teatre més bonic del món i L'espectacle serà una meravella". Christopher Wheeldon és la primera vegaàa que presenta un treball a Espanya, i va qualificar el Palau com "una capsa de joies''. L'espectacle combina òpera i dansa i dansa i piano sol, no té un fil conductor concret i oferirà ''dansa clàssica i neoclàssica, però portant- M la una mica més lluny", va dir Carmen Corella. ''És com una safata de canapès amb molts sabors diferents", va manifestar el coreògraf. El pianista és LorenzoJ3avaj. És previst que aquest espectacle viatgi a Andorra, també aquest gener, i per l'abril vagi a· Pequín, amb la soprano Montserrat Obeso, i a Nova York, probablement amb Ainhoa Arteta. El segon concert serà el 15 d'abtil amb l'Orquestra de Cambra d'Andorra i el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Com dèiem, aquest Requiem de Mozart tindrà com a solistes destacats cantants del panorama actual: el tenor Josep Bros, la soprano Montserrat Martí, la mez· zosoprano Maite Arruabarrena i el baix Stefano Palatchi. Dil"igirà el titular del Cor de Cambra, Jordi Casas Bayer. Aquest concert es completarà amb una obra per a cor i orquestra de MozaLt encara per decidir. Sens dubte, també és notícia la dràstica reducció d'aquest cicle a només dues propostes. Els organitzadors van manifestar, clarament, que la "mala ratxa" econòmica de l'anterior cicle no permet riscos econòmics. RRMC Conveni entre la Fundació OC-PMC i Fundació Abadia de Montserrat 2025 l president de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música, Fèlix Millet, i el de la Fundació Abadia de Montserrat 2025, Pare Josep M. Soler, han signat un conveni de col·Jaboració per mitjà del qual les dues entitats manifesten la voluntat de promoure les seves agrupacions musicals estables. Consegüentment, s'informaran mútuament dels projectes artístics per ser analitzats per les comissions de programació respectives. Hom hi preveu la possibilitat d'obtenir nous instruments musicals adaptats a les necessitats actuals, es donarà un tracte preferent en l'assistència a cursos, estades i altres activitats acadèmiques i , de la mateixa manera, procuraran donar ressò a les actuacions i programes que du a terme l'Escolania a Catalunya i a l'estranger gràcies a la Revista que edita l'Orfeó Català. Igualment, la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música oferirà a la Fundació Abadia de Montserrat 2025 els seus expositors per oferir la informació que creguin convenient ambdues parts. De la mateixa manera, les dues entitats tindran preferència per consultar els arxius històrics respectius, amb l'objectiu de poder-ne estudiar i analitzar els documents. D'altra banda, l'Escolania de Montserrat va fer al desembre, una minigira pels Països Baixos, concretament a les ciutats de Den Bosch (Holanda) i Anvers (Bèlgica); va actuar a sengles catedrals els dies 15 i 16 de desembre, respectivament. També té prevista una sèrie de concerts a Puerto Rico aquest gener de 2004. E Donar-hi vida oltes vegades quan ne vist una sala plena de persones amb bona voluntat, silencioses. i he vist i sentit el pa que se'ls donava, he pensat com era possible que un altre dia reincidissin i tornessin a fer la complicada giragonsa d'informar-se, comprar entrades, desplaçar-se i precipitar o posposar el sopar. Sens dubte, si hi reincideixen és perquè algun dia la meravella de la música "els ha arribat", quan una interpretació inspu·ada els ha desvetllat el secret, el concepte o l'emoció que una partitura tancava. I és que sovint un e~¡ troba amb intèrprets correctes, que fan les notes, que afinen, però a la sala no passa res. No es produeix la comunicació que calia. Potser hi ha persones a les quals la contemplació lineal de la música, un seguit de sons ben articulat, els dóna prou sensació d'elegància, relax o tranquil·litat com per compensar-los. Un, en canvi, demana un cert trasbals estètic, una relectura, una visió diferent. I si no hi és, es pot pensar que un concert no deixa de ser una aturada agradable en el ritme del dia que sovint demana massa esforços -temps, dinerspel que dóna. Fa anys vaig anar a molts concerts a festivals d'estiu. GaiJebé w1 cada dia. I anava eixut de música. Em passaven pel davant solistes famosos de boio estiuenc, grans orquestres, conjunts de l'Est que duien temp~¡ de gira tocant cada dia el mateix, debutants que no hi arribaven, solistes indiferents. De cop, de Ja mà de Montsenat Cervera i Ja seva pianista, en una saJeta de fusta, inclinada, a Martinet de Cerdanya i amb una Sonata de Beethoven explicada planerament, amb un fil conductor dintre d'unes coordenades culturals pròximes, tot tomava a tenir sentit. Ho dic perquè després de molts dies de fanfara relluent, en un teatre més aviat desfavorable, de sec que era per a la música, vaig retrobar-me amb aquesta comunicació directa de la mà d'un libanès -El Bacha- dirigit per Edmon Colomer amb l'OSV -l'endemà repetien el concert al Palau. Els intèrprets haurien sempre d'aportar elements, donar vida als concerts. O si no, abstenirse. La simple repetició, desmobilitza. per JORDI MALUQUER 13 Úl família Blancafort llega el fons del compositor a la Biblioteca de Catalunya n un acte que va tenir Lloc a la Sala Verdaguer de la Biblioteca de Catalunya es va formalitzar de manera pública el lliurament del llegat musical de Manuel Blancafort al fons musical de la Biblioteca de Catalunya. La directora d'aquesta institució, Vinyet Panyella, va ser l'encarregada de fer públic reconeixement de la donació, menh·e que el catedràtic de la Universitat de Barcelona Xosé A viñoa va fer un parlament per glossar la figura del compositor de la Garriga. Per la família va intervenir la filla del compositot~ Camila Blancafort, que va anunciar la creació d'una fundació dedicada al seu pare. La documentació que s'ha lliurat consta de nombrosos textos, partitures, manuscrits, correspondència amb músics i escriptors de la seva època, com el seu gran amic Mompou, Apel·les Mestres, Joan Magriñà, Marià Manent, Lluís Millet, Carles Sindreu, Jaume Pahissa, Anna Ricci i Xavier Montsalvatge, entre d'altres. E 231 Montserrat Figueras, Officíer de l'Ordre des Arts et des Lettres E 14 l Ministeri de Cultura francès ha concedit el grau d'Officier de L'Ordre des Arts et des Letfl·es a la soprano barcelonina Montserrat Figueras. Aquesta distinció és un dels quatre ordres ministerials dc la República francesa i, consegüentment, una de les més importants. S'atorga amb la finalitat d'honorar les personalitats que s'han distingit per les seves creacions i rellevància en el camp artístic o literari i per la contribució que han fet a la projecció de la cultura francesa. En aquest cas, els mèrits més específics han estat la tasca de recuperació i interpretació de la música antiga, la qual ha portat als escenaris d'arreu del món en les seves actuacions solistes amb Hespèrion XX i amb La Capella Reial de Catalunya, juntament amb Jordi Savall. Montserrat Figueras ha cultivat un repertori amplíssim en el camp de la música andga en un ventall de tipologies mo1t ampli i de contexts culturals històrics així mateix dc gran abast. Música que ha escampat a nombrosíssims països en actuacions en directe i arreu del món en els més de cinquanta enregistraments discogràfi cs, la majoria dels quals premiats per la crítica. ' CONVOCATORIES CURS DE DIRECCIÓ D'ORQUESTRA AMB ANTONI ROS MARBÀ. El Conservatori del Liceu acull un curs de direcció d'orquestra a càrrec d'Antoni Ros Marbà. amb Manuel Valdivieso com a professor assistent, que comença aquest gener de 2004 i acabarà al juny. Per a més i~onnació: Conservatori Su. perior de Música del Liceu. La Rambla, 62, 2n p1s. 08002 Barcelona. Tel: 93.304. J 1.11. Fax: 93.412.48.87. A/e: conservatori@conservatori-liceu.es. fn. temet: www.conservatori-liceu.es. FRINGE BARCELONA 2004. El Servei de Música de la Fundació "'a Caixa• convoca Ja selecció de 8 grups musicals (que faran tres concerts) amb un mínim de 2 components i un màxim de 9 (que hagin nascut després del dia li de desembre de 1969), i que interpretin qualsevol expressió musical tant de l'àmbit dels instruments originals com de la interpretació vocal amb criteris històrics. El Fringe tindrà lloc els dies 17 i 18 d'abril de 2004 dins el XXVII festival de Música Antiga. La data límit de presentació de sol·licituds és el dia 30 de gener de 2004. Per a més informació i condicions de participació: Servei de Música de la Fundació "la Caixa''. Tel.: 902.22.30.40. Fax: 93.476.86.24. A/ e: musica.fundacio@Jacaixa.es. lnternet: www.fundacio.la. caixa.es. XIX PREMI DE MÚSICA CJUTAT DE MANRESA. Convocat pel Conservatmi d'aquesta ciutat, tindrà lloc els dics 13, 14 i 15 de febrer de 2004. Dedicat a les modalitats de piano i música de cambra, hi poden participar tots els jov~ espanyols (o residents fa més d'un any) fins a 25 i 16 anys (categories A i Bl per a Ja modalitat de piano, i mitjana no superior a 28 i 20 anys (categories A i B) per a la modalitat de música de cambra. La data de referència és el dia 1 de febrer de 2004. s·atorgaran tres premis per a cada categoria. La data límit d'inscripció és el dia S de febrer de 2004. Per a més informació i obres que cal preparar: Conservatori Municipal de Música de Manresa. Ignasi Balcells, 12-14. 08241 Manresa. Tel.: 93.872.00.88. Fax: 93.872.66.29. A/e: a8038594@centres.xtec.es. lnternet: www.conservatori-manresa.org. CONCURS COMUNITAT EUROPEA PER A JOVES CANTANTS D 'ÒPERA. Convocat pel Teatre Líric A. Belli d'Spoleto (Itàlia), hi poden prendre part tots els cantants dels països de la Comunitat Europea (i dels 12 països que aviat en formaran part) que tinguin menys de 30 anys el dia 1 de gener de 2004 els tenors i sopranos, i menys de 32 anys el mateix dia els barítons, baixos, mezzosopranos i contralts. Els guanyadors del concurs prendran part en els cursos preparatoris per debutar en la temporada d'òpera de l'esmentat teatre. El jurat serà presidit per Joan Sutherland. Les sol·licituds s'han d'enviar abans del dia 19 de febrer de 2004. Més informació: Teatro Li· rico Sperimentale di Spoleto A. Belli. Piazza G. Bovio, l. 1-06049 Spoleto (PG). Italia. Tel.: 0743.22 1.645/0743.220.440. Fax: 0743.222.930. Aie: tea· trolirico@tls-belli.it. lnternet: www. tls-belli.it. XVII PREMJ D'JNYESTIGACTÓ MUSICAL EMILI PUJOL. Convocat per la Fundació Pública Insiitut d'Estudis llerdencs, poden concón·er al premi tots els 01iginals sobre qualsevol tema de musicologia històlica relacionat amb els Paï· sos Catalans (si és una transcripció, recopilació o catàleg, hauran d'anar pre· cedits d'un estudi biogràfïc o comen tali estilístic), inèdits i presentats en català. S'atorgarà un premi de 4.500 euros i la publicació de l'obra. El jurat serà for· mat per Màrius Bernadó, Francesc Bonastre, Romà Esca las, Armando Marrosu, Jorge de Persia i Narcís Saladtigues. La data Límit de presentació de treballs és el dia 27 de febrer de 2004. Per a més informació i resta de condicions de participació: Fundació Pública Institut d'Estudis llerdencs. Premi Emili Pujol. PL. de la Catedral, s/n. 25002 Lleida. Tel.: 973.27 .15.00. Fax: 973.27 .45.38. Afe: difuint@diputaciolleida.es. VII PREMI DE COMPOSICIÓ MUSICAL VIRGEN DE LA ALMUDENA. Convocat per Unión Fenosa, hi poden concórrer tots els compositors espanyols, amb una sola obra original, d'un màxim de 15 minuts, de formació or· questral lliure, sense instrument solista i sense veu, amb els màxims components d'una orquestra simfònica gran. El premi és de 12.000 euros. La data límit de presentació d' originals és el dia 1 de març de 2004. Més informació: Direcció de Comunicació d'Unión Fenosa. Av. San Luis, 77. 28033 Madrid. 19è CONCURS DE PlANO PREMI ZANUY CIUTAT DE BERGA. Convocat pel Cenh·e d'Estudis Musicals del Berguedà "L'Espill", hi poden prendre part tots els pianistes que no tinguin 29 anys el dia 31 de desembre de 2003. Hi ha quatre categories: A) fins a 28 anys, B) fins a 19 anys, C) fins a 15 anys, i Dl fms a 11 anys. Les tres primeres categories tindran prova eliminatòlia i final. ment:J·e que la D tindrà una prova única. S'atorgaran tres premis per categoria, més un premi optatiu a la millor interpretació d'un compositor català. El jurat serà format per Antoni Besses, Àngels Alabert, Albert Attenelle, Aima-Maria Cru·dona. Liliana Maffiotte i Salvador Pueyo. La data llmit per inscriure-s'hi és el dia 31 de març de 2004. Per a més ínfonnació i obres que cal preparar: Con· curs de Piano Premi Zanuy Ciutat de Berga. Ciutat, 16. 08600 Berga. Tel.: 93.821.39.53 (dimecres i divendres, de 18 a 20 h). Important oferta de simfonisme per a cobla en el cicle Con. i IOni ença iSu. Tel: i. In- ñubun .a l i Jtde teris ' Vll és el ~ció: Fax: o.la. Cobla, Cor i Dansa al Palau mostrari de la seva pròpia tradició -Garreta, Vilà i Gandol, josep Serra, Nards Paulís, Blanch Reinall i Juncà. La segona serà dedicada a les dues obres guanyadores de la darrera edició dels Premis CéretBanyoles, respectivament, de Joan Josep Blay i Joan Lluís Moraleda més una destacada obra simfònica de Francesc Cassú. La composició , de Blay, titulada Le circ des étoiles, compta amb l'acompanyament del mim Pep Gómez. aquim Serra, Toldrà, Pujol i Vilà i Gandol. La direcció serà a càrrec de Jordi León i Antoni Ros Marbà agafarà la batuta en una composició d'Eduard Toldrà. El concert de més contingut musical serà el que interpretarà la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona amb direcció de Xavier Puig. Es tracta d'un dels directors de música culta -simfònica i coral- més destacats de Catalunya els darrers anys. Adjunt al titular de l'OBC, amb una formació com a director a Viena, debuta al capdavant d'una cobla, i ho fa en un programa que una vegada més comptarà amb una obra encàrrec, en aquest cas de Josep Lluís Guzman. El programa comptarà amb un altre al·licient destacat, l'obra La roda del temps, per a violoncel i cobla, de Xavier Pagés amb interpretació solista d'Anna Comellas. Noms tan il·lustres de la composició com Toldrà, Enric Casals, Joaquim Sena, Hams, Rafael Ferrer i Manuel Oltra atTodoneixen un programa atractiu i alhora d'una gran exigència. avinentesa d~ sengles commemoraciOns molt marcades -75 anys La Principal del Llobregat, 25 la Mediterràtlla i 20 la Sant Jordi- portarà les tres cobles a un concert espectaculaT, amb l'al·lic ient afegit de n·es estrenes, una de les quals encàrrec especial fet per les formacions a Manuel Oltra en un programa que comptarà també amb obres de León, Bernat, Ruera, Jo- el que fa al concert coral, serà a càrrec de Ja Coral Sant Jordi que dirigeix Lluís Vila i Casañas, en un concert que comptarà amb la col·laboració dels pianjstes J. L. Almiron i Emili Brugalla i un programa amb un ventall d'autors que va de Brudieu als contemporanis -Vila i Taltabull-, passant pels grans romàntics -Mendelsshon, Brahmsi Fauré. UNA VEGADA MÉS EL CICLE CoBLA, CoR I DANSA AL PALAU PRESENTA UNA OFERTA CARACTERITZADA PER L'ALTA EXI GÈNCIA DE LES PROGRAMACIONS. HOM PARTEIX D'UNA CERTA VARIETAT DE TIPUS DE CONCERTS -COBLA/ COR, TRES COBLES, OBRES CONCERTANTS- I UNS REPERTORIS AMB ESCAPADES A LA TRADICIÓ FESTIVA DE QUALITAT, PERÒ BÀSICAMENT TOT S'ENCAMINA VERS CREADORS QUE HAN SERVIT EL CONCERTISME PER A COBLA AMB UNA GRAN EXIGÈNCIA. I primer concert unirà, com és habitual, cobla i cot~ un maridatge molt suggestiu que en aquest cas té en Ja versió dels Sirventesos bergadans, una obra molt ambiciosa i complexa de Joan Lluís Moraleda, el seu gran atractiu. El programa comptarà amb una primera part dedicada a obres de grans autors -Serrat, Josep Serra, Josep Solà, Oltra i Ros Marbà- i la segona, ultra l'esmentada composició, oferirà quatre obres a cappella -Mattínez Comín, Josep Carbó i dues cançons de Joan Manuel SeJTat. La Coral Polifònica de Puig-reig, que dirigeix Ramon Noguera, serà la protagonista de la parcel·la coral i, per tant, el gran centre d'atenció del concert, mentre que la cobla serà la Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. La Principa l de La Bisbal, de presència celebrada i constant en el cicle, interpretarà un concert amb dues cares ben diferenciades. Amb direcció del seu titular, Francesc Cassú, en la primera oferirà un E ' L P 15 Claudio Arrau, professor i amic (i II) QUAN CLAUDIO .Aluu\u M'ACCEPTÀ COM A DEIXEBLE ME DIGUÉ QUE, PER GUANYAR TEMPS, HAURIA DE TREBALLAR LA SEVA TÈCNICA AMB UN ALUMNE I ASSISTENT SEU, EL SUD-AFRICÀ GREVILLE ROTHON. AlXÍ HO VAIG FER EN DIVERSES SESSIONS I MÉS TARD EN QUATRE CURSOS D'UN MES DE DURADA QUE FEIA CADA ANY A MuNIC EL GRAN PEDAGOG I AMIC CORAL D' ARRAU, XILÈ COM ELL, RAFAEL DE SILVA. JUNTs TENIEN A NOVA YORI< L'ACADÈMIA ANOMENADA THE P IANO ScHOOL ARRAU-DE SILVA. _/ E 16 s sabut que Atrau va ser un nen prodigi. Les persones que tenen aquest do toquen d'una manera intuïtiva. El seu art flueix aparentment sense esforç ni grans reflexions. El moment perillós és quan arriben a la pubertat i el cervell ha de prendre les regnes d'aquella activitat. Molts no superen aquest escull. Atrau ens contava que per a ell aquest moment coincidí amb la mort del seu professor i segon pare Martin Krause, i que això li provocà grans problemes. Es quedà bloquejat i no aconseguia recordar com tocava el piano abans. Fins que es co].!ocà un gran mirall a la dreta del piano i així anà descobrint quins moviments feia amb el canell i amb tot el braç. D'aquesta presa de consciència sorgí l'estructuració de la seva tècnica, d'una gran naturalitat, basada en cinc moviments. Una característica de l'art d'Arrau és que la seva esborrondora capacitat tècnica mai no s'exhibeix com un fi en si mateix, sinó que està absolutament supeditada aJ missatge musical. La típica qualitat del seu so, que ni en la màxima potència és agressiu, i el seu admirable legato no són fruit de la casualitat, sinó el resultat d'una fotma molt concreta d'atacar el teclat, o sigui, de la seva tècnica. I qualsevol la pot aprendre. Ens deia que hi ha tres maneres de tocar el piano i que ell considerava aquesta la millor, perquè produïa el mmor so, el millor legato i era la més sana, la menys agressiva per al cos. A partir d'una total relaxació, involucra tot el cos en la transmissió de l'impuls al piano. L'engarrotament ens bloqueja físicament, però també l'esperit. En la seva tècnica, el so no es produeix per l'acció martellejant dels dits, del canell o de l'avantbraç sobre el teclat, sinó per una sèrie de cinc formes diferents d'atac: caiguda del pes del braç des de l'espatlla, desplaçament d'aquest pes d'una tecla a l'altra, impuls des del seient ("Aus dem Popo", o sigui de les natges), moviment lateral de tot el braç i moviment rotatori del canell. El resultat és un so ric i mai no crispat. Haureu escoltat pianistes que, tot i tenguent un so agradable en el pianissimo i fins al mezzoforte, produeixen una sonoritat agressiva i distorsionada quan passen al forte o fortissimo. És el so percudit o pressionat. Amb la tècnica d'Arrau en l'atac fortissimo l'impuls es desplaça des del seient fms al teclat a través d'un cos totalment relaxat i el resultat és un so potent i rodó, però mai dur. Quelcom de semblant a voler desplaçar endavant el piano. Cosa que succeí efectivament a Colònia en un assaig amb Rudolf Kempe en què Arrau tocava el Totentanz de Liszt. Tot just començar els potents acords inicials, vegérem com els dos primers violoncel·listes es retiraven esparverats perquè el gran Steinway se'ls tirava a sobre. Pel que fa al fraseig, l'aplicació de la rotació del canell o del moviment lateral de braç produeix un legato, una fusió dels sons que imprimeix a la frase una direcció cap al punt culminant i una posterior regressió que són molt difícils d'aconseguir amb la sola tècnica de dits. Tot plegat permet d'oblidar al màxim el factor percussiu inherent al mecanisme del piano. Segons el disseny de cada fragment de Ja partitura, s'hi aplica un moviment o l'altre. Una vegada tocà una obra que acabàvem de treballar a classe i veiérem que aplicava el moviment lateral a un passatge al qua1 ens havia dit d'aplicar el de rotació. Quan li ho férem notar, ens digué: "No heu de fer el que jo faç, sinó el que jo us dic." Òbviament, amb les seves possibilitats, ho fes com ho fes sonava bé. Un altre aspecte interessantíssim eren les seves digitacions, fruit de seixanta anys d'experiència concertística (els quals amb el temps arribaren a ser més de vuitanta). En una classe, un alumne ARRAUERAEL GRAN MESTRE DE LA PROFUNDITZACIÓ DE LA MÚSICA. no aconseguia donar prou força a un JXf satge del Primer Concert de Liszt. Ant li digué: "Amb aquesta digitació no~ aconseguiràs mai. L'única que t'ho pe metrà és... " Aquí s'aturà i, mirant-r. amb picardia, digué: "¿He de revelarr. meus secrets... ?" Naturalment, revelàe secret i el passatge sonà correctamem A vegades les seves digitacions semble: absurdes, però en treballar-les es re1¡ Ien com a òptimes per al passatger: qüestió. Però la tècnica és tan sols un mitjà p: transmetre la idea musical i Arrau era e gran mestre de la profundització en t música. En les seves interpretacions li. hi havia res de superficial, ni metro!» mic, ni casual. Era un exemple viu~ l'aplicació de les regles de l'agògica, ier les classes ens desvelava el joc de te~ sions harmòniques, intervàl·liques, ri! miques o estructurals que exigeixen~ tites retencions en el temps. Un vespt sopàvem amb una senyora conegud! d'ell, la qual es queixava dient que el! pianistes joves no sabien tocar a tempt Ell reaccionà amb una certa vehemèfl. cia replicant que era important aprer. dre a tocar a temps, però que despr6 han d'aprendre a saber sortir-se'n endllocs adequats. No tenir pressa quan~ fa música ("Sich Zeit nehmen!"); re!pirar ("S'aprèn tant dels «bons» ca~~o tants! ''); que els crescendi i acceleran~ mai semblin fàcils, sinó aconseguitsen lluita contra una força contrària; analit· zar a fons les obres; fer que els passat· ges ràpids parlin; fer cantar totes les ..w i no tan sols la melodia principal (l'e~ pressivitat d'una melodia està lligadairr dissolublement amb les harmonies q1t la sustenten) ... eren alguns dels consell! que ens donava i que ell tan magistraJ. ment aplicava quan tocava. A vegade5 aturava la interpretació d'un alumne1 preguntava: "Què està passant ara?' Era perquè havia omès algun detall cootrapuntístic, estructural o harmònic important. L es classes eren normalment coojuntes i tots trèiem profit de Jet observacions que feia a qui to. cava. Sols una vegada, a Essea. era jo l'únic "mico" que l'acompanyava i vaig tenir una classe per a mi dedicada a la Tercera Sonata de Karl ria von Weber. Sé de professors que, mostrar com ha de ser un passatge, s' seuen al piano i el toquen a tota vel tat. L'alumne pot quedar frustrat si professor a continuació no li mostra ho ha de fer per anibar a tocar-ho i Atrau mai no es va asseure al piano I classe. Tenia una gran capacitat de e~ municació i li bastava la paraula per f« entendre el que ens exigia, tant en l'aspecte tècnic com en l'expressiu. A ve- un~ tAm: ónof. 'ho per. ant-~ 1e/ar~ ·eve~e tamem ernbk: m1 atget ~s titjà~ 11 erae fó ent ÏODS!l et"r<JOO viuèt .ca, i er de tm tes, tt· Ken~ VCSJXl ~:~ ~~mer, ap~ .esprís 1 en e~ uane: ; ); re!· »con· ·eranm uitsen analit· ~assa!