Revista Musical Catalana. Núm. 234 Abril 2004
Editorial: Perpetuar l'obra dels nostres compositors / PANORAMA Cinquantenari del Concurs Internacional d'Execució Musical de Barcelona. Maria Canals. Una vida, un concurs. El record dels protagonistes. Rut Martínez i Izaskum Argemí / Edició de luxe del Cant espiritual de Xavier Montsalvatge. RRMC / La mezzosoprano Ana Hasler, intèrpret d'Il mondo della luna. Izaskum Argemí / Del seu affm.: Sr. Josep Carreras. Jaume Comellas / Tangents: Òperes centenàries. Jordi Maluquer / Crítiques. Jaume Comellas, Lluís Trullén, Francesc Taverna-Bech, Robert Benito i Jordi Salazar / TEMA L'ampliació del Palau de la Música Catalana. El Petit i darrer Palau / Fèlix Millet, satisfet de poder posar fi a un gran projecte de vint anys. Jaume Comellas / ÒscarTusquets, entre la creativitat pròpia i el respecte. Jaume Comellas / MUSICALIA Carlos Chausson. La fama de Fígaro. Mònica Pagès / Orquestra del Festival de Budapest, Barbara Bonney, Orfeón Donostiarra, Valeri Afanassiev, London Chamber Orchestra, Cecilia Lavilla Berganza, Paul Lewis, Brodsky Quartet, ONE. Lluís Trullén / Joan Guinjoan, Olivier Messiaen. Francesc Taverna-Bech / Una obra de Haydn en el Taller d'Òpera del Lliure i el Liceu. Jaume Comellas / Música encreuada. Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / LLIBRES / CONCERTS
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
u a realita La clave de la informaci GRUPO ZETA I PANORAMA o Cinquantenari del Concurs Internacional d'Execució Musical de Barcelona. Maria Canals. Una vida, un concurs. El record dels prota~onistes per Rut Martínez i lzaskum Argem1 Edició de luxe del Ca1tt espiritual de Xavier Montsalvatge ConseU de Direcció: Pere Artís (editor), Pere Burés (coordinació amb Catalunya Música), jaume (direcció periodística) i Lluís Millet (direcció musical) Disseny: Ferran Sendra Secretaria de Redacció: Teresa Martínez Publicitat: Mcgmar 2001, S.L. Diputació, 279, lr 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona Preimpressió: Ormograf, S.A. Impressió: Agpograf, S.A. Distribució: Distribarna, S.A. Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 Col·laboren en aquest número: G Maria Cmuzls, fwuladom del Concurs lntemncional TEMA MUSICALIA Portada: lli l'elit Pa lau (foto: Antoni Bofill). G ft Sant Francesc de Paula, 2 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 00 Fax: 93 295 72 10 "Catalunya Musica/ Rcvi!.la expressen només l'opínió dcb "Cotaluny.1 Múska/Revlst.t Music" I no mantindrà corrcspondènci~ ,mü> el-< autors d'origln.1 ls no ~ncarrc¡,;ats l ènvints espontàniament a la Rcd<~cció. de les reproduccions ~utoritzudl's, VEGA!', Barcelona 200.1. per Tzaskum Argemí Del seu affm.: Sr. Josep Carreras per Jaume Comellas Tangents: Òperes centenàries per jordi Maluquer Crítiques per Jaume Come/las, Lluís Trullén, Robert Benito, Francesc Tauema-Bech i Jordi Salazar L'ampliació del Palau de la Música Catalana. El Petit i darrer Palau Fèlix Mill et, satisfet d e poder posar fi a un gran projecte de vint anys per Jaume Come/las ÒscarTusquets, entre la creativitat pròpia i el respecte per j.C.C. ---------·············-- ----···· ·········--· ---- -----·················-························---·----····~········-·· --- - -- ----·... [ililll}l lísiralrelistamasiralratalua publicat:,~ La mezzosoprano Ana Hasler, intèrpret d'Ilmondo delia luna d'Excecució Musical de Barceltmn ..................................... ~~·········-··--·----- ---- ------··································---- ----------- ~·-···-·········· --------- ---··········-· ARGEMí, ROBERT BENITO, CESC, COM EL LAS, JORDI MALUQUER, MARTINEz, MÒNICA PAGÈS 1 EDUARD V. PATSI,JORDI FRANCESC TA VERNA-BECH, TRULLÉN 1 ESTER VENDRELL. www .palaumusiC.1.org A/ r;. revista@palaumusica.org •• • o • •• per RRMC CONCERTS Carlos Chausson. La fama de Fígaro per Mònica Pngès i Sa11tacana Orquestra del Festival de Budapest, Barbara