· ~veu; I (l'e.1· 3dailr es ql.l! )nselli :istraJ. ~gada mme• ara?' llcm tic inr tt cm deies t si 3 COll igual :moa le coerfet t!'as-; Ave-: gades tenia expressions sorprenents, però molt gràfiques. Treballant amb una aJumna la sarabanda del Pour /e piano de Debussy, no li agradava com feia el final . quan arriba l'acord de tònica després de dos llargs compassos d'imprecisió harmònica. Li va dir que havia d'esperar molt abans d'atacar l'acord, tot fent-lo desi~ar, i que en arribar "havia de produir el mateix efecte que... un bany calentn. I respecte del tempo, com que el trobava massa lent, li explicà que la sarabanda era una dansa caminada, i mentre eUa la tocava, ell caminava solemnement per l'habitació, tot protestant quan, arran de l'excessiva lentitud del tempo, es veia obligat a esperar amb un peu a l'aire. A mi, després d'acabar una peça sense gens de retenció de temps, me digué que sonava "rausschmeisserisch ". Rausschmeissen sig¡úfica fer fora algú. I explicà que, als locals de ball, quan els músics volien acabar i que els clients marxessin, tocaven un ball molt ràpid i accelerant al final (¿se1ia un poc l'efecte de la giga al final de les suites barroques?). Respecte de les Sonates de Mozart, ens deia que contenen la mateixa varietat de situacions i personatges (agressiu, suplicant, burlesc... ) que les seves òperes. Es posà a cantar i representar el passatge que estaven treballant de la sonata, tot imitant l'expressió dels cantants d'acord amb el contingut musical de cada moment. Pel que fa a la introducció de les Balades núm. 1 i 4 de Chopin, deia que era com quan algú vol contar una història i està intentant recordar el començament. "Com era? ... " quan hi ha la nota llarga al final de la introducció, i "Ah, sí, ja ho recordo" quan comença el tema principal. Podrà semblar una metodologia pueril, però l'efecte és infinitament major que si s'hagués limitat a dir que s'havia de fer un poc més de rilardando, o portar un lempo més mogut, etc. nsistia molt en la forma i l'anàlisi. "Ha passat del desenvolupament a la reexposició com si no estigués passant res." Cal destacar els elements estlucturals, donar una lògica musical i expressiva a certes transicions, saber en cada moment en quina part de l'edifici musical som. A un alumne que es desanimava perquè no aconseguia fer com Arrau volia la transició entre la prui ràpida i la part expressiva central del vals Meftsto de Liszt li digué: "No et desa- I ARRAUERA UN HOME ENCICLOPÈDIC, COM SORTIT DEL RENAIXEMENT. nimis. Es pot ser molt musical i sensible i en canvi no saber donar forma. És una cosa que s'ha d'aprendre, aplicanthi la reflexió i l'anàlisi." Exigia un respecte absolut al text, servint-se de les edicions més fiab les. L'obra no és nostTa i no tenim dret a canviar-hi res. Ens instava a fer tots els matisos indicats pel compositor i després afegir-hi els que ens pareguessin necessaris, sempre per motius estrictament musicals. La realització de totes les repeticions indicades era per a ell tan òbvia com el respecte escrupolós a l'escriptura pianística de l'autor. No acceptava els arranjaments o repartició d'una dificultat entre les dues mans amb l'objectiu de facilitar l'execució d'un passatge. A un company que ho va fer, el va interrompre preguntant-li amb sornegueria: "Què és el que acabo de veure?", amb l'entonació de qualcú que acaba de sorprendre un nen fent una malifeta. Ens argumentava que els passatges difícils han de sonar difícils, perquè la dificultat tècnica té un valor expressiu i musical. I que, quan un compositor que coneixia bé el piano escrivia una cosa d'una manera concreta, era perquè volia que sonés com a resultat d'aquella manera de tocar-lo. Sé que molts ho tTobaran exagerat. Considerava que, si qualcú no podia tocar una obra tal com!'havia esc1ita el composit01¡ havia de renunciar a tocar-la en públic. L'exemple més flagrant són els ttinats amb les dues mans en el tema principal del primer temps del Concert en Re menor de Brahms, que molts pianistes, fins i tot famosos, canvien per un trinat d'octaves alternades amb els dos braços. En una edició del Premi O'Shea rebé el primer premi, per a mi incomprensiblement, un pianista que aplicava aquesta facilitació. Arrau deia: "Brahms coneixia la possibilitat de trinar amb octaves alternades. Si ho va escriure d'una al- Ira manera (que per cert és una troballa pianíslica prou interessant), és perquè l'Olia que el resultat sonor fos diferent. ., També és freqüent "millorar" els compassos finals del Tercer Concert de Beethoven amb el recurs a les octaves alternades amb els dos braços. Naturalment que sona més fort i briJiant, però esmenar la plana a Brahms o Beethoven per fer concessions a la galeria és com si pintéssim amb llapis de llavis la boca de la Mona Lisa per donar més vida al seu somris. Ens inculcava el sentit de l'ètica com a intèrprets. Estem al servei de la música i no hem de cercar el nostre IJuïment en detriment d'aquesta. Deia que el pitjor enemic d'un 811ista jove és estar pagat de si mateix. Les seves classes eren molt intenses, i duraven sovint quatre hores, fins que de sobte deia: "Fins aquf. Ara ja no puc més!" El dia que vaig entrar al cercle dels seus alumnes, després de (er classe a tres deixebles sospirà alleujat i donà per acabada la sessió. L'endemà sortia de viatge. Però quan es girà i me veié va dir: "Com? En Joan no ha tengut la seva classe!" jo li deia que no es preocupés, però ell decidí ajornar unes hores la partida i ens convocà a tots per a l'endemà per assistir a la que seria la meva primera classe amb Arrau. a seva comprensió i paciència amb nosaltres era enorme. Mai li vaig sentir alçar la veu o increpar un alumne. Coneixia molt bé els límits de cada un i aplicava aquella regla daurada de la pedagogia que aconsella no exigir a ningú més del que pot donar, però atTibant al seu màxim possible. Hom sortia de les seves classes més animat, més confiat en les forces pròpies, i mai enfonsat. Sigui'm permesa la immodèstia de contar una anècdota personal que demostra com ens sabia animar An·au. (Amb motiu del seu últim concert a Barcelona l'any 1988 -L'Emperador amb I'OCB i Decker- em convidà a prendre el te a l'hotel i li vaig demanar petmís per contar-la en un article que estava escrivint i ell accedí.) La peça que vaig tocar el dia que m'acceptà com a alumne era la Quar/a Balada de Chopin i més tard la vaig trebaiJar runb ell en una classe. La seva opinió era molt favorable. Més tard la tocà ell en un recital a Düsseldorf. Quan tomàvem a l'hotel amb el cotxe de l'organitzador, René Heinersdorff, me digué: "Joan, avui he tocat la «seva» Balada". Vaig assentir, afalagat, i ell afegí: "Estava francamenl nerviós perquè sabia que vostè era dins la sala ... " Em vaig quedar de pedra! Mai li podré agrair prou aquella injecció de confiança en mi mateix, tot i que sempre ho he considerat una exageració bondadosa. Així li vaig dir el 1988 a Barcelona, però ell digué: "No, no. Si ho vaig dir és perquè realment ho senlia. " Ni els aplaudiments que me dedicà el públic de la Gran Sala Daurada del Musikverein de Viena valen per a mi tant com aquella generosa frased'Arrau. Sóc conscient de la gran sort que vaig tenir de poder viure aquestes experiències vertaderament úniques. Anau era un home enciclopèdic, com sortit del Renaixement. Un autèntic benefactor de la Humanitat. L ~ ~ El f!:' ¡¡;¡· 231 17 .._ ....,.• CRÍTICA s. ~ e e:' ¡¡· 231 18 El gran moment del Cor de Cambra del Palau La visió ((futurista" del barroc de Rolf Lislevand Palau 100. Orquesta Sinfónica de Galicia. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Dir.: Víctor Pablo Pérez. Mozart: Exultate, fubilate. Requiem. Palau de la Música Catalana. 24 de novembre de 2003. Euroconcert. Ensemble Kapsberger. Rolf Lislevand, ga¡. tarra barroca i direcció. Pellegrini, Corbetta, Murcia, Sanz, Foscar ini, Kapsberger. Palau de la Música Caq. Jana. 18 de novembre de 2003. o hi ha dubte que l'Orquesta Sinfónica de Galícia de la mà de Víctor Pablo Pérez ha esdevingut una de les fom1acions juntament amb la de Tenerife que s'han situat entre les més destacades del panorama interpretatiu nacional. El cert és que ambdues formacions ban obtingut uns resultats que els ban permès afrontar amb absoluta solvència un ampli repertori amb plenes garanties d'èxit. De la mateixa manera, el Cor de Cambra del Palau de In Música Catalana de la mà de )ordi Casas s'ha situat en un pd mer pla tant en l'àmbit nacional com intcrnucional, i cada dia que passa les seves recreacions assoleixen una categoria major, amb un ventall de possibilitats expressives i vocals que ja no tenen res a envejar als cors camb1ístics més destacats d'Europa. El cert és que un programa que tenia en la seva segona part el Requiem de Mozart suposa un veli ta ble repte per a tota orquestra i cor; afrontar una de les partitures més escoltades de tota la història de In música, de la qual existeixen infinitud d'enregistraments i de la qual s'han fet versions memorables (molts encara deuen recordar la celebèrrima de Gm·diner al Palau el dia de la commemoració del bicentenari de la mort de Mozart) esdevé, doncs, una prova de foc, sens dubte condicionada pel fet de ser comparada amb la "versió'' que cadascun dels melòmans tingui com a idònia. Però més enllà de comparacions, el que Víctor Pablo Pérez, l'Orquestra de Galícia, el Cor de Cambra i el quartet vocal, el que van voler va ser fer una versió personal que va resultar d'una qualitat N extraordinària. La versió destacava per la seva força interior, per un grau de dramatisme evident, per una sonoritat per moments pròpia dels més destacats Requiem romàntics, però que contenia alhora aquella sensibilitat i claredat del discurs que Mozart va abocar en aquesta obra mestra. La delicadesa del final de la seqüència dei"Dies !rae'', renectida en el "Lacrimosa'', la força i vehemència del "Dies !rae"(?) amb què s'obre la seqüència, la sensació d'agitació del "Confutatis" -amb unes cordes de l'Orquestra realment extraordinàries per la seva cohesió- o el refinament de !'"Agnus Dei", configuraven una recreació del Requiem en què l'expressió, la força de contingut, la solemnitat, el respecte i l'amplíssim domini de totes les qüestions tècniques confluïen per recrear una versió majestuosa i alhora delicada d'aquesta obra mestra. El concert, que es va obrir amb la interpretació de I'Exu/tate, fubilate, es va cloure amb el motet Ave Verwn, en el qual novament el Cor de Cambra del Palau va palesar que la seva qualitat, la seva sensibilitat vocal i el seu refinament en l'expressió esdevenen en aquests moments un punt de referència obligat en parlar dels grans cors de cambra europeus. perLL.T. na de les particularitats del famós guitarrista Rolf Lislevand ha estat la de recrear la música antiga des d'uns paràmetres summament personals. Al capdavant del conjunt Ensemble Kapsberger, al Palau va ofetir un recital en què la música italiana del segle XVII va recobrar vida seguint uns criteris particulars en què ritme, improvisació, lluïment virtuosístic i profusió de colors atorgaven una visió de la música italiana d'aquesta època d'una personalitat inqüestionable. Lislevand no dubta a incorporar percussió, a endinsar-se en tempi netament ràpids, a marcat· el ritme d'una manera inequívoca, a transmetre, en definitiva, aquesta música des d'una visió ~m ell mateix va definir en cloure una de les seves peces- "futurista". En el programa de mll, Lislevand apunta que ''"la nostra ambició és facilitar a l'oient del segle XXI el fet de retrobar el sentit perdut del ritme i del tempo"; i veritablement, lluny de versions anquilosades, estrictes, rigoroses i d'una profunda objectivitat musicològica, Lislevand i el seu conjunt ens plan- U tegen la música de Pellegrïn:, Mur'Cia, Sanz, Foscatini, oett. betta -alguns dels autors p~ gra mats en el seu concert al Po la u-, segons una visi6 en~ la diversió, la vivacitat, el 11:. mini absolut de la tècnica~ trumental i la riquesa del cob esdevenen protagonistes d'~ , nes recreacions en què, lògia. ment, no manca l'exactitudfu. terpretativa pròpia dels p. instrumentistes. Desplegar unes recreaCÍ\l¡ d'aquest tipus no és a l'abas de tothom, però artistes com Arianna Savall (veu i arpa),~ percussió de Pedro Estevan; el suport instrumental de~.. ron Shervin, Bjom Kiellem¡: Guido Marini o Thor-Harak Johnsen posseeixen un tale~~t i un domini instrumental que els permet endinsar-se en rit· mes, tempi i filigranes vi.w sístiques amb una qualitat e1 traordinària. Va ser una música tractada amb respecte però amb ori~· nalitat, amb un domini absoltr de la tècnica i amb un coneixement profund de tot else!lo tit musical de les obres, i qu; ben segur va sorprendre a q¡¡ no coneixia el talent del conjunt Kapsberger i, per sobre dl tot, el virtuosiosme d'un arfu. ta com Rolf Lislevand. .................................................................................................................................................................................. Entre el joc i la història Temporada OBC. Gustavo Díaz, piano. Dir.: Víctor Pablo Pérez. Surinyach, Xostakóvitx. L'Auditori. 7 de novembre de 2003. _per F._TAVERNA-BEC_!:! ertament, donem la raó al comentarista del programa, Alberto Sampablo, en considerar el Concert per a piano i orquestra de Carles Surinyach com una composició més addicta al folklorisme melòdic i a una mena de neoclassicisme stravinskià, tan ben defi nit per Casella quan parla de Petruixka. D'alguna manera, en la música apassionadament virtuosística, no excessivament equilibrada quant al plantejament orquestral de Surinyach, hi trobem tots els tics del model C concertant tan genialment establert per Rakhmàninov. És a dir, l'exaltació del paper que ha de tenir el solista; repetimho, a vegades exigint-li inútils esforços per fer-se escoltar al costat d'una orquestra excessivament densa. Fins a cert punt vam intuir, doncs, la tasca exceHent del jove pianista tinerfeny Gustavo Díaz, que va fer una brillant versió d'una particeHa escrita amb mestratge però que la resposta simfònica anul·la per un excés de polifonia no sempre justificable. En canvi, el treball de Víctor Pablo Pérez amb I'OBC va resultar magnífic en la in- terpretació de la densa 1 dramàtica Simfonia núm. 11 de Xostakóvitx, la qual, com· memorant l'aixecament del poble rus que va suf0C21 l'exèrcit tsarista, podia establir un paraf.lelisme amb el didgisme que va patir el ma· teix compositor en la seva relació amb la dictadura estafi· nista. La seva audició, qut s'acosta a l'hora de durada. va ésser veritablement im· pactant pel joc que es \'! establir enh·e processos ma· croorquestrals i d'altres plens d'inflexions típicament caDI' brístiques i un melodisme directe i de poderosa càr· rega expressionista. En defi· nitiva, la música de Xos· takóvitx ens narra amb tràgiques tintes la seva llui· ta per sobreposar-se a l'a· gressió que suposa l'absolutisme del poder a la Uiber· tat d'expressió dels homes de tot el món. oc legri¡¡¡ e en que ~l c® es d'11Jògia. tudin. ¡gtaill :acior• l'aba; :S COI: rpa),b evan1 :le lli Jem1; ianr taltt~ aiqll en ri!· rrlll\' tat CI· aeladi origi. bsolul cooei- ~1 seJ'r . i que :a qlll I con- ~:; nsa 1 rn. 11 com- lt dè. foca: estai!! bel .!ma- vare- :staJi. ,qut rada. ~im· .s \'2 ; ma· plens ~ :isme càr· defi· ~fu}. !l'a· bso· iber· mes Í T e A Sublim Tercera de Mahler en les mans de Bychkov Palau 100. Orquestra Simfònica de la Ràdio de Colònia. Barbara Fink, mezzosoprano. Cor Femení de l'Orquestra. Cor Infantil de l'Orfeó Català. Dir.: Semyon Bychkov. Mahler: Simfonia núm. 3. Palau de la Música CataJana. 17 de novembre de 2003. ,oQr ·l'S pm 'tal Po , el dc· ica ili$ R perLL.T. adascuna de les Simfonies de Mahler es- C devé un món particular en el qual la música assoleix el paper de conductor d'un sentiment en què la inquietud personal motivada pel cúmul de circumstàncies que van envoltar la vida del compositor té com a complement el moment fascinant de tota la Viena de tombant de segle i el vincle d'unió amb l'herència dels grans simfonistes romàntics. Així, Mahler dibuixa en la seva Tercera Simfonia un uni· vers en el qual l'evocació de la naturalesa compleix el rol ptincipal; "allò que em diuen fes flors", "allò que em diu la nit·· "allò que em diuen fes campanes de l'alba", fms que tot arriba a un dolç i oníric despertar amb "allò que em diu l'amor'', un dels mo· ments més sublims de tota la història de la música: tola la maquinària orquestral mah· Jeriana deixa pas -com en el cas de la Novena Simfonia o en !"'Adagio" de la Desenaa Ja més delicada bellesa, i la categoria del sublim romàn· tic sembla assolir el seu punt més àlgid en una traça en què les cordes submergides en un pianissimo han d'acariciar la música com si es tractés de l'estat pur de l'amor. Tota la Simfonia és abocada cap al darrer moviment, cap aquest punt precedit pel moviment en què Ja veu solista de contralt, el cor infantil i el cor fe· mení han fet un cant dirigit a "l'alegria celestial". La Tercera de Mahler esdevé una obra complexa quant a tèc· nica orquestral i quant a l'e· laboració del seu discurs, en què els cent minuts de dura· da han de reflectir tot aquest uni vers en el qual el cant a la natura, a la lloança a Déu i a l'amor configuren un discurs summament elaborat que el compositor va cloure ara fa poc més de cent anys. Una obra d'aquestes característiques no és a l'abast de totes les orquestres i directors, però la temporada Palau 100 va tenir l'encert de programar una formació com I'Orquesh·a Simfònica de la Ràdio de Colònia i un director de la categoria de Semyon Bychkov per recrear aquest immens mural mahlerià. Bychkov, davant una orquestra d'una solidesa absoluta en totes les seves seccions, va plantejar un discurs que semblava accentuar tot el que té la música de Mahler d'emfàtic en els moviments inicials, tot pensant que el darrer moviment assolís encara més una dimensió més contrastada, més onírica, més captivadora, si calia. Un metall sensacional, unes cordes vellutades, unes fustes plenes de calidesa i una percussió que en cap cas va ofuscar els matisos de l'or· questi'8 van configurar un cúmul de recursos tècnics per a una versió que s'allunyava dc l'espectacularitat que ca· racteritza les interpretacions a càrrec de les grans orquestres americanes i es mostrava plenament d'acord amb les recreacions que n'han fet les més destacades orquestres centreuropees. Un Mahler intens en el contingut, amb la col·laboració inestimable de la veu de Barbara Fink -sublim en la recreació dels versos de Nietzsche, cantats amb la subtilesa que exigeix la "profunda eternitat"¡ d'uns cors com el Cor Femení de la mateixa Orquestra i l'Infantil de l'Orfeó Català, que van assolir un grandíssim nivell interpretatiu. En resum, un viatge a la profunditat del món mahlerià en què l'essencialitat del darrer moviment va convertir-se en l'epicentre de la versió, en una recreació marcada per una dimensió interpretativa sublim. i< El Bacha, pianista complet per Beethoven Concerts Simfònics al Palau. Orquestra Simfònica del VaJiès. Abdel Rabman El Bacha, piano. Dir.: Edmon Colomer. Beethoven: Concerts per a piano núm. 1 i núm. 2. Rossini: obertura de Semiramide. Palau de la Música Catalana. 22 de novembre de 2003. per LL.T. na de les particularitats pianístiques d'Abdel Rahman El Bacha -pianista libanès nascut l'any 1959- ha estat la de posar al servei de les obres que interpreta una gran intel·ligència musical que va acompanyada d'una tècnica depurada i un gust expressiu summament refinat Quan interp1·eta Cho· pin - ha enregistrat la integral de la seva obra, i ha dut aquest repertori a sales de concerts de primer ordre mundial (entre les quals el Pa· Jau)-, la seva interpretació aprofundeix en els detalls més minuciosos, en un context dotat de tots els al·licients del pianisme romàntic; quan interpreta Ravel (recordem que la seva formació ha estat marcada pels estudis realitzats al Conservatori Superior de Mú· sica de París), les seves recreacions vénen envoltades d'una atmosfera creada mitjançant un cúmul de sonori· tats plenes de preciosisme; i quan interpreta Schubert i Beethoven, la poètica romàntica assoleix una dimensió de gran bellesa, atesa la seva de· licada musicalitat. En el seu concert al Palau, aquest pianista francolibanès oferí, acompanyat de l'Or· questra Simfònica del Vallès, els Concerts per a piano núm. I i núm. 2 de Beetho· ven, els dos concerts que encara podem considerar "ciàs· U sics" en la producció del compositor de Bonn. El pianisme d'El Bacha va estar caracteritzat per la netedat de sono· ri tat, per una realització de matisos i de dinàmiques que configuraven un marc lluminós, radiant, però alhora equilibrat que s'ajustava plenament a l'optimisme d 'aquestes dues obres escrites en dues tonalitats majors, de Do i Si bemoll. Un pianisme ple de filigranes en la realització d'escales i passatges arpe· giats, profunditat meditativa en la realització dels temes melòdics dels moviments centrals i una dinàmica i extraversió netament marcada en els rondós que configuren els darrers moviments d'ambdós concerts mostraven un amplíssim ventall de recursos en què El Bacha es movia en cadascun amb idèntica segure· tat. Unes cadències plenes de virtuosisme, de força, de demostració palpable dels amplis recursos tècnics, van acompanyar aquestes recreacions que, com les dels grans mestres del piano (Kempff, Pollini, Zacharias, Lupu ... ), contenien tota l'essència musical que cal que desprenguin les grans recreacions d'a· questes obres mestres. L'OSV dirigida per Edmon Colomer va acompanyar amb correcció el treball del solista, en un programa que va quedar completat amb l'obertura de Semiramide de Rossini. 19 ...•...•.,.. , CR ÍTICA Primer Alfredo de Bros en una polèmica Traviata El saxo, gran desconegut c.; La Traviata de G . Verdi. Llibret: F. Piave. Norah Amse- 11 Cicle Anna Ricci. Miquel Bofill, saxo. Dolors piano. Ribas, Cbarpentier, Denejam, Boliart, Hinde111Í111, Amargós. Auditori d e I' ESMUC. 28 de novembre de llem (Violetta). Josep Bros (Aifredo). Renato Bruson (Germont). Cor i Orques ta Sinfónica de Madrid. Dir. d 'escena: Pier Luigi Pizzi. Dir. musical: Jesús López Cobos. Teatro Real de Madrid. 10 d' octubre de 2003. per JORDI SAI.:-A~A~ per ROBERT BENITO ent una òpera de repertori com demostren les estèticament uniformes i recenrs posades en escena que hem ¡:x;¡gut veure pels nOStres escenaris (Opera de Sabadell, Liceu-Covent Garden i Produccions J. L. Moreno), l'apos· ta del Real ha demostrat com es pot oferir un producte fre$c, elegant i d'alta qualitat musical d'un clàssic de la lírica. Més que òpera ens va semblar una pel·lícula, amb una banda sonora contínua i nuida. La proposta escènica de Pier Luigi Pizzi va ser magnífica, tot situant Ja dramatúrgia en espais de grans línies, compensant la fredor escenogràfica amb la calidesa, credibilitat i apassionament dels intèrprets. La canceJ.Jació totalment injustificada d'una pseudodiva capritxosa ens va permetre gaudir del debut en el rol titular de la francesa Norah Ansellem. Jove soprano de cant valent, timbre càlid i tècnica fantàstica, va sortejar els endimoniats ornaments del primer acte per consolidar-se en els dos actes restants mitjançant un cant escruixidor tant en el duo amb Germont del segon acte com en el •Addic, del pasato" del tercer, que amb equilibrí i gust exquisit va tomar a mostrar uns fiotos tan beUs com expressius, una dicció tan emocionant com musicalment correcta, i tot això amb una immersió total en el difícil personatge perfilat per Verdi-Dumas. Hi ha vegades que la màgia d'u· S na vetllada operística s'encomana i va ser la sensació que vam rebre de Josep Bros, debutant en el paper d'Alfredo, amb el qual incrementa el seu repertori verdià. L'elegància del seu cant va quedar novament palesa en cadascuna de les seves intervencions, tot destacant-hi l'ardor apassionada d"'Un dí, fel ice", la bravesa de la gairebé sempre obviada "O mio rimorso", juntament arn b una intimista i expressiva fins al delirí "Parigi, o cara"' de l'últim acte. Un increible fraseig que acom· panyava una concepció de personatge in crescendo tot al llarg de l'obra, tant en les seves intervencions solistes com en els seus duos amb Violetta/Norah, la complicitat escènica i vocal era total i es convertia en trio d'asos a partir del se· gon acte amb la incorporació del Germont de Renato Bruson. Poques coses es poden dir a hores d'ara d'aquest baríton eminentment verdià. Va ser un plaer afegit veure i escoltar un senyor de la lílica en aquest rol fet a la seva edat i mesura. El duo del segon acte, tot se· guit del "Di Provença", va ser una Uiç6 de cant a pesar que l'edat no perdona un cert desgast vocal. La batuta de López Cobos en la seva primera òpera com a titular del Real ba estat accidentada (canceJ.lacíons de cantants, vaga de treballadors), però res fa enrere a aquest natural de Zamora de sang de toro que ens va oferir una lectura continguda de la partitura. Respectuós amb els cnntants, va faltar una mica dc passió des del fossat. 