Bonney, Orfeón Donostiarra, Valeri Afanassiev, London Chamber Orchestra, Cecilia Lavilla Berganza, Paul Lewis, Brodsky Quartet, ONE per Lluís Trullé11 W Joan Guinjoan, Olivier Messiaen per F. Tauema-Bec/1 o Una obra de Haydn en el Taller d'Òpera del Lliure i el L1ceu per J. C.C. ·-· ·sc:HEiaANrio. . . . O LLIBREs 0 Cnrlos Chausso11 ········------------·- · Música encreuada per Edunrd V. Pntsi ---····~~~·~~~·~·-·····-·-·······-···-··--------· ·-·-······-·----·- ---·-··-··- o 3 183 ELS DIUMENGES AL PALAU Xli Temporada 2004 Concert núm. 1 22.02.2004 18 hores Concert núm. 5 18.04.2004 18 hores PERCUSSIONS DE BARCELONA (25è aniversari) ORFEÓ CATALÀ (Patrocinat per Fundació Caixa Penedès) Pau Bordas, barfton Mercè Sanchis, orgue Josep Vila, director Les homilies d'Organyà (estrena) Carbonell • LONDON CHAMBER PLAYERS Javier Perianes, piano Adrian Sunshine, director Serenata Concert per a piano i orquestra núm. 9, "Jeunehomme" La nit transfigurada El gar Mozart Schonberg Concert pauocinat per FUNDACIÓ JAUME I Concert núm. 2 29.02.2004 18 hores Concert núm. 6 25.04.2004 18 hores ORQUESTRA ESTATAL DE L'HERMITAGE DE SANT PETERSBURG CECILIA LAVILLA BERGANZA, soprano JUAN ANTONIO ALVAREZ PAREJO, piano Eldar Nebolsin, piano Konstantine Barychev, trompeta Alexis Soriano, director Simfonia núm. 1 en Re major, " Clàssica • Concert núm.1 per a piano, trompeta i orquestra de corda en Do menor, op. 35 La Cenerentola (obertura) Simfonia núm. 3 en La menor; op. 56 "Escocesa• Obres de: Fauré, Duparc, Poulenc, Hahn, Sor, Falla, Toldrà, Vives, Turina i Obradors Prokófiev Xostakóvitx Rossini Mendelssohn Concert núm. 3 07.03.2004 18 hores Concert núm. 7 23.05.2004 18 hores COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MúSICA CATALANA ORQUESTRA FILHARMÒNICA DE BUDAPEST Tamas Varga, violoncel Rico Saccani, director El Moldava Concert per violoncel i orquestra en Si menor, op. 104 Simfonia núm. 4 en Fa menor, op. 36 (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya) RUCHETA ENSEMBLE BANCHETTO MUSICALE Conjunt Instrumental Uufs Vilamajó i Josep Pizarro, tenors Jordi Casas Bayer, director Vespro del/a Beata Vergine Monteverdi Smetana Dvorak Txaikovski Concert patrocinat per GARRIGUES Concert núm. 4 14.03.2004 18 hores Concert núm. 8 06.06.2004 18 hores CAMERATA AMSTERDAM ORQUESTRA DE CAMBRA DE GRANOLLERS Valentin Zhuk, violí Jeroen Weierink, director Simfonia en Re Concert per a violí núm. 5 en La major; K. 219 Divertimento K. 136 "La Simfonia Salzburg" Simfonia núm. 29 en La major Elena Mikhailova, violí (Premi El Primer Palau 2002) Francesc Guillen, director Myslivegek Mozart Mozart Mozart Concert per a vio/f i orquestra en Re major, op. 62 Simfonia en Sol menor núm. 40 Beethoven Mozart Preus de localitats de 3,00 a 20,00 € Informació I venda: Palau de la Música Catalana Tel. 93 295 12 00 Patrocina i organitza: l!lillllllilll IUNOACIÓ O"FEO CATALÀ PALAU DE LA MÚSICA PALAU DE LA MÚ SICA CATALANA - 1 passat dia 1 de març el Foyer del Liceu va acollir un petit concert amb motiu de la presentació de l'enregistrament de la integral de l'obra de Xavier Montsalvatge. Va ser una sessió plena d'atractiu i d'interès, servit per Rosa Mateu, Stefano Palatchi, Marisa Martins, Antoni Comas, Isabel Monar i Enric Martínez Castignani, acompanyats al piano per Mac McClure. Aquests artistes, amb les seves esplèndides interpretacions, van servir una mostra de l'obra vocal del compositor gironí i al mateix temps van posar en evidència la tan reconeguda categoria de la seva obra. Abans, Àlex Susanna, responsable de l'editora Columna Música, va fer un il·lustrador i explícit parlament en el qual va situar l'abast de la iniciativa, les dificultats, la il·lusió i la convicció amb la qual s'ha emprès. No cal dir que celebrem que s'hagi pogut dur a terme una empresa com aquesta i que, a més, s'hagi endegat amb unes notables garanties pel que fa a idoneïtat qualitativa, dignitat i