2003. l repertori musical per a saxo solista, com hom J>9l suposar, pertany a una epoca força propera en el temps, atesa la relativa "joventut" de l'instrument. Un altre factor que tam· bé ha contribuït a fer que la majoria d'obres importants escrites per a saxo datin de ja ben entrat el segle xx ha estat que els anys immediatament posteriors a la seva invenció, molt poques persones van interessar-se per tocarlo, fet que no va suposar precisament un estímul per als compositors. El prestigiós saxofonista Miguel Bofill i la pianista especialitzada en música de cambra Dolors Cano van oferir un concert, inscrit en la segona temporada del Cicle Anna Ricci, que Hngué com a principal propòsit la reivindicació de tot un seguit d'obres dedicades a una conjunció instrumental que, malgrat no gaudir d' una posició especialment privilegiada, sí que resulta força mteressant pel que fa a les seves possibilitats expressives. Vam poder sentir, en primer lloc, la Sonata de Maria Rosa Ribas, estructurada en tres moviments contrastants -tot seguint l'habitual esquema ràpid-lent-ràpid-, i que està basada en un diàleg fluid i constant entre els dos instruments; seguida d'una curiosa peça de Jacques Charpentier, Gavambodi 2, en la qual uns inicis farcits de misteri 1 incertesa donen pas a un passatge de gran vivacitat ritmica, per tornar finalment al primer temps in- E Programes interessants en Avuimúsica Avuimúsica. Angel Jesús García, violi. J. Rodríguez-Picó, Xavier Benguerel, G . Motatu, J. Cervelló. SGAE. 6 de novembre de 2003. Grup XXI. Dir.: Peter John Bacchus i Àngel Pereira. Ch. De Jong, J. H oms, A, Schèinberg, B. Casablancas, A. Gentile, S. Brotons. Institut Francès de Barcelona. 14 de novembre de 2003. o podem deixar passar per alt ni el segon ni el tercer concerts organitzats per l' ACC, ja que ambdós van exceJ.lir per la seva especial qualitat i l'interès d'uns programes ben allunyats d'actituds con· formistes í continguts consumistes. · En el primer, amb la col·laboració de I'OBC, hi va actuar amb extraordinari nivell tècnic i tensa comunicativitat el violinista concertino Àngel Jesús Garcia; realment, per als compositors va constituir un autèntic privilegi comptar amb un intèrpret de tan alta categoria, i igualment el públic va poder escoltar unes N 20 versions vitals i de suggestiva coloració d'unes obres esclites amb imaginació i notable creativitat. En destacariem l'excel·lent i equilibrat desenvolupament de l'Estructura I de Benguerel, el sentit poètic i líric d'El cantar de l'àngel de Motatu i la coherència constructiva de Cervelló en la seva Sonata in cinque tempi, en què destaca el sentit altament virtuosístic de la seva escriptura violinística. Concert memorable que, malgrat el possible risc de la seva austeritat, va revestir-se de profunda calidesa comunicativa gràcies al treball i el lliurament d'An· gel jesús García, un violinista admirable. En la confortable sala de l'lns· titut Francès de Barcelona, vam poder aplaudir amb veritable satisfacció el Grup XXI, el qual, gestionat per Peter John Bacchus i Àngel Pereira, sembla que sortosament ha trobat la manera de donar continuïtat a la seva labor. Veritablement, la vida d'un conjunt cambrístic no és fàcil, a casa nostra, sinó que més aviat semblen fruits d'un dia que malgrat la indubtable vocació per dur a terme un treball de plena garantia, estan abandonats a la sort d'unes actuacions esporàdi· ques i a l'esperança d'un patrocini ple de burocràcia i sense altre objectiu ~n el millor dels casos- que promoure la publicitat d'uns productes. Recentment ha desaparegut l'Orquestra del Teatre Lliure, i del ~n altres moments- ben emparat Barcelona 216, gairebé hem de dir que està hivernant. Desitjaríem de veritat que poguéssim continuar comentant noves actuacions del Grup XXI, ja que, sense entrar en comparacions, hem de dir que en la seva manera de fer la no- dicat en la partitura. El duoir. tetyretà a continuació una 11311 cripció per a saxo i piano dt Concert per a saxo i orquell'l de Lluís Benejam, obra de la~ Miquell Bofill ha estat SelllJl un gran defensor, i que ra. anys ja va oferir en comJl3Dlí de l'OSC. L'obra, de llenguM, accessible i amb passatges 1llli propers a l'estètica del ro~ cisme musical, representa 1111 bona manera d'entrar en cot tacte amb una personalitat e~ cara no prou coneguda de la 1111 sica catalana contemporània La segona part començà ad la Petita Suite de Xavier Solia! d'e~sió irònica i concisa, pi tenc1ada per la sonoritat del 11 xo soprano, i totalment o~ en la seva concepció a l'obra~ güent, la Sonata de Paul Hm mith, en la qual es poden cop¡ els resultats de la redefinicióqtl el compositor va fer de la tor,¡ li tat. El resultat és una pà~¡¡ molt ben construïda, amb un<t riós fmal basat en el suport ril mic del piano, sobre el quale saxo basteix una línia melòdia més aviat estàtica. I per clour. el recital, s'interpretà l' Ho1111 natge a García ú:Jrca de joanA' bert Amargós, obra de caràd! rapsòdic i en ocasions plan}fu que exigeix als músics unes I! pecials dosis de virtuosisnx concentració. La parella va demostrar.~ únicament en aquesta peça, sn durant tot el concert, posseir 11! dots musicals idonis per a l'b bit cambrístic, que els van l'li metre emmotllar-se amb èxlll caràcter de cada composició. va música es percep una sill(t( voluntat per aprofundir en: contingut de les obres, hi ha tr1 mentalitat afí per identificar·< amb les idees dels composittr actuals, no hi ha actituds ac.· modatícies per resoldre amb e mínim esforç la lectura d'ur. partitura problemàtica, sinóq~ en cadascuna, director i músi:! manifesten el desig de trobar<l'l hi ha de positiu i comunicatiu. amb capacitat tècnica eficaç, oo neixement de les noves estètiqu! i sensibilitat bo transmeten a l'li ditori. Així ho vam poder comptt· var en les subtileses expressilt que van aplicar a la lectu:: d'Heptandre d'Homs; en la t!t' sa versió de la complexa i er1() ra suggerent, a setanta anys dei seva composició Simfonia~ Cambra núm. 1, op. 9 de Schiit berg; en l'estrena de la iròniil Mareas de todos los colores~ De Jong; en la interessant i pf(( naïf Perelision d'Ada Gentile. en les ja conegudes partitur~ Sextet Mixt, un notable exemr< de dodecafonisme de Broto~ Epigrames de Casabl.ancas. ... e R t - Un Faust condemnat a cadira de rodes 1redc Faust de Ch. F. Gounod. Llibret: J. Barbier i M. Carrè. M. Mori (Marguerite). ~.,M ontser~t (Faust). S. l_(aog (Méphistopheles). L. Gtron (Valentin). Compao)'lll de Ballet D aVId Campos. Cor de l'AAOS. Orcp1estra. Simfònica del VaUès. Dir. d'escena: S. Poda. Dll. mustcal: C. Diederich. Teatre Atrium (Viladecaos). 13 de novembre de2003. C1110, =ll1Ï111, __j ~I duo~ llla1Jal 1ianod: 1rque¡¡.¡ de !acp t setn¡t Je fa1111 lffipaJJ)i .engua¡p tgesmti rom8111) enta1111 r en Cllll alitat!l delallll orània ençài!JII! :rlloliat ncisa.p¡ :atdel ~ ; !!" t o~ l'o 13!< ulHintt ~~~¡s lD!ClOqll e la too: 18 pàgi:; nblDic uf:rl1t ':n~~ er elm=: .l'Horr.: e foanA ~ c.aràd! planym ; unesa. lOSiSim !rar, u peça, sm osseirWl )S er al'~r: ; van pe:· nb èXJtt >OSici6. 18Sinre! tdir en e hi haltl 1tificar.; npositct tuds a;.· ~amb: rra d'Ui. • sinó e¡: ri mú;:: :robarq.< .ullcatill. :!ficaç.tt· estèticF :ten al'~ ·compre ~resSÏil! a lectw en lat!!) :xa i e!\Ci anysdek zfonia ~~ de ScliJ¡ !a irònÏ\l :olore$ ~ anti pfl'l Gentile. >artitu!ll ee¡¡em~ Brotoni ncas. ova temporada, nou títol i no gens fàcil per a aquesta Associació que amplia aquest any la seva presència en aquest també nou i magnífic auditori a Viladecans, teatre que han anomenat Atrium. Ens n'alegrem i felicitem els seus gestors per aquesta iniciativa que, sense tenir una gran acollida, confiem que consolidarà amb el temps la presència operística en aquesta localitat, si bé s'haurien de repensar l'horari, ja que començar una òpera de cinc actes a les deu de la nit és un doble esforç de resistència, tenint en compte que l'endemà és dia d'escola i feina. Una proposta estàtica de Poda no ens estranya, a hores d'ara, però costa de combinar amb una música de tanta força i moviment escènic com la de Gounod en els moments corals, la qual cosa va produir certes inestabilitats de tempo entre orquestra, cor i batuta. Al seu favor cal assenyalar la brillant idea de situar un Faust no vell sinó paralític, que el poder de Mefi stòfeles posa dret per condemnar-lo novament a la cadira de rodes al final de l'obra, alhora que allibera Margarida, tot convertint la gàbia on és presonera en una creu alliberadora. Però a part d'aquests moments genials, Ja producció es va moure en una escenografia ja vista, amb bones intencions d'il·luminació però sense grans dosis d'interès . Aquest interès es va centrar en la música, que va sonar correcta d'estil des de la direcció d'un expert en aquest repertori com és el francès Cyryl Diederich, que N va saber conduir aquest enorme projecte operístic romàntic atent a concertar més que a fer-ne una versió personal. L'elecció dels tres rols principals va ser un plaer, no així algun secundari, com Luis Girón, ja que el seu Valentín va ser pobre en l'aspecte canor, i histriònic en l'escènic. Tot el contrari del tenor Albert Montserrat, molt més convincent en el seu rol titular, que amb una veu molt més segura de línia i aguts va encarar la seva primera intervenció ''Salut, ê mon dernier matin" i el duo "Ó nuit d'amour" ple de lirisme, i arribà al trio final i concertant "Alerti!" en plenes facultats de generosa potència i presència escènica. Un veritable plaer i privilegi compartit amb una Miki Mori que va convertir Marguerita en un ésser eteri però alhora innocentment enamorat i sofert en l'últim acte, tant amb el seu cant com amb la seva presència, i destacant en els moments estel·lars de la partitura, com l'ària de les joies i la cançó de Thulé, amb algun agut excessivament obert. El demoníac Mefisto de Soon-Won Kang va ser més interessant escènicament que no vocalment, tot oferint un personatge elegant però més proper a un dimoni entremaliat que no al senyor de l'A vern, i resolent amb una veu generosa la seva difícil partitura. Va ser una vetllada intensa d'un títol que, a pesar de la seva popularitat, feia temps que no es programava en aquestes terres, per la qual cosa felicitem, per: l'esforç i el resultat d'una òpera tan complexa, els Amics de la Òpera de Sabadell en aquest començament de la seva temporada. T I e A Bella lectura de Beethoven Palau 100. Orquestra del Segle XVIII. Rebeca Nasb, soprano. Lluís Homar, narrador. Dir.: Frans Brüggen. Cherubini, Beethoven. Palau de la Música Catalana. 10 de novembre de 2003. _per F.T.-B. otser perquè Beethoven, a més de músic, va ésser un pensador preocupat per les vicissituds polítiques i socials de la seva època, les iHustracions musicals que va escriure per al drama Egmont de Goethe assoleixen una profunda dimensió filosòfica i s'insereixen en el pensament propi dels compositors t•omàntics, en què la música es converteix en un metallenguatge capaç d'expressar ideals i fJJosofies. Fins a cert punt, l' Egmont beethovenià s'inscriu, gairebé diríem que per dret propi, en el seu catàleg de simfonies i es podria considerar com un precedent de la seva insuperable Novena Simfonia. Es a dir, Egmont és una obra important dins de la producció del geni de Bonn que caldria escoltar més sovint, almenys aquesta és la impressió que va produir la magnífica lectura que dirigí amb incommensurable tacte Frans Brüggen i que secundà amb bri- P !< llants resultats l'Orquestra del Segle XVIII. Igualment, mereix ser destacat el treball de Lluís Homar com a extraversiu i puntual lector del text de Goethe, com també la brillantor de les intervencions de la soprano Rebecca Nash, que va cantar amb veu d'admirables matisos i àgils inflexions el sempre di[ícillirisme, tan personal en el cas de Beethoven. Abans, però, conjunt i director ja havien ofert una suggestiva versió de l'ortodoxa i bella Simfonia en Re major de Luigi Cherubini. En resum, un concert d'alt nivell que el públic va ovacionar amb veritable entusiasme. Kasarova, Orfeo privilegiat Recital Vasselina Kasarova, mezzosoprano. Orquestra de Cambra. Dir.: D. Syrus. Handel, Gluck, Mozart. Gran Teatre del Liceu. 16 de novembre de 2003. per ROBERT BENITO esprés del seu debut fa deu anys i la seva participació en la magnífica Alcina del TNC fa gairebé un lustre, la visita d'aquesta jove mezzo búlgara que recorre els principals teatres d'òpera d'Europa i Amèrica era esperada amb delit pels afeccionats liceistes, els quals no va defraudar. Gràcies a circumstàncies no explicades es va canviar un programa no gens atractiu per un altre d'àries operístiques que si bé no és habitual en la política de recitals del Liceu, hauria de ser normal en un teatre d'òpera i per cantants d'aquest gènere, més que no excessius programes de lied, com ja han denunciat els abonats en un marc que no és l'adequat i per a qui paga un abonament d'òpera. Una primera part (reda, i amb gairebé una inaudible cantant, estava composta per tres àries d'à· pera de Handel i dos moments instrumentrals de qualitat més que irregular i excessivament Uargs, sobretot el Concerto gros- D so núm. 5, en què a part de la falta d'estil es van percebre notables diferències d'afrnació entre corda i vent, però destacant en positiu la intervenció de les trompes en l'ària "Verdi prati". Aquest desolador panorama va canviar en la segona part, en la qual vam poder copsar un Orfeo de Gluck valent, Ueuger, amb claredat en la co/oratura i un volum generós de la cantant, que va escollir la versió francesa de l'òpera de Gluck en l'edició romantitzada de Berlioz. Cal destacar l'intimisme i dramatisme expressat en ")'ai perdu mon Eurydice?" i la bravesa d'"Amour, viens rendre à mon ame" que es va contagiar al rondó mozartià "Parto, ma tu ben mio" de La c/emenza. Una correcta interpretació de la música de baUet del segon acte de i'Orfeo i un poc fugat Adagio i fuga en Do menor K 546 van completar aquest con· cert d'una orquestra de cambra anònima, però plena en la seva majoria de cares conegudes del fossat del Liceu, cosa estranya, com la direcció en molts aspectes de Davyd Syrus. 21 e R Í L'ORC i Pons recreen amb èxit la Romàntica de Bruckner Temporada OBC. Dir.: Josep Pons. Ramon Porter: Peça pera orquestra. Bruckner: Simfonia núm. 4. L'Auditori. 23 de novembre de 2003. T e A On la qualitat és ben reconeguda Concert de comiat de la CapeUa de Santa Maria del Mar. Bach, Britten, Eben, Lidholm, Vila. Dir.: Mireia Barrera. Església de Santa Anna (Barcelona). 15 de novembre de 2003. _per R. BENITO per LL.T. na de les particularitats de l'OSC -que ja és prou coneguda pel públic- és la d'assolir recreacions de primer ordre quan davant seu tenen obres de grans dimensions, com les de Richard Strauss, Mahler, Xostakóvitx o Bruckner. Aquesta faceta íntimament vinculada al nom del gran director Franz-Paul Decker ha ajudat, en les darreres temporades, perquè les recreacions d'aquests autors per l'Orquestra esdevinguin un referent d'una qualitat musical inqüestionable i, així, assolir en definitiva la categoria de gran orquestra que sens dub· te arriba a l'OSC quan afronta aquest repertori. Josep Pons, el nou director de I'ONE, va ser el mestre convidat a dirigir Ja Simfonia núm. 4 de Sruckner, la Simfonia "Romàntica", en què la música espiritual del compositor, la seva devoció wagneriana, la seva idea de la musicalitat pura, assoleix una de les fites més destacades del seu llegà t. Bruckner no planteja en la seva orquestració una percussió desmesurada, ni un desdoblament instrumental, ni un ventall d'artilugis orquestrals a la manera d'un Berlioz. Amb l'orquestra tradicional, amb un ús prodigiós dc les cordes, amb un protagonisme del metaU -excepcional el treball del solista de trompa de l'OSCdibuixa una obra majestuosa, elegant, que s'enlaira en el més pur refinament romàntic. El plantejament de la Simfonia núm. 4, una obra composta l'any 1874, es pot enfocar des de diversos vessants; un seria a la manera d'un Celibidache, en què la lentitud dels tempi, l'aprofundiment místic, la delicadesa més subtil eleven la partitura a un veritable estat "quintaessencia!". Un altre, a la m&nera d'un Barenboim, molt més atenta a l'elaboració d'un discurs continuat, idènticament detallista però amb una tendència a la fluïdesa; o a la manera d' un Karajan, en què la profunditat assumeix un rol idèntic amb un apassionament certament dramàtic i que atorga a la versió una concep· ció musical més tendent a un U beUíssirn sentit descriptiu captivador pel seu vessant gairebé de discurs operístic. Moltes són les tendències que accepta una obra corn la Romàntica, i la plantejada per Pons va ser idènticament atractiva, pel seu contingut interpretatiu. El que més va destacar de la lectura va ser la claredat i diafanitat de les idees musicals. La claredat dels plans sonors pennetia escoltar el detallisme de l'escriptura del compositor en tots els seus aspectes. La manera de conduir la Unia melòdica, sempre protagonista, atorgava una dimensió no tan transcendent a la manera de Celibidache, sinó molt més humana i expressiva. La netedat del dibuix, el bon trebaiJ de totes les seccions de I'OBC, la controlada majestuositat dels moments més briiJants, la delicadesa en l'expressió, ajudaven a mantenir un discurs perfectament traçat que mai no queia en excessos de sonoritat ni de tem pi. Una versió en què l'Orquestra, que a la primera part va interpretar la breu i delicada Peça per a orquestra de Miquel Porter, va demostrar que amb les obres de gran dimensió assoleix Ja dimensió d'una gran orquestra. om se sol dir, el recinte va resultar petit per a l nombre d'assistents que .-va omplir aquest assenyalat concert d'una dc les formàclons que ha donat lluentor i qualitat al panorama de la música vocal de Catalunya aquests darrers disset anys. Les institucions polítiques i culturals del pals s'haurien de preguntar què està passant amb la cultura d'a lt mvell CJ,UC produeixen els músics naCJO· nais, ja que o bé per una decisió totalment arbitrària i injustificada sc suprimeix una orquestra com la del Lliure, amb una trajectòria més que notable, o, com en el cas que ens ocupa, desapareix una agrupació igualment de cambra vocal per falta de treball, tenint igualment una història plena d'encens i projectes musicals destacats. Fent memòria, no deixa de sorprendre com aquest llbandonament de pro¡ectcs eminentment catalans 1 fet per catalans es deixa de costat per promoure magnes institucions oficials i pseudooficials que ben poc fan per la música i el patrimoni musical del país, i no diguem ja pels valors musicals humans que neixen del país: els cantants i els instrumentistes. No era aquest el cas de la Capella dc Músicu de Santa Maria del Mar, que recollint la centenària tradició C Altres Maria Stuarda "En ocasió de Maria Stuarda". S. Kim i A. Serna, sol!ranos. A. Hiisler, mezzosoprano. A. Comas, tenor. R. Grau, baríton. A. Vorookova, violí. G. Voronkov, piano i direcció. Wagner, Coccia, Donizetti, Chapí, Mercadante. Foyer del Gran Teatre del Liceu. 25 de novembre de 2003. per R. BENITO na corona plena de petits diamants configuren aquest homenatge musical a una de les reines que més ha cantat i s'ha cantat el segle xrx. Maria Stuarda, coneguda literàriament per dues fonts principals. El dra· ma de Schiller i la tragèdia d'AJ. fieri van inspirar músics de tot Europa tan insignes com un jove Wagner, que va compondre un llarg lied, Adieux de Marie Stuart, veritable tour de force en començar el concert una soprano habitual en el cicle Òpera a Catalunya amb el repertori belcantista, la coreana Sungeun Kim, estTella de la vet- U llada, ja que amb les seves lectu· res d'Eiisabetta al castella di Kenilworth de Donizctti i el pirotècnic "Menja a tal segno fingere" de l'òpera de Mercadante Maria Stuarda, regina di Scozia va demostrar la versatilitat de la seva veu de soprano lleugera i el seu magnffic fraseig. Una altra veu que va sobresortir en aquesta vetllada va ser la d'Ana Hiisler, d'un timbre i color de veritable mezzo, càlid, vellutat, que va demostrar una credibilitat i gust en cantor, envejable, amb unes partitures d'unes sarsueles que Chapí dedicà a la figura reial no molt pròpies per lluir els seus mitjans. Esperem po· der veure-la i sentir-la en altres propostes més a l'altura de les se- del Cant de la Sibi[.Ja ha arti· culat el seu repertori a partir de tres punts d'atenció: un ampli repertori que abasta des dels drames litúrgics medievals fins a la música vocal contemporània, una recerca de qualitat musical en cadascuna de les seves interpretacions amb cantants i directors del país, i una atenció especial al patrimoni vocal català en els seus enregistraments. Lamentem-nos per aquesta pèrdua i així ho va entendre Ja major part del món coral i musical, que va acudir com a homenatge afectuós i de respecte, a aquest últim concert, en el qual es va saber novament combinar l'elecció d'un bon programa amb una alta qualitat d'interpretació. Dos motets de Bach van integrar la primera part, a la qual van seguir tres obres a cappel/a del segle xx que es van veure perllongades pels aplaudiments del públic amb un merescut homenatge als directors que han guiat aquesta formació en aquestes gairebé dues dècades i amb una interpretació del poema del recentment traspassat Martf i Pol "Un sonet per tu", amb música de ). Vila i Casañas. Una pàgina de la història musical de Catalunya es tanca, però esperem que tingui els seus fruits en futurs projectes d'igual qualitat i major permanència i suport institucional. ves belles prestacions vocals. L'última guanyadora del Con· curs de Cant Manuel Ausensi, la soprano Amanda Sema, va tenir moments de gran qualitat en el duo i ària final de l'òpera de l'italià C. Coccia Maria Stuart, reyjna di Sar zia -que seguint les pautes del primer ottocento estrenà la gran Ciu· ditta Pasta-, si bé hauria de mi· llorar el seu control del volum i vibra to, tenint en compte la seva joventut. La part masculina va ser a càrrec del tenor A. Comas, que va salvar las seves difícils intervencions, però bé per cansament vocal o pel fet de passar d'un re· pertori contemporani com el que ha fet fins fa poc a aquest, molt més delicat, no va briUar com ca· lla en les partitures a eU encomanades. Ramon Grau va complir amb solvència en els duos i concertants assignats. La part instrumental va anar a càrrec del matrimoni Voronkov, que ens van sobtar en la part de violi, de debò endimoniadament paganiniana de l'esmentada ària de Mercadanle, com també del bon fer que en tot moment va tenir el concertador i pianista Guerassim Voronkov. 231 23 4 . . . . . . ., . . CRÍT I CA L'orfebreria Chick Corea s'imposà a la mediocritat i l'avorriment Voli Damm 35è Festival de Jazz de Barcelona. Del 30 d'octubre al 18 de desembre de 2003. A l'Auditori, Palau de Ja Música, Luz de Gas, L'Espai, Parc de la Ciu· tadella i Bikini. per ALBERT SUÑÉ els set concerts del Festival de jazz de Barcelona als quals vam assistir, no· més ens va convèncer el quan, el del mig. O sigui, els tres primers i els tres darrers no van passar arn b gaire bona nota les seves prestacions. Enguany debutava com a di rector artístic d'aquesta manifestació, que organi tza la promotora The Project, el periodista joan Anton Cararach. Possiblement, va pagar la patenta. Volem dir que hi va haver més d'un concert que no va estar, en cap moment, a l'alçada d'un festival amb més de tres dècades d'història. La iJ.Iusíó i el convenciment manifestats per Cararach que es veurien propostes realment noves i engrescadores, es quedà a mig camí. La novetat existí fins a un cert punt, sí, però l'engrescament el provocà precisament l'actuació d'un "clàssic": Chick Corea. Perquè el taller d'orfebreria que muntà a l'escenari de l'Auditori el pianista nord-americà connectà tot seguit amb el públic, que va reconèixer la qualitat i la bellesa d'unes peces de singular bon gust i exquisida distinció. I és aquí on sorgeix la pregunta: ¿calen les novetats per tal d'engrescar els afec· cionots? Si aquestes novetats te· nen nivell, és clar que sí. Però, i aqul és on fallà la proposta del nou director artístic - de qui no posem en dubte el seu entusiasme i les ganes de confegir un festival bon xic diferent d'anys anteriors-, qui aixecà la copa de vencedor fou un autèntic gat dels frares del jazz, un home que se sap molt bé la lliçó, qualsevolllíçó, elèctrica o no. Corea es presentà a Barcelona amb Steve Wilson al saxo alt, fiau· ta i clarinet; Avishai Cohen al contrabaix, i )eff Bollard a la bateria. Encara que s'havia dit que sorgiria alguna sorpresa durant el con· cert, l'aparició de la cantant Gayle Moran no va acabar de convèncer. No és, de fet, una cantant jazzística com cal i, segons com, està més o prop d'una cantant d'òpera per In manera com emet la veu. Això condicionà la seva tasca, impecable d'altra banda, però a Ja qual mancava força expositiva i comunicativa. El quartet en si estigué excel·lent. Comandat per un Corea que no es dedicà -excepte en un tema en solitari, Brazilia- a abusar de la seva qualitat de líder i que deixà molt de camp abonat al lluï· ment dels seus companys, el que es va veure ben clar fou que la con· cepció del tema entre els quatre músics estava gestada al mil·llmetre. Només quan el tema en qües· D 231 24 tió havia quedat ben definit i modelat, s'entrava en el camp dels solos. Obri el foc una aHusió a un home que fou mentor de Chick: Miles Davis. El combo interpretà On Green Dolphin Street, que el trom· peta havia reinventat als anys cin· quanta i amb el tractament del qual el grup es revelà un xic fred. Però ràpidament posà la directa i els ajustadíssims Corea, Wilson, Cohen i Ballard començaren a teixir el jazz. Aquest fou el gran secret a veus del com bo: la seva justesa. Mai no hi hagué una nota de més ni de menys. Però, d' altra banda, en cap moment aparegueren la fre· dor ni l'avorriment. La magnifica creativitat anà omplint l'espai i Ballard ~ue també féu sonar petites percussions i interpretà fins i tot amb les mans sobre les pelJs..- i Cohen -un dels millors contrabaixos que hem sentit darrerament- as· soliren moments impactants. I així anaren sorgint Fingerprints i You're everything, que s'enllaçaren amb un Anna's Tango que va deixar la sensació que allà hi havia quatre autèntics mestres. Perquè la seva concepció, el seu desenvolupament i el seu final foren d'una bellesa extraordinària. Finalment, el combo rematà la feina amb una al·lusió al mestre Rodrigo i el seu Concierto de Aranjuez, que són la base del tema Spain, confegit ja fa temps pel mateix líder. L'ovació fi. nal fou de campionat. Qui tampoc no desentonà fou la Danísh Radio Big Band, dirigida per Maria Scnneider i que fa pocs anys, en el Festival de jazz de Terrassa, ens havia convençut plenament. Perquè la seva proposta hi havia estat innovadora i molt in· teressants els seus plantejaments. A més, Schneider s'havia revelat com una bona líder, que s'havia sabut envoltar de solistes excel·lents. A Barcelona, però, aquestB'excel·lent banda quedà encotillada. En primer lloc, perquè es dedicà a interpretar temes del compositor i intèrpret brasiler !van Lins, present a l'escenari per mi~à dels seus teclats i la seva veu. Però també perquè es comptava amb l'barmonicista i guitarrista Toots Thielemans, bon amic de Lins. l tots dos, amics de la directora. Però aquella reunió de col·legues no acabà de funcionar. Si a una big ba nd com la Danish Radio, amb hores de vol, i amb prestacions exceJ.Ients a tot arreu, li dónes com a companys de viatge uns temes que, excepte uns quants. no són res de l'altre món, segur que la proposta s'encallarà. Malgrat els arranjaments i l'experiència de Ja mateixa líder, i la qualitat dels seus components. I és que Lins es revelà com un compositor, intèrpret i cantant força justet. Perquè els temes s'as· semblaven molt els uns als altres. N'hi hagué algun de rrencador, sí. Però el mal ja estava fet. I ni la força del veterà Thielemans va poder remuntar el vol d'unes peces -algunes d'innegable bellesa- a les quals mancà diversitat tonal i harmònica. Per tant, esperem una nova visita de la Danish Radio Big Band a pèl, sense experiments estranys i entrats amb calçador. Els altres cinc concerts constituïren una autèntica decepció. El del jan Garbarek Group no va tenir res de jazz. I fou més especta· cie que concert. En primer lloc, perquè rere dels músics s'havien col·locat una mena d'enormes veles en les quals es reflectien els colors canviants dels focus. I també perquè la parada que va muntar la percussionista Marilyn Mazur fou realment espaterrant. Però de l'escenari eixiren sons minimalistes, de música clàssica a estones, i de contemporary music en moltes d'altres. Garbarek es limítà a tocar accents dolcíssims i ensucrats mentre els seus companys li feien costat com podien. Això sí, els temes eren ben explicats. Però, com passa moltes vegades, s'assemblaven molt els uns als altres. Gràcies a Déu, Mazur, magnífica sempre, amb un gran sentit de la varietat i la coherència, i el contrabaix Eberhard Weber, robust, constructor, i sòlid com una roca, feren oblidar el mateix líder i un mediocre Rainer Bruninghaus al piano i als teclats. Creiem que l'experiència jazzística de Garbarek, Mazur i Eberhard dóna per a molt més que no pas una fórmula tan espectacular com es vulgui, però que ha d'encaixar molt millor en altres contextos. E ls altres quatre concerts, els van protagonitzar dues cantants amb els seus propis grups i dos trios d 'acord amb la fórmula piano-contrabaix-bateria. Les cantants foren Lizz Wright i Abbey Lincoln, i els combos, The Bad Plus i Edwatd Simon Trio. ts una llàstima que de la mag· nffica presència i molt bona veu de Lizz no es pugui treure més suc. Almenys en el context que ens presentà. Aquesta és una cantant molt apropada al gospel per la manera com enfoca els temes. Però, d'altra banda, no hi ha mai la força i el sentit de I"esqueixament que cal pressuposar. Per tant, aquesta és una fórmula molt respectable i, certament. innovadora. Que es queda, però, als llimbs. Perquè no hi ha frescor, no hi ha sentit de l'a· ventura, i la banda que envolta la líder és realment vulga r. L'actuació d'Abbey Lincoln ens va fer pensa r el pitjor. L'havíem vist i sentit ja fa uns anys al desa· paregut Festival de jazz de Sitges i ens havíem quedat amb la boca oberta. Com era possible que una dona que havia estat una cantant de les del morro fort, fos aquella mena d'espectre que hi havia al~ al davant? Doncs bé, la cosa continu¡ igual. Perquè Lincoln s'arrossega literalment pels escenaris. No~ veu, no té intenció, no té res. C(ilj} que, això sí, havia estat de les )11) nes, encara li queda el recurs d'~ ferir algun espinguet discret al & nal de cada tema. Amb això,rell:f posa que es fa perdonar el que 11; dit o ha pretès dir abans. I maig¡¡: que els seus resignats compan¡1 -Marc Cary, piano; Michael ~ wie, contrabaix, i Jaz SaW}-er, b¡. te ria- se saben la Uiçó, allò no b: hauria aixecat ni la grua més g¡¡; del món. Per la seva banda, The Bad ~ demostrà que la seva idea pot li! bona ... en mans d'un altre tñc Aquest és un combo trencadm amb un bateria extraordinàTÍl!rlll':l' propulsat i sorollós, David Kinf l'ànima del grup. És a dir, s'im'e!· teix la fórmula, perquè, de sem¡rc. ha estat el pianista qui tiba els altres. Que no deixa de ser el més Jó. gic. Però en aquest cas el pianisfl. Ethan lverson, s'acontentà intn· pretant unes melodies d'una senzillesa aclaparadora, repetitivel, avorrides i artificioses. Tant éll com el contra~, Reid Andei'Sill\ confiaren en la descomunal potència de King -un molt bon ba teri.!. d'altra banda- per tal d' amagar una coixesa conceptual que es gua rí, a tot estirar, en un parell d~ ttmes. I per acabar direm que Edwaro Simon és el pianista més avorrit que hem sentit mai. Com és~ síble que aquest home sigui, St· gons el que especificava el p~ grarna de mà del Festival, un miJ. sic enormement sol· licitat? Ta! com passà amb altres combos, 1t el seu hi havia dos músics - Essilt Okon Essiet, contrabaix, i jolll' than Blake, bateria- que intent• ren salvar la cara del grup ambb seva innegable categoria. Però b terrible insipidesa de Simon féu impossible qualsevol ajuda. Naturalment, el Festival de Bar· cetona oferí altres concerts. PeJÒ, amb les excepcions ja esmentades. els que vam triar ens van fer veu· re clar que s'ha de saber exacta· ment a qui portes, en quin mornell! de forma està, quin tipus de mú· sica ofereix, i si pot encaixar en una manifestació d'innegable soli· desa i prestigi com la de Barcelona. Perquè pensem que aquesta úl· tima paraula ha trontollat perillosament en l'edició de 2003. APEL · LES . ses¡ ~ueb :u!lgr¡: tpanp !ei Jlo. er, be· noh.l :s gra ídl\< JO! !'i! hk cador, iamem Kinl im~r· ;:mprt elsal:nésllanisu intr.· ¡a sen- :itives, ant ell 3ersm. 'potèlr tm !a map es~ ldtteo pwanl lVO!!Íl ;s po~ ui. St· !l pro- mmú- t? re: )()S, ell -Essid i)onll- ltenta3rnbfu 'eròb on féu ~e Bar· • Però. 1tades. rr veu· IX8CI8· roment lemú· xarell leso& m:elo!Siaúf. >erillo- MESTRE S Un modernista renaixentista pel·les Mestres no és, certament, una gran figura de la música catalana. En tot cas, la seva polifacètica trajectòria artística, tan marcada per un autèntic alè creador, també va prestar atenció a l'art dels sons, en la qual va deixar la petja de la seva fina sensibilitat, de la seva elegància i senymiu i d'una elevada exigència intel-lectual. L'any que ara estrenem connrnemora el cent cinquantè aniversari del seu naixement a Barcelona. És una bona oportunitat per recordar aquesta figura irrepetible, filla d'un context que ha fitat un dels períodes històrics més vitals de la cultura catalana: el modernisme, al qual ell, com a artista plàstic, com a escriptor i com a músic -i si cal també com a jardiner-, es va adherir amb una conseqüència natural, no gens forçada. El Tema que oferim pretén situar aquest artista en el sentit més exacte de l'expressió, en el seu context genèric, i d'una manera particular tot aprofundint en la condició de músic. El primer treball mostl'a una visió oberta del personatge, la seva circumstància històrica i el seu recorregut vital, sense els quals no és pot entendre la seva obra en tots els vessants en què es va manifestar. Aquella Barcelona cosmopolita i amarada d'inquietud cultural dels anys que envolten el tombant del segle XIX al xx. El segon treball poua de manera directa en la condició de músic i especialment d'autor d'unes can- çons, delicioses i imaginatives, que des de la seva senzillesa morfològica, però també des del seu encant i alè poètic, formen una part molt atractiva del patrimoni liederistic català. I a més, una bona part ha traspassat amb escreix la privilegiada llinda de la patrimonialització popular, fet que les fa transcendir el pas dels temps. 25 La bellesa de les petites coses CADA MOMENT O ÈPOCA ARTÍSTICA ENS DÓNA UNS PERSONATGES ESSENCIALS QUE ENS DEFINEIXEN AQUELL MOMENT HISTÒRIC. APEL·LES MESTRES SERIA UN o' AQUESTS AMB REFERÈNCIA AL MODERNISME. per JAUME CARBO~~L i GUBERNA Reis, Gaziel (I 906), Joan de l'Ós (1907), Li/iana (191 1), La \r¡o~¡ d'Or (1914); i també per a Els Pirineus de Felip Pedrell (1902), RI)(¡ del Cingle d'Ignasi lglésias o Nausica (I 912) de Joan Maragall. El 1885 es va casar amb Laura Redénez, dona d'origen parisen; i amb unes grans aptituds artístiques. Va ser el seu suport, el seu gran amor i Ja destinatària de nombroses dedicatòries abans i delprés de la seva mort el 1920. El 1898 s'instaJ.laren a una ca.<ao passatge de Permanyer, on Apel·les Mestres trobà el consol a la m.> lalria que li afectà greument la vista. En aquest univers MesttC! desenvolupà una altra de les seves grans passions: la jardineria les flors en general, i en especial per les hortènsies. La seva obra tt· flecteix aquest contacte amb la .natura de manera integral. Més cnlli de la retòrica del modern:isme sobre la Natura fabulosa, Mestresb vivia, en formava part i se'n considerava un més. Les flors. els ir sectes i els animalons convivien amb ell, al seu "jardí univers• <k casa. D'aquí l'interès que tingué a reproduir fidelment les espècia que dibuixava, perquè eren éssers concrets amb consciència i per sonalitat (malgrat que només fos en el seu imaginari que obria al! lectors espectadors), als quals l'artista dotava d'una dimensió ho· mana. Però la seva personalitat d'humanista en el sentit més amplí dcl terme, no el deixà cenyir-se a una sola disciplina per donar sortida al seu imaginari. Molt aviat també es manifestà com a esctiptor, prosista, poeta i, més tard, per a l'escena, coincidint amb l'eclosió de. teatre català i del teatre líric. odem parlar de l'arquitectura, l'escultura o la pintura del modernisme, però aquest moment històric no s'explica sense tenir en compte les arts decoratives, les arts aplicades, i també el dibuix i la il·lustració, on justament Mestres és essencial en l'aspecte forn1al i pel repertori iconogràfic que aplicà i tipificà. En el dibuix, la cançó, la poesia o el teatre, Mestres hi va deixar veure sempre la seva vocació popular, amb temes i fonts d'inspiració provinents del romanticisme, que tractà amb un estil de línies clares i elegants, i tendent a la idea integradora de les arts que va marcar el moviment artístic del canvi de segle, sempre do· nan! valor als elements considerats menors tant en la vida com en les arts. Apel·les Mestres i Oñós provenia d'una familia molt vinculada a la vida artística i ciutadana barcelonina. El seu pare, Josep Oriol Mestres i Esplugas, fou un destacat arquitecte, que exercí com a titular de la Catedral,1 finalitzà la controvertida construcció del Gran Teatre del Liceu, i féu la primera reconstrucció després de l'incenpel·les Mestres i la música. Mestres també va tenir inlem di del1861. 2 També realitzà projectes per als Camps Elisis, i per a per la música, a Ja qual s'acostà amb el mateix tarannà qut les primeres edificacions que es feren a l'Eixample després de l'enen el cas de les arts plàstiques o el teatre: amb modèstia derrocament dc les muralles el 1859, que ell mateix dirigí. De en el format, però amb un detallisme d'orfebre. Preferí el> ben segur que les llargues estades entre els murs de la Seu barcegèneres populars o anomenats menors respecte de les obres d'enlonina, gràcies al càrrec pater.n, contribuïren en bona mesura a forvergadura, malgrat les seves dignes coJ.Iaboracions amb el teatre b· jar l'univers de mites, llegendes i de goticisme plàstic i literari del ric. 5 D'altra banda, aquesta preferència l'hem d'emmarcar en la~ jove Apel·les. gica de l'època que tot just despertava en la música simfònica, ju.< La seva vida personal va estar marcada per l'intimisme, la sent.ament de la mà de la generació modernista. Mestres, però, prefen zillesa i l'austeritat que va inspirar la seva tasca creativa. No va nel'expressivitat i l'intimisme de Ja cançó, quan féu de músic, a me~ cessitar mai la demostració ni l'ostentació del seu enginy o la se· de les coJ.Iaboracions com a llibretista en el teatre liric català. va condició artística. Va tenir sempre un esperit modest, palpable Com és sabut, malauradament, el gènere líric català no arribà1 en les seves produccions, que no seran mai de gran format. assolir la necessària estabilitat per consolidar-se en l'oferta d'ts· De ben jovenet es desfermà la seva passió pel dibuix' i en acapectacle a Catalunya, però tot i això les diverses mostres i tem)» bar el batxillerat ingressà a la Llotja. No trigà a col·laborar en rades que se n'organitzaren oferí títols de gran qualitat i interès' ~La Campana dc Gràcia", des del 1874 i sobretot d'ençà de la mort Apel·les Mestres fou un dels principals inspiradors del gènere i pull! de Tomàs Padró, tot convertint-se en un dels il·lustradors més vade referència per a les posteriors experiències impulsades per EnA: lorats del moment. Les seves col·laboracions abundaren en altres Morera, amb el qual Mestres també col· laborà. publicacions tant de Catalunya com de fora, com "L'Esquella de la Hi ha un vincle que ens relaciona la figura d'Apel·les Mestre! Torratxan o "La Llumanera de Nova York", 4 com un dels dibuiamb el teatre líric català i amb Clavé, formant un cercle d'inlem· xants més pt•olílics i valorats. També va publicar diversos opuscles lacions. És sabut que les primeres passes encaminades cap a un te· iHustrats, com els quaderns Granizada durant els anys vuitanta atre rt.ric català foren donades per Josep Anselm Clavé amb L'Ap/te o el recull de Cuentos vivos (1882), Las mujeres de mañana, o Qué del Remei estrenat al Liceu el I858. 7 Mestres, alhora que fou un seriÍ? ( 1885), entre altres opuscles humorístics d'Albert Llatas amb gran admirador de Clavé i la seva obra, i del qual va escriure u!ll una frescor popular directa, i un estil gràcil i simple. També va biografia considerada una de les bases per a posteriors aproximaiJ.Iustrar llibres de caràcter seriós, entre els qual cal destacar l'ecions a la figura i l'obra del fundador de les societats corals, col·ladició d'El Quijole feta per Aleu i Bofarull el 1880, o La dama de borà estretament amb el moviment coral aportant textos que mu¡i. las camelias el mateix any, a la qual seguiren diversos títols, com caren diversos compositors afins al món claverià: La cançó de l'or· els Episodios Nacionales de Galdós publicat a Madrid ( I884), mer, amb música d'Enric Obiols ( 1874): A la musa matalana, amb Obra s complet as del Duque de Riba s o El Liberalismo es pecado música de Cosme Ribera (1877); Nadal, amb música de Josep Rode Sardà i Salvany ( 1891). Moltes d'aquestes obres requerien una doreda ( 1876); Harmonia dels camps, amb música també de RoiJ.Iustració historicista que Mestres recreà amb detaiJ i delicadedoreda ( 1877); Visca la pau, Les orenetes, Los olivaters o Avant. sa, conjugant el realisme de les formes, però no pas dels continentre d'altres. 8 I fou de la mà de les societats corals claverianes i d( guts, i l'elegància del traç. La mateixa dedicació Josep Rodoreda (tancant el cercle que esmentàvem mostrà tant per aquestes edicions de més pes més amunt) que el 1880 Mestres s'inicià en el tecom per les obres satíriques o caricaturesques atre líric redactant el llibret de La nil al bosc. al ja esmentades, com també per les i).lustracions qual posà música Josep Rodoreda, l'aleshores di· amb destinació infantil o les ~èries de cromos U N VINCLE rector de la Societat Coral Euterpe, i també au· de la marca dc xocolata Ametller. Hem estor d'una coneguda biografia de Clavé.9 Segons UNEIX MESTRES mentat només alguns exemples de l'extensa Xosé Aviñoa, inicialment Rodoreda s'inclinava obra publicada i original. però no hi faríem jusAMB EL TEATRE LÍmés per un oratori que no pas una òpera, perq~ tícia si oblidàvem les il·lustracions destinades malfiava del poc ressò que el gènere líric català RIC C ATALÀ I AMB a les seves pròpies obres, els contes, el teatre, podia tenir. 10 Pos com fos, el resultat fou una obrt els poemes, les cançons, així com també la seCLAVÉ. lírica, un idil·li dramàtic que s'estrenà el setem· va faceta de figurinista per a l'òpera, i el teabre de 1883 interpretat per Elvira Musté, i els 50' tre, tant per a obres pròpies, com ara Nit de listes masculins Prous, Saprissa i Puig, lt junta· P A 26 >li de )rtitia ~ri els (l'e¡¡. E· a(ò. l, ¡u;. refen 9 mis I. ribàa d'es· :mpoerès.1 lpunt !Enri: (SUt! tem- ~n Ito Apltc )U un e una ¡úma· :oi·!Jl. musi· ~l'or· , amb pRoe Rovani. lS idt àvem el te· ISc, al esdi· ,éau· :gons ina\'11 )rquè :a talà obra )tem· ls sounta- successives publicacions de reculls que aplegaren el poc més ment amb una massa coral formada per la Societat Coral Euterpe, de centenar de cançons. tot situant-lo entre els autors més desun cor de 25 veus femenines i un de 40 nois. L'obra reviu tot l'u· tacats i també estimats dellied català. nivers fantàstic recreat als dibuixos d'Apel·les Mestres. Només hi Una activitat també relacionada amb la música fou la d'artiintervenen una parella de personatges humans (Dos Enamorats) culista per a algunes publicacions barcelonines, que ni tan sols tenen nom i la seva intervenció és en les que publicà semblances de músics. rebreu i de poc pes. En canvi, els veritables procords personals i curiositats, animat també per tagonistes els trobem molt clarament identificats: Frederic Lliurat. CoHaboracions que el 1927 Lo Riu, Les Roques, L'Espiadimonis, La VioleLA MODÈSTIA aplegà en un volum amb el títol de Volves muta, Ronda de Lluernes, Lo Rosinyol, Les Canyes, sicals, 18 essent un recull de les seves impresCor de Salzes (¿pot ser, aquest darrer, una reEL FEIA FUGffi DEL sions i els seus records sobre Clavé, Pedrell, ferència i homenatge a l'autor de Les flors de POMPÓS TÍTOL DE Obiols, Granados, Tàrrega, Sadurní, Rodoremaig?), L'Oruga, Lo Roure ...Tot imbuït d'una da, Barbieri, entre d'altres, juntament amb anècestètica amb molta influència de la tradició COMPOSITOR. dotes curioses, com l'impagable Gos Filromàntica germànica: la Natura màgica i misteharmònic que clou el volum. riosa, que té vida pròpia i que és la font i l'esceEls darrers anys dc la seva vida els va pasnari del mite i la llegenda. sar gairebé retirat d'un món que ja no era el seu. La nil al bosc fou molt ben rebuda, com es Mancat pràcticament de visió, rebia les visites dels amics i addesprèn dels entusiastes elogis que va despertar. 12 Es representà dimiradors que l'animaven eo vetllades de conversa. Morí com ell verses vegades, fins i tot en el decurs dels concerts de la Societat pronosticà. un dia de llamps i trons, malgrat que no com a ell li Coral Euterpe, 13 èxit que animà el tàndem Mestres-Rodoreda a prehauria agradat que fossin, el 19 de juliol de 1936. El seu enterparar un altre titol. La rosella, que malauradament no s'arribà a esrament hagué de ser molt discret, només amb algun amic, com trenar. Havien de passar encara uns anys perquè el terreny del teaJoaquim Renart, i la premsa de l'època se'n féu poc ressò, a cautre líric català estigués mínimament preparat. Anys després, havent sa dels esdeveniments que derivaren de l'alçument militar. donat ja alguns resultats interessants de la mà d'Enric Morera 14 i L'aniversari del !SOè aniversari del seu naixement fóra un bon com a conseqüència de l'entusiasme que despertà en tots els àmbits moment per tomar a revisar la seva obra 19 i engegar la posada modernistes La fada (1897) de Morera amb llibret de Jaume Masen escena d'alguna de les obres líriques en què col·laborà. só i Torrents, l'embranzida i l'impuls del teatre líric català donà un nou fruit de la coHaboració d'Apel·les Mestres com a llibretista: La flor de la vall ( 1897) amb música dc joan Goula pare. la parNOTES: tir d'aquesta primera programació estable. Mestres hi participà l. Lu roç¡~nu de la Catedrel de Barcelona rou Iu síntesi dels projectes de assfduament amb els compositors més destacats: amb Enric MoreJosep Oriol Mestrlls i Augubi Font, un cop et cophol i el jurat del concurs desestimaren ei projecte dc joon Font per ngosnrnt i inadequat. ra col·laborà en La Roson (1901 ), La barca (I 903) Nil de Reis DURAN I SAMPERE, A. Lo Catedral de Barcelona. Barcdona: Ed. (1906) o joan de l'Ós (1907); amb Música d'Enric Granados troAymà, 1952; pàg. 18-23. bem Petrarca, La rei i el joglar (1890), Picarol (1901 ), Follet (1903), 2. Vegeu: ALlER, R. El Gran Llibre del Liceu. Barcelona: Carroggio, Ga::iel (1!106) o Liliatw ( 1911 ); d'Amadeu Vives, Margaridó ( 1901, t999:pàg. 29.66 per bé que no s'estrenà); de Celestí Sadumi, Pierrol el Lladre o el 3. Per a més iorormació sobre I'Apel·les Me~tres dibuiJtant, vegeu: Pafs de Vano ( 1906); de Joan Borràs de Palau, La presó de xauxa FONTBONA, Francesc. "El dibuÍJU\nt". En: Apel·les Mestres (Nadala de la Fundació jaume Il. Barcelona, 1985. S'hi pol 1robar també una biblio( 191 O); com a títols més representatius. Per la quantitat, la qualitat grafia bàsica sobre aquest aspecte. i la presència en les programacions, hem de concloure que Apel·les 4. On 1nmbé va publicar una biografia de Clavê el 1876. Mestres fou un dels llibretistes més valorats i que s'ajustà més a 5. Vol n dir que els impulsors del teatre líric català, tant els "precedents" l'esperit del projecte del teatre líric en català i la renovació estèticom Clavé, com ets impulsors com Morera, et plantejaren com a gènere ca que proclamava, al costat d'un Santiago Rusiñol, o un Adrià Gual, _ amb intenció i destinació popu lar. per exemple. 