rigor. I, consegüentment, celebraríem que la resposta del públic estigués a l'alçària de les circumstàncies. La perpetuació en enregistraments de l'obra dels nostres compositors més importants, constitueix un afer d'una gran transcendència que tota entitat cultural individualitzada com la catalana hauria de tenir com un objectiu irrenunciable. A casa nostra fa la sensació que no existeix una plena consciència institucional sobre aquesta realitat i per això tot queda massa a mans d'iniciatives privades -el cas que ens ocupa ho palesa de manera concloent-, per molt que comptin amb algun tipus de subvenció. De manera semblant s'esdevé amb l'obra de Joaquim Homs -i també amb la d'altres compositors: Gerhard, Soler, Guinjoan ... -, subjectes a iniciatives sovint no unificades, per no esmentar els qui de moment encara no han entrat en les possibilitats de perpetuació coherent del seu opus. La qüestió és prou important i caldria entrar en una via de notmalització plena que fes possible la salvaguarda en el testimoni viu de la nostra creació actual. Per damunt del fet cabdal de la partitura, el testimoni de la mostració viva esdevé un document d'una importància definitiva; i per això -ens permetem la insistència- objectiu de primer ordre. erpetuar 'obra dels ostres ompositors 234 5 185 Ci.nquanteilari del Concurs Inten1acio.nal d'Execució Musical de Barcelona Maria Canals Una vida, un concurs .P~!--~~--~~~-~"Érem a finals de l'any 1953 quan se'ns va acudir, a en Rossend i a mi, de crear un concurs internacional. Dels artistes estrangers que coneixíem, n'hi havia alguns que sabien a fons el funcionament d'aquestes competicions, i aquests ens informaren directament i amb molta gentilesa i interès. (A Espanya no n'existia cap de similar.) Doncs, si a l'estranger ho havien sabut fer, per què no provar-ho nosaltres, majorment comptant amb músics de vàlua que ens aconsellarien? "1 Blancafort, els qui van donar suporta! naixement d'un certamen que veia la llum l' 11 de juliol de 1954, com a1 Concurs lntemacional de Piano Maru Canals, convocat oficialment com a Concurso de pianistas. El Mruia Canab va irrompre com el primer certamen d'aquestes característiques a Espanya i un dels primers a Europa. Dels catorze participants (tretze espanyolsi un belga), els noms de Miquel Farréi Maria Neus Miró s'erigiren guanyadOI! d'un concurs que disting¡ inicialment homes i don¡j -dues categories, sí, pen: igualtat en les recom~ amb 5.000 de les antigue< pessetes. Les proves es va:¡ fer, ja en aquesta primen edició, al Palau de la Mústca Catalana. obre els jurats i Ics adhesions. Parlar del Concurs Maria Canals és fer-ho d'un certamen que, malauradament, obté ràpidament més prestigi internacional que no pas reconeixement en l'àmbit nacional. Aques· ta afirmació, malgr:;t el! múltiples homenatges i guardons obtinguts per la mateixa Ca· nais,2 pot semblar fins i tot grotesc -Itt i no estar mancada de veritat- i resulta especialment estrany si tenim pre· sent la quantitat de "primeres espase5" vinculades, directament o indirecta, amb el concurs. Ja el jurat de la primen edició del premi ens permet veure firu a quin punt la determinació de Mari1 Canals i el seu maiit -peça clau en l'ar· rencada i el desenvolupament poste· ri or del concurs- es va traduir en el su· port incondicional d'alguns dels mú· sics i artistes més influents de l'època. Així, la primera edició del premi va comptar amb Mn. F. Baldelló, M. Blancafort, R. Ferrer, R. Llates, LI. M. Mi· llet, E Mompou, H. Rieder i C. Brunei (secretària) com a membres d'un jurat que va integrar ràpidament memb~! provinents de diversos països per ta' S / s precisament aquesta actitud, entre valenta i agosarada, el que va propiciar, ara fa cinquanta anys, el naixement del Concurs Maria Canals. La relatava la mateixa impulsora i vèrtex del projecte en les pàgines d'un relat interessant, escrit al final de la dècada dels anys seixanta, que ens permet resseguir els moments clau no només del que és, encara avui, el concurs estatal més veterà adherit a la FMCI M (Fédération Mondiale des Concours lnternationaux de Musique), sinó també -i igualment interessant- la vida de la mateixa Maria Canals i, tangencialment, l'ambient social i musical de la Barcelona de joaquim Canals (pare de la Maria), Lluís Millet, Enric Morera, Rafael Moragas ("Moraguetes"), Manuel Blancafort i, E 6 186 Jurats de la quarta edici6 del Concurs, el 1958. D'esquerra a dreta: Maria Canals, la Sra. Gagnebin i la Sm Cubiles. D'entre els Jurats: H. Gagnebin, H. Tieder, Rossend Uates, Uuís M. Mil/et, josé Cubiles, Frederic Mompou i Xnvier Montsalvatge és clar, Ricard Viñes. Són precisament aquests i altres noms, entre els quals trobem Fèlix Millet i Maristany, el col·leccionista i pintor Marià Espinal i el mateix Manuel MIQUEL FARRÉ I MARIA NEus Mmó, ELS PRIMERS GUANYADORS DEL CONCURS. d CI I> P' g: rr CI d e: fE e: p B f¡ tE ci (( al d v, CI CI ~ u b e te d ~ r, p e b 11 .menl ·ques- il el) ;es i :a Ca- e-tot resuJ. 1 pre· ,¡¡ses· ;ecta. imm e filií ~a ria tt l'ar· tos teel su- ; mú· p~ca m va Blarr I. Mi· ro ne! jurat nbre! er tal d'estimular les inscripcions de concursants d'arreu. En aquest sentit, trobem dos punts d'inflexió: un d'inicial -eoincidint amb la col·laboració de la pianista suïssa Helène Rieder, gran amiga del compositor A. Honegger i admiradora de la música de Manuel Blancafort, que després d'haver format part del primer jurat del certamen va posar en contacte Maria Canals amb el professor i pianista belga Emile Bosquet, catedràtic del Reial Conservatori Superior de Brussel·les. Al contacte de Bosquet, s'hi va afegir el del pianista francès Vlado Perlemute1~ aleshores catedràtic al Conservatori Superior Nacional de Paris, i el del milanès Al berta Mozzati, a qui Maria Canals va adreçar-se directament com a mostra de la fermesa que ha caracteritzat la seva trajectòria com a artífex del Concurs. El segon moment cabdal per a la consolidació i creixement del Concurs Maria Canals, el trobem en introduir un altre nom propi: el d'Henri Gagnebin, vinculat amb el Concurs l'any 1~58, tot coincidint amb la quarta ediCio. Gagnebin, director del Conservatori de Ginebra, fundador i president del Concurs lntemacional d'Execució Musical d'aquesta ciutat i president rundador de la Fédération des Concours lnternationaux de Musique, va presidir, a petició de la mateixa Maria ~als, un jurat integrat per josé Cubiles, R. Llates, A. Mandelli, LI. M. Millet, F. Mompou, X. Montsalvatgc. V. 234 Mnria Canals i Rossend Uates. A la dreta, 1111n imatge ach¡a/ de In fundadora del Concurs sicals d'estiu celebrats a Sitges, de caràcter internacional, i la fundació d'Ars Nova. l'acadèmia nascuda l'any 1948, situada inicialment al domicili de la família Canals i ara situada només uns metres més enllà, a la cèntrica Gran Via barcelonina. El Concurs Maria Canals creixia> proporcionalment. en nombre de participants i prestigi internacional. Ho demostra. entre altres fites. el canvi assumit l'any 1962 pel certamen, que s'aels cursos de Sitges a la nomenarà des de llavors Concurs lnconsolidació del Concurs. temacional d'Lnterpretació Musical, a L'eufòria assolida arran de fi d'incorporar-hi all'entrada en tres branques insla Federació lotertrumentals. L'any nacional va signifi1964. coincidint invetitable car una PAPER DECISIU amb la celebració jecció de moral per DE RossEND LLATES del desè aniversari a Maria Canals i del Concurs, va teper al seu marit i EN LA CREACIÓ I ELS nir lloc un memogran suport, RosPRIMERS ANYS DEL rable concert comsend Llates. QueCoNCURS. memoratiu a càrrec daven enrere els pianista Wildel embtions del certaKempff, i tamhem men, els cursos mu- Perlemuter i H. Rieder. Parlem tot just dels inicis d'un concurs que va comptar, en aquesta quarta edició, amb la participació de cinquanta-cinc inscrits (només set de nacionalitat espanyola); èxit, per