6. l'er 11 més inronnació sobre el teatro I! ric català, vegeu: A VINCA, o modestia d'Apel·les Mestres li feia defugir el pompós títol de compositor i fins i tot no li agradava que el consideressin músic, només autor dc cançons. I no va ser fins a l'etapa final de la seva vida creativa que es va fer pública la seva faceta musical. Alguns autors han situat aquesta activitat com a recurs expressiu respecte de la impossibilitat de practicar altres disciplines artístiques a causa de la pèrdua de visió que va patir des del 1900, agreujada a partir de 1914, en què es pot parlar ja de ceguesa. Xosé Aviñoa no està d'acord amb aquesta afirmació, tot argumentant que el seu vincle amb el món musical venia de Uuny i no només mitjançant el teatre líric. A més dels casos de què ja hem tractat vinculats amb el món coral o el de la lírica, Aviñoa esmenta les cançons que foren musicades per Casals des del 1895, amb esment especial del recull Els mesos ( 1897), dotze cançons, algunes de les quals estrenades per Conxita Badia el 1935.'5 Certament, veient les dates de composició de les cançons dels primers quaderns publicats, ens adonem que hi ha títols que provenen d'anys anteriors al 1900, i algunes d'època més reculada, com El rossir1yol (1880, Cançons, quadern 11), Les gotes d'aigua (1885, Cançons, quadern 1), Cançó d'abril ( 1885. Cançons, quademl/1), o L'espiga i la rosella (1888, Cançons, segona sèrie quadern 11), per dir-ne algunes. Foren arnies i admiradors dc Mestres que donaren a conèixer les seves cançons, en especial Emili Vendrell i Conxi ta Badia, que les feren populars per mitjà de recitals i algunes en enregistraments discogràfics. Seguint la tesi que foren els amics i admiradors els qui animaren Mestres a publicar les cançons, no hem de passar per alt el fet que duran aquests anys vint la música catalana ja estava en situació de donar noms força rellevants en el terreny de la composició i també específicament en el gènere dellied. 16 El 1922 es publicà el primer recull amb presentació de Frederic Lliurat, un altre entusiasta de les seves cançons 17 que prologà juntament amb Lluís Millet les L XQil6. Lo Música i el Modernisme. Barcelona: Curial. 1985. AV!ÑOA, Xosé. Història de la música catalana, 1'0/tmc/ana i balear (vol. IV). Barcelona: Ed. 62, t998; pàg. t1t i seg. 7. Vegeu: CARBONELL, jaume. josep Anselm CIavé i el11aixement del calli coral a Catalunya. Cabrera de Mar, Barcelona: Ed. Galerada, 2000. 8. El mateilt Apel·les Mestres les publie<i amb el titol de Coros. Barcelona: Est. Tip. Celest! Verdaguer, 1884. 9. RODOREDA, José. Clové y su obra. Barcelona: lmp y Lit. de josé Cunill, t897. 10. AVIÑOA, Xosé. "El músic popular". En: Apel·les Mestres (NadaJa dc la Fundació jaume I). Barcelona, t985; pàg. 64. 1 t. Malauradament, els programes que hem consultat no n'especifiquen els noms complets. t2. Vegeu "L'Avenç" núm. 18, setembre de 1883. Cita t per Aviñoa, "El músic popúlar", op. ci t., pàg. 64. 13. L'"Eco de Euterpe" del 14 d'abri l de 1884 anunciava una quarta representació de l'obra en el decurs del primer concert matinal d'aquella temporada. lles poesies de la Ro11do de lluernes per o cor de nois, i la Na"ac/6 de l'oreneta, per a soprano, uns dels fragments més rellevants de l'òpere, s'anunciaren a la venda durant roi'Çll temps. 14. Veg~ AVIÑOA. Lo música i el Modernisme, op. cit., pàg. 264. t5. AVINCA, "El músic popular", op. cit., pàg. 68. 16. Vegeu: CARBONELL I GUBERNA, jaume. El Lied català en la Renaixença i el Modernisme, "Revista Musical Catalana", núm. 90, Barcelona, 1992, pàg. 26-28, i del mateiJt autor: Concerts Blaus, un intent de divulgació del lied català, ídem., pàg. 29-30. 17. Si els cantants com E. Vendrell o C. Badia roren els grans propagadors dc la cançonística d'Apel·les Mesi res, Frederic Lliurat i Lluís Millet foren els avaladors de la seva categoria musical. LLIURAT, Frederic, Les cançons d'Apel·les Mestres, "Revista Musical Catalana", t924, pàg. 4-7. 18. Salvador Bonavia llibreter, Barcelona, t927. 19. Pel Centenari del seu naiJtement l'Ajuntament de Barcelona va organitzar una exposició al Palau de Ja Virreina de lo qual es va fer un catàleg (Centenario del nacimiento de Ape/es Mestres. Cat6logo de la exposi· ci6n. Ajuntament de Barcelona, 1954), que potser caldria actualitzar amb les noves aportacions de Ja història de l'art i de la música del període. 27 La 111úsica en un artista comple t "Un artista. Així podríem definir la figura polifacètica d'Apel-les Mestres, dibuixant, il-Iustrador, poeta, dramaturg, crític, narrador, traductor, músic i floricultor que donà a la jardineria caràcter artístic. Estimà la bellesa de les petites coses -flors, insectes, ocells- i les cantà en les seves poesies i en la seva música com ningú no ho havia fet a Catalunya. " 1 Músics amics, com Joan Massià i Frederic Lliurat,& harmonitzaren les cançons que ell improvisava al pi~ amb un dit. 3 Els liederistes catalans del moment, ja es.' roentats, se les van fer seves -quina gran fortuna per al¡ compositors d'aquell temps-, les estrenaren i les di\~ garen. I encara més: van ser publicades i encara estan ea circulació gràcies a l'entesa en el seu moment del COJD. posi tor i l'Editorial Boileau. Crec que deu ser l'únic com. posi tor català que té tota l'obra editada i a l'abast de to~ hom. Però fora de les cançons, res més. Ell no se n'amagava. , per MANEL CABERO i PUEYO_ Com són aquestes cançons? X. Aviñoa4 recull els~ mentaris de LI. Millet, Manuel Marinel-lo, Miquel Ver. pianista gés i Frederic Lliurat que valia pena llegir per la beiJe. home. És difícil repassar només una faceta sa de les paraules amb què les descriuen. Jo em quedo d'un home amb una personalitat tan varia- amb unes paraules de F. Lliurat: "Músic -repetirem-li da. En parlar d'Apel·les Mestres i del lied, entenem per músic l'home prou hàbil, o millor dit, prou també tenim dos aspectes per considerar: artista per a trobar fàcilment, naturalment, belles cançorn. hem de parlar d'un músic poeta i d'un poeta musicat. Hi o per a sentir, en crear o llegir versos, llur música natu· ha pocs casos així, per no dir cap ni un, tant a Catalu- ral, llur complement adequat, mitjançant ritmes, harnya com arreu. Segons la meva opinió, però, és més po- monies i figuracions .... eta que músic. Ell, es diu, no acceptava que l'anomeEn llenguatge més tècnic, les definiríem com melodies nessin compositor, com a màxim es deixava dir autor de senzilles (ràpidament popularitzades o popularitzables). cançons. substrats harmònics simples i figuració rítmica clara i La seva relació amb Ja música és, a més a més, molt transparent. El text, ja molt musical, es pot cantar moh variada. Diversos compositors coetanis, com J. Rodore- adequadament i la part pianística actua de contrapunt da, E. Morera, E. Granados,]. Goula, A. Vives, J. Borràs perfecte per remarcar el caràcter expressiu del conjunt de Palau i d'altres van explotar la seva faceta de drama- i malgrat que sempre és molt simple, fuig de la simpk turg i van servir-se de llibrets seus per compondre obres melodia repetida a la mà dreta amb quatre acords d'a· significatives dins del teatre lliic català del moment. D'al- companyament a la mà esquerra. Si les volem incloure tra banda, de les seves poesies, en van sortir belles en un moviment estètic, no hi ha res a fer. Apel·les va escançons, Ja major part també de compositors coetanis. criure les seves melodies fora de context. Agafava la se· Però d'aquestes cançons i de les seves pròpies, en par- va poesia (ja musical per si mateixa), l'encaixava en una larem més endavant. També s'ha d'esmentar la vincula- melodia amb ritme, sense especulacions de cap tipus, i ció amb els músics del moment en forma de tertúlies, in- ja està. Al seu voltant, tant a Europa com a Catalunya, b dependentment de la tendència estètica d'aquests, i molt música seguia el seu procés. especiaLment amb cantants: Emili Vendrell, Mercè PlanPer finalitzar aquestes línies vull referir-me a tre) tada, Conxita Badia, Pilar Rufí i Conxita Callao. Com cançons molt emblemàtiques: El poll i la puça, Cançó dt a musicògraf s'ha de destacar el seu recull d'articles taverna i Minuet. ¿Són "millors" que les altres? Potser aplegats amb el nom de Volves musicals. També va con- sí o potser no, en tot cas són precioses i al seu dia van te· tribuir en el disseny de figurins, de les estrenes d'Els Pi- nir la fortuna de ser molt divulgades i popularitzades i ei rineus de F. Pedrell i Joan de l'Ós i La viola d'or d'E. mantenen en el repertori dels cantants gairebé com per Morera. Finalment, com a il·lustrador, en el camp de les tradició oral. edicions musicals, a més de les seves pròpies cançons, Voldria proposar un petit exercici d'imaginació. Els va iHustrar Les cançons il·lustrades de Josep Rodoreda lectors que coneguin la Cançó de taverna d'Apel·les, i la i "Corcs" -cançons corals- per a la Societat Euterpe. Cançó del lladre, popular, si les comparen, trobaran més afinitats que no diferències. Són cançons estròfiques. l músic "No m'agrada que melòdicament i rítmica simples, harmòem diguin músic -deia ell-; nicament tonals, que narren una històmúsic és el que és capaç de ria que comença i acaba i en la qual pa5compondre cors, simfonia, EL PROCÉS DE sen coses... En canvi, costa trobar-hi disarsuela, òperes... fo no sóc més que ferències. L'única real i certa és que COMPOSICIÓ un cançoner. "2 sabem que la primera és d' un músici o' APEL·LES MESTRES Amb aquestes paraules ens podem poeta conegut i la segona, en ser popo· ERA A L'INREVÉS DEL situar fàcilment en l'ambient musical lar, que és d'autor desconegut. Si jugant. QUE ES FEIA A EUROde les seves cançons: les infantils, d'ucanviem les etiquetes, podríem fer creu· na banda, i la resta. Totes són cançons PA EN EL SEU TEMPS. re a tothom, molt fàcilment, que la pri· de text, de forma estròfica i sense desmera és popular i la segona d'Apel-les. envolupament. La "popularitat" és el nucli de les L' E 28 ra~¡ pi~ ja es. ·eral! :livuJ. ana¡ com. com. letot· e n'a. ,ls co. I I Ver. peiJe. ¡ueda rrz-si proo rçons. natu· . har· odie! blesl. larai mol: tpum ljunL .mple 5 d'a· ]oure wa esla seJ una ous, i ya,la ' tres çóde otset ID te· :sie5 nper ). Els S, i la 1 més ~ues. rmòustòI pas- hi di· . que ]sici IOpU· gant, creu· l pri· ,J.Jes. ~ les cançons d'Apel·les. També va escriure vint-i-cinc cançons dedicades als nens, recollides en tres quaderns. Com en la resta de cançons, simplicitat i senzillesa per sobre de tot. Curiosament, tant textos com música són intemporals: ara i demà podran ser cantades sense desfasaments ideològics, estètics o ètics, tal com ho van ser quan les va compondre. Són cançons "sempre infantils i sempre vigents''. Voldria animar l'SCIC (Secretariat de Corals Infantils de Catalunya) a revisar aquestes cançons per tal que, d'una banda, siguin incloses en el repertori de les corals infantils i, d'una altra, que aprofitant el cent cinquantè aniversari del naixement d' Apel·les Mestres, durant l'any 2004 es cantessin en les diverses trobades programades, com a homenatge. També voldria fer una invitació al Departament d'Ensenyament de la Generalitat, perquè impulsi o ajudi a la realització d'un enregistrament i la corresponent distribució per a ús com a material didàctic a les escoles (text i música s'ho valen). I també, finalment, a totes aquelles entitats que fan una tasca de conscienciació musical dedicada als infants, perquè les tinguin en compte. Si es divulguen adequadament i es canten, d'aquí a uns anys no sabrem si són d'autor o populars, pel seu caire amable, fresc i directe. ¿Es pot demanar més? 1poeta musicat. Comptant les cançons infantils, Apel·les va deixar-nos cent quinze cançons pròpies. A més a més, tinc localitzades més de setanta cançons de diversos compositors basades en poesies seves i de les quals conec directament unes cinquanta. A. Alberdi, F. Alió, J. Altisent, E. Avellà, J. Barberà, J. Borràs de Palau, T. Buxó, P. Casals, J. Cassadó i Valls, Fàbregas, N. Freixas, J. Garreta, E. Granados, C. Karr, J. B. Lambert, J. Lamote d e Grignon, C. Lozano, A. Massana. E. Morera, F. Pujol, C. Sadurní, J. Salvat, B. Samper i A. Vives són els compositors dels quals puc testimoniar la seva obra. Sense fer una anàlisi exhaustiva, vull assenyalar alguns detalls de caire més aviat anecdòtic. Entre les cançons d'A Alberdi hi ha tres obres amb el text recitat i amb un E fons pianístic compost al detall, fórmula de composició poc habitual en el món del üed clàssic, i totes tres són molt interessants. Tenim poques cançons de F. Alió, un dels pares del lied català; però com la resta de les seves cançons, la cançó amb text d' Apel·les és de primera categoria. J. Lamote de Grignon va compondre diverses cançons; entre les quals les dotze recollides amb el nom de Violetes, totes encisadores, de les quals voldria destacar "Endreça", cançó que m'estimo especialment. E. Granados ens ha deixat un prodigi de cançó: Elegia eterna, molt coneguda però malgrat tot poc interpretada en relació amb la seva bellesa i espectacularitat. De Les cançons de la resta de compositors, només esmentaré que totes mostren clarament l'estil del seu autor. Em queda afegir una darrera informació de caràcter pràctic: totes les cançons remarcades, excepte la de F. Alió, estan editades i es poden adquirir. També podem trobar la resta de composicions de J. Larnote de Grignon, E. Granados i A. Alberdi. Totes les altres esperen una reedició o una primera edició, i moltes s'ho valen. Com ja he manifestat en altres ocasions, cal conèixer, editar, distribuir i interpretar. Una sola cosa no fa pòsit ni memòria cultural. De les traduccions de poesia estrangera, tasca en la qual també es va prodigar Apel·les, j. Pahissa va compondre una de les seves Balades, a partir d'un poema de H. Heine. píleg. Amb les xifres a la mà podem veure que A. Mestres és, juntament amb mossèn Cinto Verdaguer, T. Garcés i J. Carner, un dels poetes catalans amb més textos musicats. I com a compositor de lied també és dels més prolífics. L'any 1927, el diumenge dia 20 de novembre, va ser homenatjat en els "Concerts blaus" dins la sèrie d"'Els poetes i els músics". En aquest acte concert ell mateix va recitar poesies pròpies i Pilar Rufí i Emili Vendrell amb Manuel Vallribera al piano van interpretar cançons compostes per ell mateix i per altres compositors amb textos seus. En aquesta línia us convido a assistir a un acte similar en què la part recitada estarà a càrrec dels organitzadors de l'acte, i la musical, de la soprano Júlia Arnó i de qui signa aquestes línies al piano, en el Cicle de Lied a l' Entorn d'un Poeta, organitzat per la Secció CoHegial de Metges Jubilats, que es farà el proper dimarts dia 2 de març de 2004 a les 18 hores a la Sala d'Actes del Col·legi Oficial de Metges de Barcelona. L'acte constarà d'una semblança biogràfica d'Apel·les Mestres, la recitació de diverses poesies i la interpretació musical d'una mostra de cançons de compositors diversos, compostes a partir de poemes de l'homenatjat. Hi ha previstes altres activitats que caldrà anunciar quan ja seran projectes ferms. Confio que es puguin dur a te1me tant les de caire musical, com les que afecten l'Apel·les Mestres artista complet. E NOTES: 1. JOSEP A. AINAUD DE LASARTE. "L'IIome", En ApeJ.Ies Mestres. En el cinqualllenori de la seva mori ( 1936·1986). (Nadilla de Ja Fundació Jaume ().Any XlX-1985. 2.1d. 3.ld. 4 . Jd. XOS~ AVIÑOA."El músic popular". 29 PREMI ER 00UR PREMIER JOUR LLUIS PASQUAL NASCUT A REus FA 52 ANYS, DARRERE SEU QUEDEN EL PAS PER LA FUNDACIÓ DEL T EATRE LLIURE, LA DIRECCI Ó DEL CENTRE D RAMÀTIC NACIONAL, DEL TEATRE ÜDEÓN DE PARÍS, LA SEVA LLARGA LLISTA DE PRO DUCCIONS TEATRALS QUE S'EMPARELLEN AMB UNA NO MENYS CURTA DE GUARDONS, PREMIS I DISTINCIONS PROFESSIONALS. És UNA TRAJECTÒRIA EN LA QUAL S'ENTRELLAÇA LA PROFESSIONALITAT AMB LES APOSTES TRANSGRESSORES EN VERSIONS I PROJECTES QUE VAN DES DEL TEATRE CLÀSSIC A L'ADAPTACIÓ DE best sellers, COM EL Wit. I QUE TAMBÉ I NCLOU TEMPORADES I GUST DIRIGINT ÒPERES DES DEL SEU DEBUT EL 1982 AMB UN Samson AL T EATRO DE LA ZARzUELA DE MADRID ALS SEUS COMPROMISOS QUE EL DURAN EL 2 005 AMB UN Don Giovanni MOZARTIÀ A NÀPOLS, I QUE ARA RECALA A BARCELONA PER OFERIR-NOS L'ESTRENA A C ATALUNYA DE L' ÒPERA DE BRITTEN Peter Grimes, QUE s'OFEREIX AQUEST MES AL G RAN TEATRE DEL LICEU. Dramatúrgia operística per devoció -Un director tot terreny com vostè, com s'apropa a l'òpera, com van ser els seus inicis d'afeccionat? -A mi m'agrada l'òpera i no és una moda, sinó una realitat antiga en la meva vida, des dels dotze anys. fo anava a estiuejar amb una tia a Viladrau i m'obligava a fer migdiada, cosa que no m'agradava, i aprofitava per posar la seva col-lecció de discos; durant dues hores escoltava la "Casta diva" i la posterior cabaletta de la Norma cantada per la Cal/as, i això durant un mes cada dia. No sabia per què m'agradava i em vaig enamorar de la veu. En tornar, per Nadal jo ja tenia l'òpera sencera, després va venir La Traviata i és quan vaig començar a anar pel Liceu, però sense cap idea que n'acabaria dirigint una, ja que les meves intencions eren ser professor de llatí. En aquesta etapa, per a mi l'afició per l'òpera era gairebé una obsessió, alguna cosa típica; en aquesta edat m'anava comprant i aprenent de memòria més de seixanta òperes diferents, ja que les escoltava moltes hores. -1 què el va motivar a dirigir la seva primera òpera, Samson fa més de dotze anys? Quins records en té, d'aquesta producció? -Abans ja m'havien cridat per dirigir una de les òperes maleïdes del repertori, La forza ... , amb la Caballé, però seguint aquesta llegenda negra no vaig poder fer-ho perquè estava al Lliure amb un altre muntatge. Vaig pensar que ja no em cridarien, però van proposarme un altra, el Samson de Saint-Saens, que jo només coneixia per l'ària de Dalila del segon acte. El primer record és de te"or; vaig anar a una primera reunió per elegir escenografia, vestuari, etc. i em van dir que començaríem l'endemà amb una reunió de ''mestres interns". jo vaig dir que molt bé i a continuació vaig haver de cridar un amic que en sabia més que jo, del món de l'òpera, per preguntar-li què era un mestre intern, perquè no en tenia ni idea. Però no va ser un medi que em resultés hostil, sinó més aviat al contrari, m'hi vaig trobar molt a gust des del principi. -Si fem un recorregut per les òperes que ha dirigit, se centra en el repertori italià (Rossini, Verdi, Puccini) amb alguna petita incursió en el repertori francès (Samson), aJemany (Mozart, Rapte) i en el rus (Borís Godunov). ¿Es predilecció per aquest repertori, faci li tat amb l' idioma o similitud de pensament? -És més semblant, aquest repertori, amb el que he escoltat, conec i gaudeixo, malgrat que això dels gustos en música depèn, com en tot, del moment. De vegades m'agrada més un Wagner 31 .4ijii8 WaM MW. R E T R o un Strauss, però pesa molt el que un coneix més, en aquest cas el repertori italià, que d'altra banda és el més proper geogràficament i vitalment. Fins als vint anys no vaig començar amb les òperes de Mozart i fins als vint-i-sis no em vaig atrevir amb Wagner d'una manera més profunda, més intel·ligible. -Com selecciona Lluís Pasqual l'òpera que dirigeix, amb quins criteris i com la prepara abans d'arribar al primer assaig? -Cal distingir entre el que m'agrada i el que dirigeixo, ja que hi ha òperes 231 del repertori be/contista que m'agrada escoltar-les per la música però que no sentiria ni em sento atret de muntar, com L'elisir, o El Barber. Per decidir-me a muntar una òpera m'ha d'agradar la música i que escènicament pugui fer alguna cosa que vagi més enllà del fenomen musical. El que faig després, per preparar-la, si no la conec, és escoltarla fins a la sacietat durant setmanes i mesos, a casa, al cotxe... i la música va entrant sola, fins que el cos va prenent aquesta temperatura que marca la partitura. D'altra banda, al principi em llegeixo una vegada el llibret amb la música si no el conec i no torno al llibret fins passat molt de temps, fins que tingui la música dintre. Arribat aquí torno a la història, però no amb el ritme d'una lectura, sinó amb el ritme que em dóna la música. -Quines són les dificultats i diferències principals entre dirigir una obra de teatre parlat i una cantada o una òpera? -La diferència és de tempo; per exem- ple, si muntes l'escena de la balconada del Romeo i Julieta de Shakespeare, el ritme el poses tu i el caràcter: apassionada, pessimista, plena de llum, optimista... , però si la muntes de Gounod ja t'explica ell com la vol, el color i l'expressivitat ja ve per la música, per tant és més difícil d'alterar-ho sense caure en contradiccions. -Què el marca més en un projecte de direcció d'òpera i com el condiciona la música i el text en la seva idea dramatúrgica? · 32 -Per a mi no és tant l'eterna discussió "prima la musica, poi le parole" o a l'inrevés, sinó més aviat el sentiment que el compositor ha expressat a partir d'un text amb una música i que cal respectar aquesta respiració que el compositor ha volgut per als seus personatges, per a la seva història. El sentiment es tradueix en música que reflecteixen les paraules, però va tot junt, només amb les paraules jo no podria fer res en l'òpera. Jo assajo amb partitura, el text no em diu res sinó conec com està escandit, no sé què fer jo. Amb un director d'orquestra, un apuntador i un regidor que donés entrades i sortides ja estaria solucionat. fo hi sóc per- A T Per decidir-me a muntar una òpera, m'ha d'agra dar la música i que escènicament ·pugui fer alguna cosa que vagz. mes enllà del fenomen musical. / què hi ha un coixí musical i això té unes formes, uns colors, un moviment i ha d'anar a alguna part; però d'on neix?; per a mi, de la música. fo no sé fer-ho d'altra manera. Per dir-ho amb altres paraules, jo crec que un cec quan va a l'òpera es perd moltes coses, però va a l'òpera; un sord no, ja que perd el que és fonamental, la música, que el cec tot i que sigui d'una determinada manera gaudeix i sent a través de com canten, de com respiren. -Hi ha qui diu que la música en l'òpera impedeix en molts casos una expressivitat teatral, ja que hi ha repetició de textos, moments amb més d'un cantant alhora, o un text de baixa qualitat. Com ho viu vostè, des de la seva experiència , en els dos camps: teatre parlat i cantat? -Hi ha coses fonamentals que de vegades oblidem i que són bàsiques. La circumvaf.lació cerebral que produeix la parla està situada molt a prop del front, a la part esquerra superior, la circumval·lació que produeix el cant està a la dreta, darrere del tot i avall. És a dir, són dues circumval-lacions molt allunyades, de les més allunyades, per això els tartamuts quan canten no quequegen, perquè l'impuls d'ambdues accions ve de llocs diferents. I podem fer una similitud amb els cantants que no han d'interpretar com els actors, ni ho fan, ni cal que ho facin, ja que els ca.~ tants tenen el seu impuls en la mú¡; ca i per aquí l'expressen, i després 5r, de ser musical amb el seu cos. Per pr.. sar un exemple, jo he vist Ballo in~ chera i Bohème per Pavarotti i Ca/x. llé, i clar que actuaven bé, però nin~ no pot pensar que hi trobarà la hiflt· rrealitat del cinema, perquè són dos; neres diferents. -Què pensa, doncs, amb aquest ar., desmesurat i a vegades despropoq nat d'actualitzar i donar noves lectutt dels arguments plantejats per com~ sitors i llibretistes? -Continuant amb el que estem di~ l'òpera és "convenció", és mentida,,. hi ha res més fals que una persona I/fi mor de tisi cantant, i resulta que aiJ nal aquesta gran mentida et fa plorat¡ et produeix un efecte per sobre de ij mentida. Els cantants han de ser 1111 sicals i l'impuls ha de ser musical.~ moviment ha de ser musical. Se sembla al teatre però hi ha un més enlll que és el que hi dóna sentit. Fixa't qur aquesta exigència de realitat no pam amb el musical, quan la gent va a ¡1er¡. re Cats no protesta perquè se semblj¡¡ més o menys, accepta la convenció t¡11t allà hi ha gats. Per tant: qui pot dir qw la Caballé no és la Bohème? Si m'ani· ba pel cos musical, ja està. El probk· ma és fins a quin punt un directorpt7 arribar a forçar dramatúrgicament l'opera o no. Tot és possible, tot es pol trasplantar d'època si funciona, si est¡ ben fet. El límit és la música, i quant: força la música l'hem fotuda. -Com condicionen un director les di· verses exigències d'un gènere tan complex i en el qual intervenen tants col·~· tíus, com són cantants, director musical, cor, figuració, cos tècnic, etc.? -A mi els assajos d'òpera m'obligu~ a anar al gimnàs al matí, perquè és un; prova de resistència física. On al teo· tre hi ha vuit persones treballant amb tu, en l'òpera n'hi ha dues-centes, i per anar de la platea a l'escenari a fer·l:. una observació, en comptes d'haver·hi tres graons, has de caminar més m~· tres, voltar el fossat orquestral, etc. Es més distància, més energia i desgast. -Avui dia es viu en el món de l'ò· pera la polèmica sobre la dictadura i prepotència dels directors d'escena per sobre dels altres subjectes de l'òpen (cantants, director musical). Quina és la seva funció en l'enh·amat operístic? -I.:òpera avui dia té un enemic gran que són els enregistraments, ja que l'escoltem en una situació que no és real. amb uns cantants perfectes, retocats etr estudi. La meva tasca, en canvi, és mob humil, té una mida de set centímetres. la que va de l'orella a l'ull, omple de contingut el que va de l'oïda a la vis/a. És fer-la escoltar com sí fos per primera vegada i això és difícil en propostes gons de les avantguardes artístiques. Com es tradueix tot això en la seva idea de l'obra de Britten? JscaiJ. mú~. €ss}" 'er i» m. Cab¡. nin~ hif* ! :fos; •'tl[lll rp0$ll !11'5 mbliJ ióqw ,.,lflll 'afri. obk- '.,t!XAl'ò- ?S pi! -iest ranfl les& com- :>l·lec· mlli~ .? igu~ s un• I tea· amb i per (er-Iu ¡er-li >mete. Es ~ast. e l'ò· urai a pe! tpera na és fstic? grar. l'es· real, :ts en ? moli ?tres. lede TiStO. imt')Stes com La Traviata, que al seu temps va escandalitzar pel seu contingut i avui s'utilitza fins i tot en/es comunions perquè no hi ha res més afable. Per tant, és difícil recuperar aquesta força, però aquesta és la nostra missió. En definitiva, com deia en la pregunta anterior, és posar tothom d'acord i desaparèixer, amb la diferència de més quantitat de persones i menor disponibilitat de temps. D'altra banda, la meva entesa amb els cantants sempre ha estat bona i és més fàcil com més bons són, tot i que hi ha les seves excepcions, com en el cas de la senyora Oheorghíu, una soprano completament estúpida, que en La Traviata de Salzburg la seva indisciplina i manca de professionalitat va fer que saltés de la producció tant de part del mestre Muti, del Renato Bruson com de la meva i de la resta de la companyia. Però per exemple, amb Domingo, Van Dam i molts d'altres és un plaer, i molt més quan els cantants ja coneixen l'obra, amb la qual cosa hi ha més possibilitats d'enriquir-se mútuament. -El seu retorn al Liceu es produeix amb una òpera que debuta en aquest teatre i una miqueta "maleïda", ja que les vegades que s'ha intentat s'ba frustrat. ¿No li fa una mica de por? -"Por" no, em fa il·lusió, perquè mai havia dirigit Britten i si me l'haguessin ofert fa deu anys l'hauria rebutjat perquè no el tenia dintre. Britten és com un gran continent musical que té alhora un profund lirisme i una gran 11iolència. Com es fa, això? No sé si ara ho sabré fer, però fa deu anys, no. I m'agrada que sigui arnb aquesta òpera i no amb una altra, malgrat que fa gràcia que sigui estrena després de gairebé seixanta anys i que la considerem contemporània després de tant de temps. -Aquest estiu va debutar en el Festival de Pesaro amb un Comte Ory reeixit, acompanyat en la direcció musical per Jesús López Cobos. Ara el farà al Liceu de la mà de Josep Pons, flamant nou director de l'Orquestra Nacional d'Espanya. Com ha estat la seva relació de treball amb ell, ja que per a vostè aquesta relació de directors és molt important? -Ho diré d'una manera sehzilla. El millor que podem fer-nos els dos directors en una òpera és no fer-nos nosa. El treball previ, que es mitifica molt amb el Pons, ha estat una lectura comuna de la partitura per posar en comú els llocs perillosos i les idees tant musicals com dramatúrgiques dels dos. Però on veritablement es veu l'interès per la producció i pel treball en comú és en els assajos, tant d'escena ccm musicals, amb la presència dels dos, i el Pons ve a tots els assajos que jo he fet cada dia i és el que funciona. Per posar un símil gastronòmic, el secret no està a dissenyar i a parlar de receptes, sinó a treballar junts a la cuina. -Amb Peter Ori mes s'introdueix en un món operístic diferent, compost en plena Segona Guerra Mundial, en un clima filosòfic entre existencialisme i realisme crític, i estèticament en els epí- -Primer, crec que en aquesta obra Brítten està parlant d'ell mateix. Brillen és una persona formada políticament, que té una actitud molt clara, que és compositor contemporani i homosexual. No es pot tenir més per ser més mal mirat per la societat que li va tocar viure a l'Anglaterra del final del pensament victorià. Ell fa, amb aquesta òpera, la tragèdia de l'outsider i té la gran íntel·ligència de 110 fer-ho simpàtic, ja que Peter Orimes és el no acceptat per la comunitat simplement perquè és diferent, i sense que la diferència hi tingui major rellevància. Sí s'hagués limitat a una obra de bons i dolents, no hauria tingut tanta importància, ja que això existia, però Britten volia anar més enllà amb aquesta obra i és fruit, com dius, del moment de ruptura, de dialèctica que s'esdevé en l'art i en el teatre amb Brecht o al Berlín de Weill. D'aquf la seva importància, que no radica a posar com a fons un poble de pescadors gris, sinó en el drama que es reflecteix entre Orimes i el poble que religiosament, políticament, socialment, econòmicament i moralment és hipòcrita i el rebutja. -Què reflecteix més el seu Peter Orimes: un drama social, una tragèdia individual?, on el situa, on radjca la seva actualitat? -L'obra se situa al mateix Teatre. Estem en una societat espectacle on ens mirem tot el que passa pel televisor, ens veiem a nosaltres mateixos reflectits i l'escenari és el Liceu cremat, com a reflex del final d'una època. I en aquest escenari, aquests personatges que som nosaltres es van transformant a poc a poc en aquesta petita comunitat de l'òpera, però que, hi insisteixo, són un reflex de nosaltres, de Catalunya, una altra petita comunitat que, com tota petita comunitat, som molt endogàmics i amb molts problemes. La història és una gran metàfora que no necessàriament s'ha de fer d'algú que arriba en pastera, fot i que també la gent que arriba en pastera entra en aquesta proposta, ja que el mateix Peter Orimes no se sap d'on ve. En definitiva, l'òpera de Brillen és una condemna soterrada d'una comunitat a algú que no cau bé, pel que sigui, però que no cau bé, i ja des del principi apareix aquesta tensió que desemboca en el consell que el millor que pot fer és matar-se. -E:s curiós observar com Britten i el seu llibretista Slater suavitzen la depravació del personatge original de George Crabbe en la figura de Peter Grimes. -fo crec que la íntel·ligència de Brillen es reflecteix en això mateix, que en comptes de suavitzar-ho, ja que Orimes és un ma/tractador, el fa violent, però 33 Programació al o er SESSIONS AL FOYER \Villiam Shakcspeaa·e a la música Les alires facetes de Britten ~En ocasió de Hamlet>• Octubre 2003 dia 8 «En ocasió de Peter GrimesFebrer 2004 dia 3 Altres Jlaria Stuarda l\1ontsalvatge i Ravel, tangèncifs «En ocasió de Maria Stuarda» Novembre 2003 d ia 25 uEn ocasió de Babel 46 i l'enfant et les sortilègeS» Febrer 2004 dia 25 Die JJ!inlerreb;e L"altre J/acbeth Ell'i(lfge d'ltit'em «En ocasió de Macbeth" Abril 2004 dia 1 de Franz Sehubert Desembre 2003 dies 5, 1O i 14 Lorenzo da Ponte a l'òpt'ra «En ocasió de Casi fan tutte" Gener 2004 dia 3 v Ilo•nenatge a Dalí Gener 2004 dia 8 Victm·ien Sardou a l'òpera «En ocasió de Tosca» Maig 2004 dia 28 lJherència de \Vagner «En ocasió de Der Ring des Nibelungen" Juny 2004 dia 19 VENDA DE LOCALITATS Q ¡ I ServiCaixa 902 ~3 33 ~3 servieuixa com SESSIONS •GOLFES• Taquilles del l iceu La Rambla 5 1·59 08002 Barcelona PREUS Sessions al Foyor: 7,50€ Sessions Golfes: 18€ \Vhite Chrishnas Retnena nena Sarah Walker Roger Vignoles Desembre 2003 dies 20 i 23 Maig 2004 dies 21 i 25 INFORMACIÓ Telèfon 93 485 99 13 www.liceubarcelona.com Castra Diva SALAFOYER Sant Pau 7 Flavio Oliver Francisco José Segovia Abril 2004 dies 23, 24, 29 i 30 08002 B arcelona f) Gran Teatre del Liceu _.ijiWWIMWMM t. R E T •es R A T ROBANT TEMPS DEL SEU DESCANS DE MIGDIA ENTRE ASSAJOS DEL Peter Grimes, ENS OFEREIX AMB ENTUSIASME, VIVOR I SAVIESA LES SEVES REFLEXIONS SOBRE L'ÒPERA I TOTS ELS FOLLETS I ELFS, BRUIXETES I FADES QUE L'HABITEN I LA FAN TAN ATRACTIVA PER A AQUEST AMANT DE LA BELLESA, LA MÚSICA I EL SILENCI. DE CONVERSA RÀPIDA, RESPOSTA MEDITADA I REFLEXIVA, SORPRÈN PEL SEU EQUILIBRI DE CONCEPTES I PENSAMENTS RESPECTE DE LA MÚSICA I ELS SEUS CREADORS, QUE DÓNA AMB LLIBERTAT DRAMATÚRGICA I ADAPTACIONS A LA N OSTRA MENTALITAT. D'HUMOR CONTINGUT P ERÒ DE CLAREDAT SEMÀNTICA, ENS ANALITZA LA SITUACIÓ POLÍTICA CULTURAL MENTRE ENCÉN L'UN RERE L'ALTRE CIGARRETS QUE ACOMPANYEN LES SEVES PARAULES I ELS SEUS MOVIMENTS RÀPIDS ALHORA QUE INTERPEL·LA I CONVENÇ AMB LA SEVA MIRADA PROFUNDA. LLUÍS PASQUAL ÉS UN DIRECTOR QUE VOL CONTINUAR APRENENT, REGALAR-N OS, AMB LA SEVA VI SIÓ DE LA VIDA, DE L' ART, DEL TEATRE, DE LA MÚSICA, UNA LECTURA CRÍTICA DE COM SOM I COM EN S VEIEM EN AQUEST CLÀSSIC QUE s ' E STRENA AL LICEU, Peter Grimes DE BENJAMIN BRITTEN, LA SEVA ÒPERA PREFERIDA EN AQUEST MOMENT. perquè explota i manifesta la violència que li passen els altres, i alhora lé les parts més líriques i poètiques de Iota l'obra. Si algú somia, si algú és utòpic... és el Peter, malgrat que no es facin realitat aquests desitjos. -Però igual que altres herois marins, com l'holandès errant o el capità Ahab de Melville, Peter Grimes és un altre cas d'home turm entat, condemnat a viure sense llar o, com diu ell mateix al final : "L'aigua profunda i tranquil·la". -Sí, és la hipocresia absoluta. Nosaltres podem generalitzar aquesta hipocresia, però els compositors com Brillen amb aquesta òpera, o Verdi amb La Traviata centren i reflecteixen en les seves obres hipocresies i situacions concretes. Verdi, la incomprensió i el menyspreu de la gent vers ell i la seva dona per la seva "vida en pecat", i Brillen jo crec que parla amb Peter Grimes d'ell mateix i hi fa una contrafigura tan poderosa com va fer Berg amb Wozzek. -Quins projectes de futur té a la vista pel que fa a l'òpera? -Molts, i això va per èpoques i gustos. Tinc la reposició del Gianni Schicchi a La Sca/a, Fidelio amb Maazel a Gènova, Comte Ory a Bolonya, Tristan per obrir la temporada que ve de Nàpols i el 2005 el Don Giovanni, amb el qual es tanca tot un cicle, ja que és l'òpera de les òperes. Són dues òperes, aquestes últimes, molt grans, són com arbres que no pots abastar. -Vostè ha participat a perfi lar diversos projectes culturals tant de caire privat com públic. Com veu la política cultural actual? ¿Hi ha una reculada, es fan infraestructures sense un projecte clar o políticament mediatitzat? -Hi ha dues o tres coses a dir. A par- tir que la cultura passa a oficialitzarse, el calendari en què vivim ja no és religiós, ni d'estacions, sinó un calendari electoral, i d'altra banda nosaltres tenim poca tradició de manteniment d'edificis i se'ns cauen perquè el pressupost només arriba per construir-lo però no per dotar-lo, i molt menys per mantenir-lo, amb la qual cosa el pressupost arriba fins al dia que el polític va a la inauguració. I ai,'(Ò ja comença amb errors de projectes dels arquitectes que construeixen teatres i auditoris sense tenir en comple les necessitats i la distribució lògica de l'ús a què aniran destinats. Es posen d'acord amb els polítics en comptes de parlar amb els usuaris i treballadors immediats d'aquests edificis, sense atendre a les seves prioritats de funcionament. fo sempre dic que a cap arquitecte no se li acudeix, en projectar un hospital, posar una sortida de fums prop d'un quiròfan, perquè a ells els han operat alguna vegada, però pel que fa a un teatre, es fan barbaritats perquè no en tenen ni idea. -Fa poc vam assistir a la injusta desaparició d'una realitat en el món musical i teatral com era l'Orquestra del Lliure. Com és possible que en comptes d'afavorir iniciatives ja establertes amb solvència es passi a projectes oportunistes i criteris de salt de mata? -Pel mateix, perquè no dóna vots. Per a mi això de l'Orquestra del Lliure m'ha sabut molt de greu, però no sentimentalment, perquè les coses i les institucions neixen i s'acaben i no passa res, sinó perquè el repertori, el paper que tenia el Lliure, sent molt humil i d'una grandària petita, avui no l'ocupa ningú a Catalunya i pot ser que això algú, des d'algun despatx, sí que ho havia d"ha- ver mirat abans de prendre aquesta decisió. La qual cosa no vol dir que hagi de ser igual, sempre igual, sinó que es poden buscar altres possibilitats, ¿però suprimir-la? ... Suprimir una orquestra em sembla una cosa molf greu. -Què és la música per a Lluís Paqual? -La música és l'element espiritual extem més gran que ha creat l'home i que a mi em sen1eix més que la religió, que la lectura, que el ioga, que gairebé tot. A mi una Sonata de Mozart em produeix més relaxació que cinquanta minuts de ioga. La música arriba a canviar en mitja hora el meu estat d'ànim, el meu humor i gairebé sempre en positiu. -¿1 el silenci? -Es la condició essencial perquè es produeixi el so, la música. Per això hi ha dues coses que no suporto quan treballo, que són la brutícia on assajo i el soroll. Si no hi ha silenci, no es pot produir la música, que és la que ens convoca, per això en t1quest aspecte sóc bastant intransigent. El silenci és un dels béns més difícils de tenir. fo me n'he anat a viure a Vallvidrera perquè Barcelona s'ha convertit en una ciutat molt sorollosa i em cabreja molt. 1 què aporta la música i el silenci respecte de la paraula parlada? La força de la paraula parlada té un doble aspecte en el moment que jo l'escolto: té una part irracional, que és el sentiment que l'altra persona em vol transmetre i, alhora, posseeix una part intel·lectual, que es refereix a entendre el que em vol dir aquesta persona. -La seva òpera preferida: ¿Tristan, Don Giovanni? -No, ara Peter Grimes. Sempre la que estic treballant. 35 -4W••••wwww .. PR E C R Í T I C A Els nous aires de la música de Lakatos arriben al Palau Palau I 00. Roby Laka tos & Ensemble. Morricooe, Bock, Rota, Ka ras, Lakatos. Palau de la Música Catalana. 12 de gener de 2004 (21 h). uan tenia nou anys el violinista Roby Lakatos va fer el seu debut en públic. Fill d'una dinastia familiar íntimament vinculada amb la música -descendent de )anos Bihari, que fou amic de Liszt i de Beethoven-, Roby Lakatos va néixer l'any 1965. Amant de la música popular, la seva formació clàssica va fer-la al Conservatori de Budapest, on l'any 1984 va aconseguir el primer premi. L'any 1986, Lakatos acompanyat del seu conjunt debuta al club de jazz Les Ateliers de Brussel-les, i personalitats com el mateix Yehudi Menuhin no volen perdre's les seves originals recreacions. La fama de Lakatos va en augment i durant els deu anys en què toca en aquest club assoleix dimensió internacional. Lakatos serà convidat pels centres musicals de més rellevància mundial, i ara, per primer cop, el podrem escoltar al nostre país. Ha actuat a la majoria dels festivals més destacats del món, com els de Lucema, els Prems, Schleswig-Holstein, Ravínia, Verbier i en espais com el Ro- Q yaJ Albert Hall de Londres, Central Park de Nova York, Louvre de París, i al Kremlin, a més de Hyde Park davant de més de 40.000 espectadors. Ha actuat al costat de figures com Yehudi Menuhin, Stéphane Grapelli, Vadim Repin o Zubin Mehta, que en escoltarlo per primer cop el va convidar a participar en l'òpera El ratpenat a Hamburg. Orquesh·es com la Fi lharmònica de Dresden, Suisse Romande o la National de França han estat formacions amb les quals ha col·laborat aquest violinista que té un contracte en exclusiva amb el prestigiós segell Deutsche Grammophon des de 1998. Però lluny de referir-nos a col·laboracions amb grans artistes, a recitals en grans sales de concerts -com el Concertgebouw, Suntory Hali de Tòquio o Tonhalle de Zuric- o a participacions en els festivals més destacats d'arreu, la personalitat d'aquest violinista i compositor va molt més enllà. La ka tos és hereu directe de la música gitana hongaresa i la seva vinculació amb la música popular ocupa un lloc primordial en la seva trajectòria musical. La seva formació, que deu en bona part al seu oncle, el violinista Sandor Lakatos, va Gidon Kremer, solista del Concert per a violí de Xostakóvitx Temporada OBC. Gidon Kremer, violí. Dir.: Ernest Martínez Izquierdo. Turina: Danzas fantastiCtiS. Mario Ros: Le promeneur. Xostakóvitx: Concert per a vio/f i orquestra. L'Auditori. 9, 10 i 11 de gener de 2004 (2 1 h, 19 hi 11 h, respectivament). G 36 idon Kremer ha estat reconegut com un dels grans violinistes de les darreres dècades. El seu talent, el seu virtuosisme i la seva musicalitat han afavorit que les seves versions siguin considerades punt de referència obligat del panorama musical. Ara Gidon Kremer actuarà a Barcelona en un concert de la temporada de l'O BC en el qual interpretarà el Concert per a violí de Xostakóvitx, obra que el compositor rus va dedicar a David Oistrakh, violinista que va ser professor de Kremer. Gidon Kremer va néixer a Riga l'any 194 7 en el si d'una família dedicada a la música. El seu avi ja era professor de conservatori i el seu pare concertista. Després d'iniciar els primers estudis a Riga, va ingressar al Conservatori de Moscú, on va rebre classes de David Oistrakh. L'any 1967 ja va assolir un dels primers grans èxits de la seva trajectòria artística tot obtenint la medalla de bronze del Concurs Queen Elizabeth de Brussel·les, guardó que temps després s'havia de veure complementat amb premis en concursos a Montreal, Moscou i Ginebra. La seva tècnica i musicalitat comencen a despuntar i inicia una carrera que si bé es desenvolupa principalment a l'antiga URSS, també es veurà envoltada d'èxits internacionals. A partir d'a· quest moment és convidat habitualment a interpretar al costat de grans orquestres -les més destacades d'Europa i d'Amèrica- i amb directors com Leonard Bemsteín, Lorin Maazel, Riccardo Muti o fames Levine, d'una llar· guíssima llista. El seu repertori és realment immens. A més d'interpretar les obres del repertori de segles anteriors, acompanyada d'uns dots musicalsg-; rebé innats que el converteixen enne prodigi. La música de jazz~ la del foll lore, la d'at1'els gitanes o la clàssicaQ.1i viuen paral·lelament en una formar d'aprenentatge certament meteòri; Però la seva personalitat musical té u fet diferencial amb altres intèrprets.Pt quina raó no es poden acomodarrn: lodies del repertori clàssic dins l'~ musical gitano? Així sorgeixen Ut< composicions plenes de ritme i viii tat, de virtuosisme i de color, tot en:'. cant la música amb una visió origin¡; dinàmica que pren una personalitat~ ca. La música de Brahms, Dvorak.~ bandes sonores de pel·ücules (que ce: trarà bona part del programa del m cert al Palau) adquireixen, en les~­ mans i en la del seu conjunt, una~ sonalitat i un dinamisme que de ben~ gur sorprendrà qui tingui l'oportuniu d'assistir al concert que ara prograrr, Palau 100. sempre ha mantingut una gran preo cupació pet la música d'avantguarda. ha estrenat obres d' Arvo Part, He01; i Schnittke, entre altres compositoo L'any 1981 va establir Ja seva residèr cia a Alemanya juntament amb la~ va muller Elena, filla del pianista Dm tri Bashkirov. Violins com un Guadagnini -que N via estat propietat del seu avi-. e; Guamerius del Gesò, "exDavid",d l'any 1730 o un Stradivarius ("l'exl't ró von Feilitsch") de 1734 han estat Ïlt' truments que han ajudat Kremer a a' solir aquella sonoritat i timbre~ màgic de què gaudeixen les seves ir. terpretacions. A més d'actuar com a !.i Iista, ha desplegat una gran tasca coc a músic de cambra i com a fundaM d'orquestt·es dedicades a aquest g$ re. L'any 1997 va fundar la Kremera ta Bàltica, una f01mació que ofereix un: seixantena de concerts l'any mitjan~ gires internacionals per Europa, Asn i Amèrica. Ara Kremer, guardonat entre altri! distincions amb el Premi de la Músk• de la UNESCO, retornarà a Barcelon; per oferir el Concert de Xostakóvill una de les obres més emblemàtiqul! del repertori concertant de la músia del segle XX dedicada al violi. .ti'w•••ww••• PRECRÍTICA Jo sé Serebrier/ debut de gran interès amb l'OBC Temporada OBC. Amir Katz, piano. Dir.: José Serebrier. Lamote de Grignon: Tres Sonates del pare Soler. Liszt: Concert per a piano núm. 2. Txaikovski: Simfonia núm. 4. L'Auditori. 30, 31 de gener i 1 de febrer de 2004 (2 1 h, 19 h i li h, respectivament). cals gi 1 enll!' 1:el ro~. ,¡ca ~ Jrmaf eteòri: :al létr rets. Pè dar llli ps l'e>: CDUJlt ivita.c ;ot eni. •rigim. litaiiÍ!l mík.~ :¡uece; del ro: es Sê\t JD3~ ! ben~ lrlunitJ :ogran;. mpm :uarda, l director i compositor uruguaià nacionalitzat als Estats Units Jo· sé Serebrier actuarà com a director convidat en un nou concert de la temporada de I'OBC en el qual, a més, actuarà el jove pianista israelià Amir Katz -guanyador del Concurs de Piano Maria Canals- com a solista del Concert per a piano núm. 2 de Liszt. La carrera orquestral de Serebrier ha estat summament lloada i es remunta a l'any 1949, quan inicia els estudis de direcció a la seva ciutat natal de Montevideo per trasiJadar-se, anys després, als Estats Units, on estudia al Curtis Institute de Filadèlfia i posteriorment amb Anta! Dorati a la Universitat de Minnesota, on passarà a ser el seu assistent. Després es perfeccionarà amb Pierre Monteaux i amb Copland a Tanglewood. Entre els anys 1962 i 1966 serà director assistent de l'Ameri can Symphony Orchestra de Nova York, càrrec que comparteix amb el de director mu- E sical de l'American Shakespeare Festival. Entre els anys 1966 i 1968 impartirà classes a la Universitat de Michigan, càrrec que abandona en ser nomenat durant dos anys compositor resident de la prestigiosa Orquestra de Cleveland. Serebrier ba ditigit i ha realitzat nombrosos enregistraments, amb formacions com la London Symphony, London Philharmonic i Royal Philharmonic Orchest:ra. BBC Scottish Symphony Orchestra, Scottish Chamber Orchestra, Oslo Philharmonic, Sinúònica de Roma Orchestra, Simfònica de Sicília, Orquestra Simfònica de la Ràdio de Bèlgica, o les sinúòniques de Sydney, Melbourne i Adelaida. La seva extensa discografia, mereixedora de nombrosos premis de la crítica, acull obres de Bloch, Mendelssohn, Falla, Turina, Borodin. Dvorak, Hindemith, Holst, Ravel, Txaikovski, Prokófiev o Wolf-Ferrari, entre altres autors. Com a director artistic del Miami Festival, creat l'any 1984, Serebrier ha presentat nombroses estrenes de compositors americans, tot mostrant una Oliver van Dohnanyi dirigeix l'OSV , Heru: oosit~m resídè'i, Lb la!t tta Dmr -queb! ¡vi-. lr vW.~ "l'exbl :stat Íll' Concerts Simfònics al Palau. Orquestra Simfònica del Vallès. Xavier Phillips, violoncel. Dir.: Oliver von Dohnanyi. Janacek: Dansa Lachiana. Dvorak: Concert per a violoncel. Mendelssohn: Simfonia escocesa. Palau de la Música Catalana. 3 1 de gener de 2004 ( 19 h). 1er a a; eaime:: evesi= JmaS(· >ca ro! mda<k' st gèn~ remel1 reLx. un: ijanÇBJI Ja, As» :e altr~ Músicl ~rcelon! 1kóviU .àtique! músie< l director d'orquestra Oliver von Dohnanyi actuarà com a director convidat al capdavant de l'Orquestra Simfònica del Vallès en un programa en què la música de Dvorak, Mendelssohn i Janacek permetran escoltar el seu talent musical, tan vinculat a una llarga nissaga familiar. Nascut l'any 1955, va ser deixeble de Vaclav Neumann a Praga i d'Otomar Suitner a la Hochschule de Viena, estudis que va ampliar amb la tutela d'altres mestres, com Markevitx, Ferrara i Jansons. Després de dirigir durant set anys la Simfònica dc la Ràdio E de Bratislava, l'any 1986 va ser nomenat director principal de l'Òpera Nacional d'Eslovàquia Bratislava, tot realitzant nombroses gires per Europa i la Xina. A més, com a director convidat, tot al llarg d'aquest període va dirigir formacions tan destacades com la Capella Istrapolítana o la Filharmònica d'Eslovàquia. L'any 1993 va ser nomenat director musical del Teatre Nacional de Praga, on ha dirigit títols de Borodin, Mozart, Puccini, Bellini, Rossini o Verdi. L'any gran preocupació per la música d'avantguarda. Serebrier, a més, és un compositor destacat. Obres del seu catàleg han rebut nombrosos premis, entre els quals els Guggenheim Awards. Amb un catàleg que inclou un centenar d'obres, la seva Primera Simfonia i el seu Poema elegfaco van ser estrenats per Leopold Stokowski, un director que sempre va elogiar la vàlua artística de Serebrier, i que ara podrem escoltar a l'Auditori en un programa que a més del Concert per a piano núm. 2 de Liszt inclourà tres Sonates del pare Antoni Soler orquestrades per Lamote de Grignon i la celebèrrima Simfonia núm. 4 de TxaíkovskL 1997 va debutar a I'Englísh National Opera amb Fa/staff de Verdi i també va participar en el Festival d'Edimburg dirigint l'òpera Libuse d'Smetana. La seva vinculació amb el terreny operístic l'ha dut a actuar a l'Òpera de Viena, Zuric, Mannheim, al San Cario de Nàpols, a la Royal Opera House de Copenhaguen. Com a director simfònic ha dirigit formacions tan destacades com la Filharmònica de Sant Petersburg, I'English Chamber Orchestra, la Mozart London Players o la Yimiuri Nippon Symphony de Tòquio. Des de l'any 200 I ha iniciat una coHaboració permanent amb el ballet de l'Òpera de Munic, on fins ara ha dirigit Cindire/la i Romeu i ju/ieta de Prokófíev. Aquell mateix any 2001 va fer el seu debut als Estats Units al capdavant de la Chicago Sinfonietta. Ara al Palau actuarà al capdavant de l'Orquestra Sinúònica del Vallès, en un concert en el qual actuarà com a solista convidat el violoncel· lista francès Xavier Phillips, un dels grans solistes del moment amb una catTera plena d'èxits que l'ha portat a actuar sota la direcció de mestres tan prestigiosos com Eschenbach, López Cobos, Prètre, Fedoseiev, Saraste, Baudo o Edmon Colomer, entre altres directors. 37 .t@••······· PR EC R Í T I C A El talent de Teresa Berganza torna al Palau Palau 100. Teresa Berganza, mezzosoprano. Octeto lbérico de Violonchelos. Dir.: Elías Arizcuren. Granados, Albéniz, Guridi, Falla. Palau de la Música CataJana. 19 de gener de 2004 (21 h). a mezzosoprano Teresa Berganza ha estat considerada una de les grans veus de Ja lirica de les darreres dècades. La seva sensibilitat, la seva manera d'afrontar el repertori mozartià o la música espanyola i francesa l'han convertida en una celebritat i referència obl.igada del nostre panorama musical. Ara en un concert al costat del reconegut Octeto fbérico de Violonchelos que dirigeix Elías Arizcuren oferirà un programa en què la música de Falla, Granados, Turina i Albéniz esdevindrà l'epicen tre. Fer una referència biogràfica de Berganza suposa parlar d'èxit rere èxit. Nascuda a Madrid i formada al Conservatori de la seva ciutat natal, els seus primers triomfs remunten a l'any 1957, en què va oferir una extensa gira per Itàlia, i un any després debutà al Festival d'Ais de Provença L amb la recreació de la Dorabella de Cosl fan tutte, un dels rols operístics q ue amb més perfecció ha cantat tot al llarg de la seva carrera. L'any 1959 va cantar a Glyndeboume el rol de Cberubino - una de les seves grans aportacions a la lírica- i sota direcció de Claudio Abbado interpretà la Cerenentola, una veritable referència entre les recreacions rossinianes. El seu debut als Estats Units es va produir a Dallas, i concretament afrontant el rol de Neris de l'òpera Medea, en què el personatge principal va ser interpretat per Maria CaLlas. Les seves recreacions de Cannen de Bizel-certament incomparables- o de Zerlina -personatge que va recrear en la memorable pel·lícula de Loseyresulten idènticament indispensables per referir-nos als seus grans èxits operístics. Però al costat d'aquest gènere, la cançó espanyola, Ja sarsuela i la cançó francesa han ocupat un lloc primordial en Ja seva trajectòria. La seva netedat vocal, l'expressió, el seu saber estar a l'escenari, la seva veu dúctil i sempre atractiva continuen convertint aquestes recreacions en punts de mira obligat per als seus seguidors, coneixedors que la seva veu encara guarda tots els al·licients de la seva gran època daurada. Albrecht Mayer, el virtuosisme d'oboè en el Concert de Richard Strauss Concerts Simfònics al Palau. Orquestra Simfònica del Vallès. Albrecht Mayer, oboè. Dir.: Edmon Colomer. Strauss. Concert per a oboè i orquestra, El burgès gentilhome. Mahler: uAdagietto" de la Simfonia núm. 5. Schnebel: Mahler Moment. Palau de la Música Catalana. 17 de gener de 2004 ( 19 h). n la temporada Concerts Simfònics al Palau tindrem l'oportunitat d'escoltar un dels intèrprets d'oboè més destacats dels darrers anys. Nascut l'any 1965 a Erlangen, Albrecht Mayer ja de molt jove va aconseguir un ventall de premis internacionals. Membre de l'European Comunity Orchestra, l'any 1992 va fer un salt decisiu en la seva trajectòria en ser nomenat oboè solista de la Filharmònica de Berlin. Amb només vint-i set anys ocupava E 38 aquest prestigiós càrrec alhora que desplegava una intensa carrera internacional al costat de directors de la categoria de Claudio Ab bado, Simon Rattle, I van Fischer, Gardiner, Norrington o Bertini. Al costat de la seva formació com a intèrpret d'oboè, va fer estudis de piano i de flauta de bec i el seu repertori, a més del romàntic, s'ha encaminat a la interpretació d'obres per a oboè d'amor. Entre el seu repertori dut al camp discogràfic, destaquen les seves interpretacions del Concert per a oboè de Richard Strauss -que ara interpretarà al Palau amb direcció d' Edmon Colomer-, de Wolf-Ferrari i de Yaugham Williams, a més d' baver enregistrat nombrosos recitals de música de cambra. La carrera d'Albrecht Mayer com a solista el portarà a figurar novament amb aquesta condició a la Filharmònica de Berlin, a actuar al costat de Matbias Gome i a oferir una gira amb el conjunt Berliner Barock Solisten. Inger Dam-Jense¡¡ soprano de la Simfonia núm. 4 de Mahler Temporada OBC. Inger Dam-Jca. sen, soprano. Dir.: Ernes t Man¡. nez lzquierdo. Berio: Call, Poa songs. Mahler: Simfonia núm. 4. L'Auditori. 17 i 18 de gener dc 2004 (19 hi 11 h, respectivamem~ a soprano danesa Inger Dam-)ellx actuarà convidada a la temporadi: l'O BC per afrontar dues obres de~ racterístiques ben diferents però amlxl-.. d'un interès musical innegable. D'una !I da, serà la solista de la Simfonia núm. 4: Gustav Mahler, i d'una altra les Folk ~ de Lucia no Beric, una obra datada l';: 1964 i que ja s'ha convertit en un veriu~ clàssic del repertori de la música del Slf L xx. Aq ucsta soprano danesa ja ha acon5ef.i grans èxits interpretant obres de Gu!11 Mahler: Des Knaben Wunderhom amb New York Philhannonic Orchestra sotad recció de Sir Colin Davis, la Simfonia n.· 4 amb l'Orquestra de La Bastille amb, recció de lames Conlon, amb la Sydv. Symphony Orchestra dirigida per EckJ, Waart i amb la Toronto SymphonyO chestra amb la direcció de Thomas Do. gaard o la Segona Simfonia amb la pt harmonia Orchestra i direcció de Christ~ von Dohnltnyi. Les seves recreacions, alllli l'han portada a actuar al costat de directtl com López Cobos, Vladimir Ashkenazy, Y. ri Temirkanov, Seiji Ozawa, Simone YM Charles Mackerras, René Jacobs o Kurt ~~ sur, entre d'altres. Però a més d' un ampli repertori con.:. tístic, lnger Dam Jensen ha desenvolu¡. una intensa carrera operística. Els seus fi. inclouen entre, altres personatges, els de~ mina (Die Zauberflote) -que ba canta' l'Òpera de La Bastille-, Despina (Cosij, lutte), Blondchen (Die Entführungausi1 Serail) i Lisa (La Sonnambula) -interpr. tats a The Royal Opera, Covent Garden-r el de Sifare (Mitridate) a l'Òpera de GÍII< bra. A aquests personatges, cal afegír·hit. de Cleopatra (Giulio Cesare), Zdenka (ilr. bella), Ophélie (Hamlet), Norina (DonP; qua/e), Sophie (Der Rosenkavalier), Alfr. (L'elisir d'amore), Susanna (Le nozzedif garo), Musetta (La Bohème) i Gilda (l goletto). Però aquesta carrera certament meta rica té els seus orígens quan ara fa deu 8ll! es proclama guanyadora del Cardiff Sinf" of the World Competition, després d'hal~ tingut una intensa formació al seu paisa¡ Royal Danish Academy of Music i a la llí nish Opera School. En la temporada 2003-04 destaquen interpretació de Pamina a La Bastille i participació com a solista de1Requienw ma ny de Brahms amb la Gothenburg Syc phony Orchestra i direcció de Neeme )ili ~41MWIWWMW+ PREC RÍ T I CA Nova imatge simfònica Evocant Berio .sen a per F. TAVERNA-BECH n. 4 ....................................................... ______...----·····-· per F.T.-B. ertament, Luciano Serio va ésser una de les figures emblemàtiques de l'avantguardisme dels anys cinquanta i seixanta de la passada centúria (aquest encara desconegut segle XXI). Al costat de Nono, Boulez (el de la proclama "Schonberg est mort!"), Ligeti, Cage i Stockhausen, etc. Beric va impulsar la composició cap a camins que avui encara susciten reflexions estètiques. Recordem les seves sèries de Sequ.ence en què, amb instruments a solo (violoncel, flauta, etc.) i especialment amb la veu -ja que tenia en la seva muller, la cantant Cathy Berberian, una col·laboradora brillant i convençuda- va exposar i portar fins a extrems inèdits plantejaments tècnics i virtuosístics, tot mantenint, però, una forta càrrega expressiva. També la música electrònica, en els seus balbuceigs inicials va tenir en Beric un dels seus més lúcids conreadors i, com a darrera referència al compositor italià, cal posar en relleu també la seva Simfonia, pàgina en què la veu, les citacions de Mahler, i també d 'altres passatges de tipus vivencial imprimeixen nous horitzons a l desenvolupament del gènere simfònic, tan magistralment establert i elaborat pels autors clàssics i romàntics. Per aquesta raó no ha d'estranyar que J'OBC hagi programat en un mateix concert Mahler (especialment la Simfonia núm. 4) juntament amb les Folk C - ¡m·Jeru; )OradJE res dea ambd-. 'una re túm.4: olkStT. ada l'~ verit<:i del~ conseg:: eG~~& 71~ i3 SO!aè rua n;. e ! amb 3 Sydt: :r Edoe )onyO tas Da~ J la PI:! :hristo¡ OS, ami directt! :nazy.\1 1e Yoo;¡ ;Kurt ~~ j CO!Xl ··------------············ ario Ros (1963) pertany a les noves generacions de compositors que van aparèixer en les primeries dels anys noranta. Obres com el Quintet per a l'avenir (flauta, clarinet, violí, violoncel i piano) o bé els seus dos Quartets de corda avalen, en el cas de Marlo Ros, una trajectòria creativa digna de consideració, sigui per la desimboltura en el tractament instrumental, com també en el caràcter imaginatiu del seu llenguatge, en què es manifesta un cert equilibri entre el respecte per Ja tradició i una certa audàcia per a la recerca de noves propostes sonores. Suposem que Le promeneur és una de les primeres pàgines simfòniques de Mario Ros i, per tant, d'indubtable interès per mesurar fins on aporta una nova visió del món orquestral, de com les experiències adquirides en el camp de la música camb!Ística prenen volada en uns horitzons més amplis i com, també, la suggestió del color orquestral s'implica en l'expressió del món sonor personal d'aquest compositor fms ara inèdit en la nostra música simfònica. M songs i Call, dues pàgines sorprenents de Beric, en les quals s'allunya dels avantguardismes i sembla recrear-se en uns continguts més planers i dc més impacte púbüc. Posició que, d'alguna manera, pot manifestar aquesta tendència regressiva quant a l'especulació o la inquietud de recerca que, des d'una trentena d'anys, sembla anunciar una mena de neoromanticisme. Temporada OBC. lnger Dam-Jensen, soprano. Dir.: Ernest Martí· nez lzquierdo. Beric, Mahler. I:Auditori. t 7 i 18 de gener de 2004 (19 b i 11 h, respectivament). Temporada OBC. Gidon Kremer, violí. Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. Turina, Mario Ros, Beethoven. U Auditori. 9, 10 i 11 de gener de 2004 (2J h, 19 hi 11 h, respectivament). nvo!up. seusrr els de l'i canta: (Cosif; ; aus~ :inte!f{' rardendeGm: ~gir-bie n.ka(k. .:..;J l9è. CONCURS DE PIANO IIPREMI Z0U.UY CIUTAT DE BERGA" Do11~ 7), Adr. Dies: 24, 25 d'abril, 1 i 2 de maig de 2004 zzedif. rilda (i Lt meta' deuaJi)' i.ff Sin!ll s d'hal~ . país ai i a Jal)¡ aquen: stille i ~ úemat urgS)11l meJarr Colegories: A. fins a 28 anys· B. fins a 19 anys· C. fins a 15 anys- D. frns a 11 anys Organitza: CENTRE D'ESTUDIS MUSICALS DEL BERGUEDÀ "L'ESPILL" CI Ciutat, 16. lr - 08600 BERGA - TellFax 93 821 39 53 • concurspiano@espill.net ''"'~ . om~ Patrocma: .a..lucw~rq, ~~ Amb el suport: R~7 ·el Periódico 39 ·····-t···· PRECRÍ TICA Peter Grimes, el gran monument operístic de Britten GAIREBÉ SEIXANTA ANYS DESPRÉS DE LA SEVA ESTRENA I DEU MÉS DEL QUE HAURIA ESTAT LA PRIMERA VERSIÓ LICEISTA SI NO s'HAGUÉS PRODUÏT L'INCENDI , ARRIBA AL LICEU LA MÉS CONEGUDA I IMPORTANT DE LES ÒPERES DE B ENJAMIN BRITTEN. i arriba després d'haver gaudit recentment de dos altres títols importants, The fum ofscrew (1954) i Billy Budd ( 1951), en sengles i molt reeixides produccions. Peter Grimes va reobrir el Sadler's Wells el dia 7 de juny de 1945, en un Londres encara força empolsinat per la destrucció de les bombes de l'aviació alemanya. Brillen tenia trenta-dos anys d'edat i una única experiència opetistica prèvia, Paul Bunyan ( 1941), que va tenir més fortuna entre la crítica que no entre el públic. Ben altrament, Peter Grimes ha estat el títol que ha fet més història d'una producció operística que és la més consolidada universalment de la segona meitat del segle xx. La clau d'aquesta evidència és que Britten és un compositor que ha sabut resoldre la quadratura del cercle d'atendre, amb un llenguatge ben arrelat a l'estètica del seu temps, les sol·licitacions específiques del gènere operístic. Ben altrament del que ha passat amb algun altre compositor, en el qual l'equilibri de les dues columnes s'ha acostumat a trencar o a decantar pel costat d'una fidelització estètica molt radical, Britten ha sabut mantenir un dificilíssim equilibrí, sense trair ni el llenguatge musical propi del seu temps ni les exigències més genuïnes del gènere. Amb Britten l'estètica musical és assumiblement H 40 contemporània. La seva és una contemporaneïtat no exhibicionista ni endogàmica, sinó justificada a la vista de l'oient pel seu context històric i per la capacitat d'enriquir i obrir noves expectatives poètiques al discurs musieaJ. Per no haver d'entrar en explicacions massa prolixes, la versió de Billy Budd el mes d'abril de 2001 resta en la memòria dels afeccionats liceistes com una de les propostes més gratificants que ha ofert el nostre Teatre en molts anys. gle xx, palesava mostres de fatiga. Qr que això és assolit amb escreix, elsr, sultats acaben sent del tot satisfae4 ris. A l'atractiu de l'obra, s'hi afegeixt fet que se serveixi en producció prò¡i¡ i en solitari de la casa, encarregada¡ dos grans artífexs nostres. El dr8lll; turg Lluís Pasqual i la batuta de [OSij Pons. A més, comptant amb Ja col-1 boració d'un duet de grans artífet plàstics, l'escenògraf Ezio Frigerioil figurinista Franca Squarciapino, t equip absolutament estel·lar. eter Grimes, nom del protagonista, parteix d'un argument obsessiu, en el qual es barregen misèries individuals i coJ.lectives, en el si d'un poble de costa que s'acarnissa sobre el protagonista, un pescador de maneres abruptes i incòmodes per a l'ortodòxia conductual dominant en el grup. Argument obert en què el component individual i el social congrien un món d'interrelacions altament suggestiu, servit per una música que compleix la funció ideal per a la qual va néixer l'òpera: donar una nova i enriquidora alenada poètica al contingut literari; reforçar-ne i transcendir-ne el contingut amb l'excelsitud pròpia del llenguatge musical autèntic. [ alhora revitalitzar un gènere que, a mitjan se- a part vocal disposa d'un~ de colla d'una notable categria. El tenor Christopher \'r tri s, de qui hem de recorda!. seva magnífica interpretació de f¡¡; Macbeth de Msenk el mes de maig~ 2002. Ell és el motor de l' obra enc treball difícil i exigent. La sopran Gwyne Geyer serà Ellen, una mena d' lla enmig del context de pensamer únic del Uoganet on té lloc l'acció.();; ginària de l'Estat de Pennsylvania,de del seu debut el 1998 a l'Òpera de Slattle en el paper de Musetta ha desenvolupat una caiTera important, ambli(· tuacions en un ventall de teatres QIX van del Metropolitana l'Staatsopert\ Viena, i havent-se especialitzat en ht roïnes de la lúica eslava, d'òperes ro: Rusalka, Kafia Kabanova, fenufa ou núvia venuda. Va debutar al Liceut temporada 1999-2000 en el paper d'& sa de Lohengrin, un altre dels ser; grans personatges. La part coral serà servida, ultra p: cor titular de la casa, pel Cor de Ca;; bra del Palau de la Música en una~ va incursió en el gènere operístic. L'e.r traordinari moment que viu -esclatru; el seu Requiem de Mozart el mes d. novembre passat al Palau-, augura U?. resultats a to. P L Peter Grimes de Benjamin Britten. Llibret: Montagu Sia ter, basat en el poema The Borough de George Crabbe. Christopber Ventris. Gwt I ne Geyer. Robed Bork. Susan Gorton. Direcció escènica: Lluís Pasqual. Direcció musical: Josep Pons. ' Producció: Gran Teatre del Liceu. Gran Teatre del Liceu. Del 12 dc gener a l' I de febrer de 2004. 1 en ga.Qr; elsr, tisfac¡_. 1{, Música encreua a Horitzontals 1. Natural del barri de Mozart. 2. Televisió amb escassa programació musical. Compositor d'una òpera de h·es rals. La major. 3. Fa innovacions (musicals o no). Pont de violí cap per amunt. Anton Bruckner. 4. Albéniz, Liszt, Nielsen i Rodrigo. Canta en llengua d'oc. 5. Giovanni Battista, gran violinista del classicisme. El nom curt del compositor del 2 h01itzontal. 6. Canyes de gralla. Mil romans. I encara tres romans més. 7. Ho tenien en comú Ja compositora Nadia Boulanger i Nannerl, Ja germana de Mozart. Autor d'un bolero. Límits del banoc. 8. Serpentó. Mecenes musical català, de nom Josep, que organitzava con- fegeixe oprQp¡ ·egadat dram, je jos;¡ a col·h artífer ~erioi~ lÍnO,l! l'una: :ca~ :1erk :ordarl jelA; maig~ ·a enL ;opran. 1enao· tsamec :ió. 0:: mia, dl' a deSI- 3 dese~ amb Dl· ;res qiX ;oper~ .ten~ :res Cllli 4aoú Liceu~ :>er d'S !ls sec lltra¡» le Ca.'" unanv ic. L'e1 seiata:: mesrlt :ura uc ritten. sat en eorge Gwt aGot' s PasPons. :.iceu. 12 de ~ ~ ... .!:!! 5I e!' ¡¡;¡· 231 certs al seu "Jardí dels Tarongers" de Pedralbes. 9. Darrere les obres de Mozart. Lennon en tenia tres i MacCartney, només una. Extrems de la Reial. Cal per prémer el "play" de la cadena de música. 10. Dos, mil i dos. Personatge propi del Scheherazade de Rimski-Kórsakov. 11. Insh·ument musical de gran pes. Execució d'una nota amb resultat sonor. Verticals 1. Autor de la Simfonia dels salms. 2. Nom femení. Persona anglesa, músic o no, molt important. 3. El nom d'en Berckeley, autor de la suite Montjuïc. Bach en tenia una i Barber, dues. A un to de Re. 4. Zamacois. Renotaria desordenadament per aconseguir veterania disco-fashion en vestir de manera artera (sense H). 5. Darrere les obres de Bach. Una vida per ell, òpera de Música encreuada de desembre 2003 (núm. 230) Glinka. Entrada de micro a l'amplificador. 6. Aquí posarà totes les vocals. 1 aquí, vetarà les vocals. Vista de la timbala des de les butaques de l'orgue. 7. Tapes d'una partitura de l'editorial Riccordi. Do major. Gran guitanista, amic d'en Paco de Lucía, de nom Al di. 8. Compositor alemany del banoc. Leopold Mozart. A un to de Sol. 9. Cul del cul. Xiuli o piuli sense consonants. Les ptimaveres viscudes. 10. Mi major. Obra de qui no se'n sap del cert l'autot~ només s'intueix. Il. Període de descans. Vici, normalment nerviós, propi dels solistes de piano (bé, i dels altres també... ). Solucions en el número següent 41 42 Gran Teatre del Liceu DIVERSOS AUTORS Coral Universitat de les Illes Balears, XXV Anys 197677/2001-02 Edita: Universitat de les Illes Balears. L !!. ~ = = ';¡ = ¡;;;' ¡;¡· 231 44 a Coral Universitat de les liles Balears constitueix una institució absolutament cabdal en Ja hjstòria del cant coral illenc. És una formació que tot al llarg del darrer quart de segle ha estat referència privilegiada del cant col·lectiu a les Illes gràcies a una tasca que s'ha anat engrandint amb el pas del temps, en una línia de coherència admirable. Com acostuma a esdevenir-se en realitats d'aquesta naturalesa, hom va partir d'uns principis tan il·lusionants com modestos per anar avançant de manera ràpida vers horitzons de creixent transcendència i constituirse finalment en l'autèntic estel polar del firmament coral illenc. Una munió de fites han anat marcant aquest procés que avui és una realitat plenament consolidada i amb un tarannà i una manera de concebre la seva existència i la seva responsabilitat, d'una enorme solidesa. 131 volum que comentem serveix per mostrar aquesta realitat amb una gran riquesa de matisos i amb un luxe editorial envejable. El llibre no és una història strictu sensu de la coral, sinó un aplec de referents d' històries segmentades de la coral. I sense que la història en si mateixa no hi ocupi un lloc important, concretament tot el primer capítol. I és una rustòria -disculpeu la insistència en el terme- detallada que fins i tot especifica els noms de tots els components de la coral durant aquests anys per períodes, tot constituint un esforç pel detall acurat, com es pot veure en la llista de llocs on han actuat, o el detall de les gires efectuades amb una exhaustívitat exemplàr. Altres capítols ens menen a la consideració de les corals filials, els concerts de Nadal, amb reproducció dels pregons de cada edició, sovint encarregats a figures re- llevants de les lletres i de Ja música (Gabriel Janer Mamla, Oriol Martorell, Maria del Mar Bonet, joan Pons, Josep M. Llompart, Ajna MoU, etcètera). El detallisme ens porta a un capítol amb la llista dels autors i obres interpretades, d'un gran interès, en la qual figuren des de les grandes machines simfonicocoral -Passions de Bach, Requiem alemany de Brahms, Novena de Beethoven, Requiem de Mozart, etcètera- als autors mallorquins, als quals la coral ha dedicat una atenció molt preferent: Amorós, Bibiloni, A. MartoreJI, B. Samper, Thomas, A. Matheu, etcètera. No hi manca un recull de premsa, un interessant resum històric del cant coral a les illes a càrrec de Joan Company, el titular i alma moler d'aquest conjunt. Perquè, en definitiva, la Coral Universitat de les fies Balears, si bé per pròpia naturalesa és una obra col·lectiva, en aquest cas d'una manera particular és obra de qui la va pensar, la va crear, l'ha mantinguda i hi ha subministrat energia creativa i rigor musical. J.C.C. El leoguajc musical ..........ll!.olo.- }1)\I!P}ófd t fa\PtM JOSEP JOFRÉ i PRADERA Ellenguaje musical Barcelona: Robinbook, 2003. Col·lecció "Ma non troppo", 238 pàg. E l musicòleg Josep Jofré presenta en aquest llibre una interessant aproximació a alguns dels elements més significatius del llenguatge musical, des d'una perspectiva assequi ble però sempre en conjunció amb un notable rigor metodològic i expositiu. L'estudi, que consisteix en un repàs en profunditat d'aspectes com l'evolució històrica dels di- HENRY-LOUIS DE LA GRANGE Viena, una historia musical EditoriaJ Paidós. U n dels grans problemes que té el gènere de l'assaig, moltes vegades, és la incapacitat per esdevenir llegidor i mengívol, sense perdre el rigor i fins i tot la sistematització. Sembla que per se els assaigs hagin de ser de lectura obligadament confusa o rebuscada, obsessivament inclinada a oferir informació i anàlisi despullats i que, ben altrament, s'ha de deixar per a altres gèneres el plaer de la lectura. El llibre que ens ocupa ve a demostrar tot el contrari. Que un llibre pot ser enormement documentat, que pot dotar d'informació rigorosa i anàlisi aprofundits i alhora tenir una legibilitat gratificant. Henry-Luis de La Grange, un musicòleg prestigiós, gran especialista en la figura de Mahler, ha partit d'un pretext molt suggestiu, la ciutat de Viena, i a partir d'aquí ens ex. plica, o ens narra, atès el Uen. guatge tan suggestivament narratiu, gairebé tota la història de la música amb referen. cia a la capital austríaca. ~ del segle XVI1 als nostres dies gaudim de la manera més cò. moda possible d'un recorre. gut que fa parades en els classicisme-Gluck. Haydn, Mo. zart-, el primer romanticisme - Beethoven i Schubert-, i aj. xí successivament, en un se. guit de capítols en els quals en algun moment es pot discu. tir si la coherència és abso)u. tament exacta, però en tot cas sempre resulta suggestiva i en què travessa tots els gèneres: simfonisme, m úsica de cam. bra, òpera ... I.:autor analitza el moment, les circumstàncies i el fet rnu· sical en la seva essència, lot traçant suggestives relacions, obrint vies de penetració en l'univers musical considerat de forma àmplia. Hi ha sociologisme històric i hi ha di· gressió inteHectuaJ de gran volada però que no s'atura en el detall sinó en les grans vi· sions globals. L'obra s'adreça a un públic ampli, el que forma la gran massa d'afeccionats a la mú· sica culta, que hi cerquen quelcom més que el seu goig tancat. Una lectura del llibre atenta té la virtut d'"envita· minar" - valgui l'expressiómusicalment el lector i donar· li cos i consistència. l tot això ho fa, hi insisteixo, donant autèntic goig i plaer a la Iee· tura. J.C.C. ..................................................................................................................... versos sistemes de notació o els conceptes bàsics de la gramàtica musical, representa una important eina de consulta tant per a estudiants com per a professors de música, tot i que la seva prosa resulta accessible també a melòmans que vulguin resoldre dubtes sobre determinades qüestions. El més destacat del volum, a banda de la palesa voluntat de l'autor d'evitar el llenguatge característic d'aquest tipus de manuals, habitualment feixuc i poc esclaridor, és el fet que Jofré hagi decidit exemplificar la major part dels apartats del llibre amb cites extretes de la literatura musical de tots els temps, des dels primers indicis de notació de la cultura mesopotàrruca fins a la complexitat estructural de les partitures d'autors com Boulez, Penderecki o Stockhausen. La inclusió, precisament, d'un capítol dedicat als ptincipals procediments de representa· ció gràfica del so en la músi· ca contemporània constitueix una de les grans troballes del llibre, atenent-nos al fet que aquest acostuma a ser un as· pecte que es passa per alt en la majoria de tractats de con· serva tori. L'obra enceta, d'altra ban· da, una trilogia que repre· senta en conjunt un ambiciós projecte d'estudi del !Ien· guatge musical des de pers· pectives diferents. El proper llibre, tal com ba anunciat el mateix Josep Jofré, sortirà d'aquí a un any i estarà con· sagrat als p1incipals sistemes d'organització de la música (modalitat, tonalitat, etc.). La sèrie es completarà am b un volum dedicat a les formes i gèneres musicals, analitzats des del punt de vista del seu desenvolupament en el de· curs de Ja històtia. Jordi Salazar Roy ;ex. rren. lent ~tò- rèn- Des dies cò. ne- :Jas. \io- sme i ai- . se- sen ;cu. olu- cas ien ~es: am. ent, mulot ~S~ f en !rat ciodiran Ien VÍ· blic ran núJen toig ~re !ta· ió- 1ar· !ÍXÒ ant Iee· ~.c. ~~~ tta· MOMPOU. BLANCAFORT Música religiosa per a cor i orgue Intèrprets: Cor de Carnbra de l'Auditori Enric Granados de Lleida. Jordi MaJet, orgue. Director: Xavier Puig. Segell: Ars Harmonies. "I L ' obra coral dels membres del simpàricament anomenat Grup de Dos, els amics Manue! Blancafort i Frederic Mompou, és -per desgràciapoc coneguda. I tanmateix té un gran interès. Per tant, tot el que es faci per projectar-la constitueix un afer reconfortant. Amb aquesta base tan sò!ida, el CD que ens ocupa adquireix plena justificació. Com assenyala de manera oportuna Xavier Puig en l'encertat comentari del fullet, l'obra coral de Blancafort no havia estat mai enregistrada abans. l tampoc una obra del pes històric de ~si- Propis de Temps d'Advent leix de Fred ric Mompou, encàrrec d' una trobada de compositors celebrada a Montserrat ell973; no així altres obres del mateix compositor barceloní que inclou el CD. El recorregut és altament suggestiu, tot alternants'hi l'obra dels dos músics, amb composicions, ultra l'esmentada de Mompou, dels Goigs al Sant Crist de rel ue ~ on- an· re· ~ ~n- lrs- ber tel irà ~n- nes ica La \UD .i ats ¡eu i e· .oy la' Bona Mort, A ve Maris Stella, ¿A dónde te escondiste? i Cançó dels nous accents de Manuel Blancafort, Cantar del alma, Dues cantigues del rei Alfons Xi Ball rodó de Frederic Mom pou. La coherència del contingut és acompanyada per la de la interpretació, d' un rigor notabilíssim. El Cor de Cambra de l' Auctitori Enric Granados de Lleida és una formació jove, amb encara escassa història -menys de sis anys-, però molt activa, amb fites de notable responsabilitat sota la direcció de noms tan importants com Franz-Paul Decker, Salvador Mas, Ernest Martínez Izquierdo i Manel Valdivieso, que en va ser el primer director. El CD és dirigit pel seu titular actual, Xavier Puig, un dels noms més rigm·osos de la més nova fornada de directors simfònics i corals del país. La versió del contingut del CD ens arriba amb un regust de rigor, de treball aprofundit, d'idoneïtat amb la poètica pròpia d'una música, d'altra part, d'una elevada exigència. J.C.C. XAVIER BENGUEREL Llibre Vermell Gabriele May, me~ prano; Alain Damas, tenor. Coral Càrmina/ Petits cantaires de l'Escola de Música "La Guineu" . Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Salvador Brotons. Durada: CDt-43' 31 " . CD2-57'44" . M 'exalta el nou i m'enamora el vell." Amb aquest vers posava punt i fi- nal J. V. Foix a un dels seus sonets més representatius, en el qual l'autor reconciliava els conceptes de modernitat i tradició després de debatre's entre un 'i altre. I precisament aquesta màxima és la q ue millor defineix l'obra de Xavier Benguerel que ara edita el segell Autor en un doble compacte, Llibre Vermell, un ambi- Música ban·oca catalana Intèrprets: Josep Benet i . Diatesaron. Obres de Pradas, Pla, Barter, Reixac i Garcia. Segell: La Mà de Guido. u na tasca de recerca interessant d'obres de compositors barrocs de l'àrea catalana ha donat com a fruit un CD de característiques molt individuatitzades. Compositors com Pradas, els germans Pla, Barter, Reixac i Garcia -aquest a més amb una gran part de la seva trajectòria endegada a les illes Canàriesconstitueixen un aplec de música inusual en els nostres enregistraments i programacions. Ensopeguem una vegada més amb el fet que el CD no es fa ressò d'un producte de presència normalitzada en el seu lloc més genui -el concert-, sinó que omple aquest buit donant-hi presència en forma de registre; de permanència per damunt del fet més natural i propi. Si a més servís per atiar aquest mateix fet, tant de bo. En realitat pot ser així, atès que Ja música que en bona mesura es descobreix al destinatari del CD, és d'un atractiu enorme. És una realitat musical no sols interessant intel·lectualment, sinó d'un encant notable. La nuesa instrumental i vocal que agombola aquestes partitures, l'austeritat i Ueugeresa de la seva estructura interna, la sensació de proximitat, amb un regust popuJar de bona llei, fan de l'oïda d'aquestes composicio ns una autèntica festa. Amb el CD recuperem també uns artistes notables, als quals la anormalitat mercadològica concertística amaga molt més del que fóra desiijable quant a presència en les nostres programacions concertístiques. J.C.C. ····················································································································· ciós projecte amb el qual el compositor volgué retre homenatge a la que probablement és una de les creacions artístiques més emblemàtiques de la Catalunya medieval: el Llibre Vermell de Montserrat. La partitura, estrenada l'any 1988 al Gran Teatre del Liceu, s'estructura en vint-i-dues parts que alternen dos materials musicals de procedència diferent: d'una banda, els fragments originals del llibre, respectats en la seva integritat; i de l'altra, una sèrie de composicions instrumentals que precedeixen cadascuna de les antigues peces, i amb les quals Benguerel pretén recrear l'espetit del Llibre Vermel/ des d'una nova perspectiva. D'aquesta manera, en l'obra, malgrat coexistir dues maneres aparentment contractictòries d'entendre el fet compositiu -la modalitat medieval i el llenguatge ato· nal propi de la música con- temporània-, l'oient no percep que sigui estrany aquest xoc estilístic. Aquest fet és possible gràcies a La mestria creadora de Xavier Benguerel, que aconsegueix crear uns lligams inaudits entre la música coral del segle XIV i el complex món simfònic de la segona meitat de la passada centúria. Pel que fa a les interpretacions, la gravació compta amb Ja participació de dos destacats solistes de renom internacional, la mez.zo aiemanya Gabriele May i el tenor francès Alain Damas, com també amb tres formacions emblemàtiques de casa nostra: La Coral Càrmina, els petits cantaires de l'Escola de Música "La Guineu" i I'OBC. La direcció, a càrrec de Salvador Broto¡1s, resulta d'una gran efectivitat, molt ben orientada des del primer moment, i els resultats que en deriven són, francament, d'un alt niveU interpretatiu. Jordi Salazar Roy .. ¡;¡ ¡¡¡;- ~ iU e ~- ¡¡¡· 231 ~ :s. ~ a ~ ¡¡;,¡· ¡;¡ eE. = .... 45 fi ' l ,., :'::~.~ ,.,, ' HI \ l I v ERNESTO La Corza (integral de :. fp''' "' • · ~"''"' "'""'" Intèrpret: Arianna Savall, acompanyada per Dmitris Sonis, Pedro Estevan i Julio Andrade. Cançons d'Arianna Savall sobre poemes de Martí i Pol, SalvatPapasseit, Antonio Machado, Tomàs Garcés, Josep Carner, Salvador Espriu, i cançons po· pulars catalanes, sefardites i perses, i també Cançoners del meu país. Harmonies i contrapunts a cura de Josep Lluís Guzman Antich Intèrprets: Patrycza Bronisz, violi; Natàlia Mediavilla, violí; Mario Bugliari, viola; Emili Blasco, orgue; Montserrat Rotllan, veu. Segell: Ars Harmonies. Cantar de los cantares. Segell: Alia Vox. A 46 quest és un enregistrament de característiques absolutament a part en el panorama discogràfic del país. Es tracta d'una obra autènticament personal d'Arianna Savall Figueras - no cal insistir en la nissaga-, en què ella exerceix de dona orquestra: intèrpret vocal i acompanyament a l'arpa i autora de la música. Un intent enormement ambiciós, a la recerca d'allò select iu, que arrenca d'un material lilcrm; que és ja el primer component selectiu, vàlgui la redundància. No hi ha un autèntic fil conductor pel que fa al contingut dels poemes, però sí que hi ha una clara voluntat dc crear alè poètic en un exercici d'un gran refinament, interpretat de manera exquisida. La veu flueix amb discreta elegància, com una remor que va escampant-se amb un cert deix de fragilitat fins i tot, però amb clara voluntat de penetrar essències. Tot conté una elevada càrrega de rigor, de feina feta a consciència, d'afany de perfeccionisme. En tot cas, potser això es du un pèl massa a les últimes conseqüències i hom corre el risc de caure en un cert context de monotonia, en una repetició de climes sonors, intrínsecament bells en si mateixos, però a la fi amb un deix d'insistència potser excessiu. J.C.C. J osep Lluís Guzman és un autèntic vividor de la música, en el sentit més noble de l'expressió. En el sentit mé.s vivencial, més intensament lliurat i amant del fet musical en la seva complexitat. Compositor, director i musicòleg, ara ha fet possible aquest enregistrament, d'una gran originalitat i riquesa. S'hi recullen quarantaquatre temes populars catalans, la majoria trets del cançoner popu lar català, aquest opus tan enom1e i valuós que ara pren cos en aquest CD. Guzman reelabora aquest matedal tan suggestiu, i l'enriqueix amb un tractament harmònic i contrapuntístic que mai no li lleva el seu alè popular original, en gran part gràcies a mantenir una gran fidelitat a la puresa melòdica essenciaJ. Hom es recolza en duos de violí, i en determinats temes reforçat amb la viola i l'orgue i també el cant, tot confegint un discurs de gran coherència. Resulta curiós observar com aquest material, en essència primitiu, amaga una enonne capacitat de riquesa musical; com es fa gran a les nostres oïdes, sense perdre el seu encant originari, tot convertint aquest enregistt·ament en una troballa p laent i oberta a un món ple de suggestions. L'interludi d'un coJ.loqui, en tot cas, resulta de difícil justificació malgrat la seva en principi lloable voluntat pedagògica. f.C.C. WEISS. VIVALDI. TELEMANN, KOHAUT Quintet Almodis. Ars Harmonica. Durada: 48'30". uatre compositors que fo1-en pràcticament coetanis, però l'obra dels qua s a tingut posterio1ment fortuna desigual, coexisteixen en aquest disc protagonitzat pel Quintet Almodis, i que recull una selecció de partitures escrites per a !Jaüt -transclites en aquesta ocasió per a guitarra-, en companyia de diverses combinacions instrumentals. El compacte s'inicia amb el Concert per a llaüt i corda, en Re menor, de Johann Sigismund Weiss, que anticipa per la seva estructura i característiques el concerto típicament barroc, i del qual Antonio Vivaldi esdevingué l'exponent principal. Precisament d'aquest autor italià s'inclouen dues obres, en aquest CD: el bell Trio Sonata en Sol menor; i el Concert en Re menor, aquest darrer molt difós per Emili Pujol en la seva versió per a gui tarra. La figura de Georg Philipp Telcmann fa sentir també la seva veu en aquest enregistrament, dc la mà dels Scherzi melodichi, un conjunt de set peces escrites durant l'estada del compositor a la ciutat de Frankfurt, que coincidí amb una de les seves etapes creadores de més producti,.itat. Tanca el recull el Concert núm. I en Fa major de Karl Kohaut, autor inscrit ja plenament en l'època del classicisme vienès, però que no amaga una important influència vivaldiana, tal com es pot comprovar amb l'audició d'aquesta obra. El Quintet Almodis, que treballa sempre amb instruments modems en una època en què la interpretació del repertori antic amb criteris histò1ics està a l'ordre del dia, ofereix unes versions de gran plenitud sonora. En tractarse d'una f01mació de cambra, les seves interpl'etacions atorguen a la música escrita en un principi per a orquestra unes especials connotacions intimistes, i és en aquest fet on radica un dels trets més originals del conjunt. Jordi Salazar Roy Q Elena Gragera, mezzosoprano; Cardó, piano. Columna Música. Durada; 56'00". IQ ~ns é; ~ment hal'er :corn. 4tlàn. la que 3Cions perso- 1en la de re- ~¡ mu- ·ecent r>tiuel edi tar t la in· ~mpo­ ~tràa fer lot ¡gran f.D~ ¡e! gè· ets de l ct~l.! rt 10· fOnfi. ~ molt rotzes. ~ber· ~nfan· leDe· BARCELONA (BAB.CELONÍ!S) lGENER 18,30 h Auditori Strauss Festival Orchestra. Solista vocal i ballet. Strauss. Concert d'An 1 Nou. (Promoconcert). · 21, 30.b Auditori Strauss Festival Orchestra. Solista vocal i ballet. Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 2GENER 20,30 h Liceu Cosl fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de Billy. 4GENER 12 h Palau Strauss Festival Orchestra. Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcen). 18 h Palau Strauss Festival Orchestra. Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 7GENER 20,30 h Liceu Cosl fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de Billy. 9GENER 21 h Auditori OBC. Gidon Kremer, violí. Dir.: Ernest Martinez lzquierdo. Turina, Ma. rio Ros, Xostakóvitx. lO GENER 18 h Liceu Cosl fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de Billy. 19 h Palau Orquestra Filharmònica Nacional Bielorrussa. Concert per a piatro, Peer Gynt (suites 1 i 2) de Grieg. (Promoconcert). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 11GENER llh Auditori OBC. (Tercera audició). U GENER 20,30 h Liceu Peter Grimes de Britten. Dir.: Josep Pons. 21h Palau Roby Lakatos & Ensemble. (Palau 100). 21 h Auditori Orquestra del Teatre Mariioski de Sant Petersburg. Dir.: Valeri Gergiev, Wagner, Xostakóvitx. (lbercamera). 13GENBR 20,30 h Liceu Cosl fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de BiJiy. 14GENER 20h Catedral Maria Nacy, orgue. Bach, Sweelinck, Scheidemann, Praetorius, Weck· mann, Buxtehude. (L'Orgue de la Catedral de Barcelona. Euroconcert). lS GENER 20,30 h Liceu Cosl fan tutte de Mozart. Dir.: Bertrand de Billy. 20h SGAE lvet Fon tela, piano. Cercós, Balsach, Bosch, Rodríguez Mancheño, Y~ lla-Lobos, Moleiro, Vitier, Lecuona, Fariñas. (Avuimúsica). Iii êt ~ ~ e ei' &i. 231 ...... = :s . .... ¡;¡o e ~ M. ~ ¡;;¡ 16GENER 20,30 h Liceu E: Peter Grimes de Britten. Dir.: Josep Pons. 17GENBR 19h Palau OSV. Albrccht Mayer, oboè. Dir.: Edmon Colomer. Mahler, Strauss, ScJme. bel. (Concerts Simfònics al Palau) . 19h Auditori OBC. ln~er Dam-Jensen, soprano. Dir.: Ernest Martínez Izquierdo.lle· rio, Mah er. 20,30 h Liceu Cosl fan tutte de Mozart. Dir.: Josep Caballé. tth Auditori OBC. (Segona audició). 17 h Liceu Recital Violeta Urmana, mezzosoprano. Jan Philip Schulze, piano. WoU. Wagner, Poulenc, Strauss. 18,30 h Ateneu Barcelonès Maria Calvo, viola. Núria Alfaras, piano. Dvorak, Cervantes, Grieg. (Associació Massià Carbonell). 20,30 h Liceu Peter Grimes de Britten. Dir.: Josep Pons. 21 h Palau Teresa Berganza, mezzoso¿;rano. Octeto lbérico de Violonchelos. Dir~ Elias Arizcuren. Albéniz, ranados, Guridi, Falla. (Palau 100). 20GENBR 20,30 h Liceu Peter Grimes de Britten. Dir.: Josep Pons. 21GENER 20,30 h Liceu Cosl fan tutte de Mozart. Dir.: Josep Caballé. 22GENER 20,30 h Liceu Peter Grimes de Britteo. Dir.: Josep Pons. 21 h Palau Festival Strin~ Lucerne. Mila Georgieva, violí. Dir.: Achim Fiedler. Mozart, Haydn, chubert, Honegger. (Euroconcert). 20h SGAE Nabí Cabestany, violoncel i electroacústica. Charles, García Femandez, Galvez, Homs, Lewin-Richter, Barboza, Guinjoan. (Avuimúsica). 15 h Liceu Prova final del Concurs Internacional de Cant Francesc Viñas. 21 h Auditori OBC. Shai Wosner, piano. Saleern Abboud Ashkar, piano. Ashan Pillai, viola. Damian Martmez, violoncel. Dir. Lawrence Foster. Gerhard, Mo- ...= 18GENER 19GENER 23GENER 48 •••••••••• zart, Strauss. 19 h Palau Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Coral Polifònica de Puig-reig. Fiorenci Puig, tenor. Josep M. Conangla, piano. Dir.: Ramon Noguera. Serrat. Mo raleda, Serra, Solà, Oltra, Ros Marbà. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). llh Auditori OBC. (Tercera audició). 18 h Liceu Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Oir.: Guerassim Voron· kov. Concert final del Concurs Internacional de Cant Francesc Viñas. 26GENER 20,30 h Liceu Recital Waltraud Me ier, mezzosoprano. Nicholas Carthy, piano. Schubert. Barhms, Wolf. 27GENER 20,30 h Liceu Peter Grimes de Brillen. Dir.: Josep Pons. 28GENER 20,30 h Liceu Gosi fan tutte de Mozart. Oir.: Josep Caballé. 29GENER 20,30 h Liceu Peter Grimes de Britten. Dir.: Josep Pons. 30GENER 20,30 h Liceu Cosè fan tutte de Mozart. Dir.: Josep Caballé. 21 h Auditori OBC. Amir Katz, piano. Oir.: José Sercbrier. R. Lamote de Grignon, Liszt. Txaikovski. 19 h Palau OSV. Xavier Philli~s, violoncel. Dir.: Olive r von Oohnanyi. Janacek, Dvorak, Mendelsso n. (Concerts Simfònics al Palau). 19h Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu Peter Grimes de Britten. Dir.: Josep Pons. 22 h Palau Orauestra de Cambra Nacional Bielorrussa. Les quatre estacions de Vival i, Cànon de Pachelbel, Adagio d'Albi non i. (Promoconcert). 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu Peter Grimes de Britten. Dir.: Josep Pons. 18,30 h Palau Orquestra de Cambra Nacional Bielorrussa. Música aquàtica i Música pels reials focs d'artifici de Hiindel. (Promoconcert). 3FBBRER 21 h Palau Zoltiín Kocsis, piarno. Beethoven, Schubert, Bartók, Kurtiíg, Liszt (Ibercarnera). 4FEBRER 20h Catedral Bruno Oberharnmer, orgue. Thuille, Mozart, Sechter, Sonderegger. (I:Or· gue de la Catedral de Barcelona. Euroconcert). 6FEBRER 21 h Auditori OBC. Solistes de l'O BC. Dir.: Robert King. Concerts de Brandenburg de Bach. 7FBBRER 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 22 h Palau Orquestra de Cambra Nacional Biel·lorrussa. Mozart. (Promoconcert). S FEBRER 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). 9FBBRER 21 h Palau Franz Liszt Chamber Orchestra. Claudi Ariman~ flauta . Dir.: Janos Rolla. Vivaldi, Bach, Oeviènne, Mendelssobn. (Pa au 100). U FEBRER 20 h SGAE Jordi Masó, piano. Mompou, Charles, Masó, Guix, Casablancas, Estapé, Homs, Tort. (Avuimúsica). 14FEBRER ré, 19 h Palau OSV. An~el Jesús García, violí. Oir.: Albert Argudo. Ravel, Lalo, FauTurina. ( oncerts Simfònics al Palau). 19 h Auditori Orquestra Simfònica de les Balears. Oir.: Edmon Colomer. Brahms, Samper, Kodaly. (Temporada OBC). llh Auditori Orquestra Simfònica de les Balears. (Segona audició). 18,30 h Ateneu Barce.Jonès Carme Carrillo, piano. Schumann. (Associació Massià Carbonell). 20,30 h Liceu Babel46 de Xavier Montsalvatge. L'enfant et les sortilèges de Maurice Ravel. Dir.: Antoni Ros Marbà. 24GENER d'Any d'Any 25GENER 1cent ~cen}. l,M.. 1iano, 31GENER roev. Weck· cert). lFBBRER ), Vi· rb® ~-Be· Wo~. (As- Dir; lS FEBRER Mo- 16FBBRER tdez, 17FEBRER. 21 h Palau Alban Berg Quartet. Haydn, Webern, Brahms. (lbercamera. Temporada de cambra). lS FEBRER. 20,30 h Liceu Babel46 de Xavier Montsalvatge. L'enfant et les sortilèges de Maurice -¡¡;¡ ê. ~ e ~- ¡¡¡· 231 ~ ~. ....., se el ~- g E ' Ravel. Dir.: Antoni Ros Marbà. 49 19FEBRER lO FEBRER 21FEBRER 21 h Palau Till FeUner, piano. Bach, liszt. Ligeti. (Euroconcert). 20,30 h Liceu Babel46 de Xavier Montsalvatge. L'enfant et les sortilèges de Ravel. Dir.: Antoni Ros Marbà. 21 h Palau Grigorij Sokolov, piano. (Palau 100). 20,30 h Liceu Babel46 de Xavier Montsalvatge. L'enfant et les sortilèges de 21 h Palau Orquestra del Mozarteum de Salzburg. Vadim Repim, violí. Dir.: bert Soudant. Beethoven. (Ibercamera). 21 h Auditori OBC. Angel Jesús García, violí. Dir.: Eiji Oue. Homs, Bernstein, pland. 19 h Palau Cobla La Principal de la Bisbal. Pep Gómez, mim. Dir.: Francesc Garreta, Paulís, Juncà, Blay, Moraleda, Cassú. (Cobla, Cor i Dansa Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu Babel46 de Xavier Montsalvatge. L'enfant et les sortilèges de sú. Ravel. Dir.: Antoni Ros Marbà. Ravel. Dir.: Antoni Ros Marbà. 22FEBRER 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu Babe/46 de Xavier Montsalvatge. L'enfant et les sortilèges de Ravel. Dir.: Antoni Ros Marbà. 23FEBRER 20,30 h Liceu Recital Ruth Swenson, soprano. Carric Ann Matheson, piano. Bellíni, Verdi, Mozart, Hahn, Obradors, Rakhmàninov. 24FEBRER 20,30 h Liceu Babe/46 de Xavier Montsalvatge. L'enfant et les sortilèges de Ravel. Dir.: Antoni Ros Marbà. 26FEBRER 20,30 h Liceu Babe/46 de Xavier Montsalvatge. L'enfant et les sortilèges de Ravel. Dir.: Antoni Ros Marbà. 231 27FEBRER 28 FEBRER 29FEBRER 20,30 h Liceu Recital Deborah Voigt, soprano. Brian Zeger, piano. Von 7P... Hnc., Griffes, Strauss, Schonberg, Gounod, Saint-Saens, Wagner. 21 h Auditori OBC. Coral Cànnina (dir.: Femando Marina). Ofèlia Sala, soprano. te Arruabarrena, mezzosoprano. Lluís Vllamajó, tenor. Josep Miquel mon, baix. Dir.: Christopher Hogwood. Haydn. 19 h Palau Coral Sant Jordi. Emili Brugalla i Josep M. Almirón, piano. Dir.: Vila i Casañas. Oltra, Vila, Tal tabuli, Brudieu, Brahms. (Cobla, Cor Dansa al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu Babel46 de Xavier Montsalvatge. L'enfant et les sortilèges de Ravel. Dir.: Antoni Ros Marbà. 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). SABADELL (VALLÈS OCCIDENTAL) lS FEBRER 21 h La Faràndula Nabucco de Verdi. Dir:. Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). 27FEBRER 21h La Faràndula Nabucco de Verdi. Dir:. Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). 29FEBRER 18 h La Faràndula Nabucco de Verdi. Dir:. Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). TERRASSA (VALLÍiS OCCIDENTAL) 50 24GENER 21 h Centre C"Uitural BaUet de l'Òpera de Niça. (Fundació Caixa Terrassa). 29GENER 21 h Centre Cultural Cannina Burana d'Orff (versió original per a cor, 3 solistes, 6 sionistes i 2 pianistes). (Fundació Caixa Terrassa). 12FEBRER 21 h Centre Cultural Eva Marton, soprano. Laszlo Kovacs, piano. Mahler, Wagner, Boito, Mascagm, Giordano. (Fundacio Caixa Terrassa). 22FEBRI!R 18 h Centre Cultural Companyia de dansa Georges Momboye. (Fundació Caixa Terrassa).