tant, de participació i rigor i exigència en les qualificacions. Aquests motius van afavorir l'entrada, l'any 1958. del Concurs Maria Canals en la Federació lntemacional. D 7 187 el qual participen actualment un~ tenar llarg d'intèrprets vinguts de~ en continents-, cal sumar-hi l'adbesióbcondicional de personalitats de totset àmbits. Artistes com Joan Miró (1979 Antoni Clavé (1994) o Antoni Tà¡i-. (2004) n'han signat la imatge oficia: compositors i intèrprets de famai~r temacional han participat directameu com a jurat en el Maria Canals o han estat membres d'algun dels comitèsdd Concurs. I, naturalment, ellideratg1 exercit per Maria Canals n'expliquen el present i, encara més important, n'assegtn·en el futur. Maria Canals des~a« el paper rellevant de diversos deixebk~ seus: des de Leonora Milà, a Raquel Millàs o Bernat Vivancos. Tots ells són part indesniable del Concurs, com també l'equip tècnic i organitzador, diü. gent i amable, bastit a redós de l'Acadèmia Ars Nova. I com ho han es~~: els recentment desapareguts )acque~ Pemóo, president del Comitè Tècn¡¡_ o Tatsuji Hayasbi. Més enllà de tot, i en paraulesdt Maria Canals, el Concurs que ponae seu nom és, avui més que mai, el re!k. '·d'un somni, una il·lusió, un de/rr compartit amb el meu marit". Deliri. sí, però amb el punt de lucidesa necessari per convertir un projecte en 11} ta una realitat. 234 NOTES A dall, Maria Ca11als amb Ricard Viñes (esquerra) ïMmmel Bla11cafort (dreta), e/1942. A baix, mamtscrit origi11al de Ricard Viñes bé un homenatge a Ricard VIñes,; a qui Maria Canals recorda avui com a peça clau en la seva formació musical i personal; homenatge que es va traduir en la interpretació de Noches en los jardines de España, amb Canals com a solista. Per primera vegada, s'incorporaren en el Concurs noves especialitats -en concret, el mateix 1964, la de violí. El Maria Canals instaura, per tant, la fó1mula següent: a la modalitat fixa del piano, s'hi sumaran disciplines diverses. Així, el cant (ja l'any 1965), la flauta, la guitarra, música de cambra, violoncel, percussió o el duo-sonates. L'any 197 3 es crea el Concurs Internacional Piano-Júniors, per a participants amb edats compreses entre dot8 188 ze i disset anys, novament amb jurat presidit per un nom amb carisma: el compositor Joaquim Nin-Culmell. A partir d'aquest moment, el Júniors tindrà caràcter permanent, però distingint-hi dues subcategories: dels dotze als quinze anys i dels setze fins als dinou. I concurs avui: una aposta de futur. La voluntat és sumar esforços en una mateixa línia i mantenir els objectius amb què va néixer el Concurs, ara facinquanta anys. "Volíem donar sortida a la gran quantitat de músics amb talent que hi ha al nostre pafs", recorda Canals. Aquestes són les claus, els objectius. Al creixement del certamen -en E 1 Maria Canals. Una vida dins la mú!i· ca, històries en rosa i negre. Barcelolli Ed. Selecta, 1970; pàg. 228 2 Destaquen l'S tella della Solidarietà J!} liana, concedida l'any 1965 pel president de la República italiana, el nomenament com a Chévalier de l'Ordre des Art. ei des Lettres, l'any 1981, el titol de professora honorifica del Conserva10ire S" périeur Protype et Experimenal d'Atel!l'! ( 1989), la Creu de Sant Jordi de la Gtneralitat de Catalunya i la Medalla de~ ta al Mérito en BeUas Artes del MiniStcrio de Cultura (ambdues f any t990)ib Medalla d'Or al Mèrit Artístic de l'Ajut· lament de Barcelona (1994). 3 Sobre Ricard Vmes, la mateixa Mar~ Canals en recorda la primera lliçó(' aquests termes: "Tal i com ltatTÍem qu. dat a casa d'en Blancafort, Ricard 11tiL vingué a casa un dimecres de principis dl l'any 1941 a les onze del matí. Va arriW puntualment. Després de bescanviar qua· fre paraules i d'haver-se tret/a gavardr na, va donar una mirada des del meu bai· eó a la Gran Via-Via Laietana. Va dir qlll allí, hi estaríem bé, perquè la vista és es· paiosa, i no tindríem la sensació d'estar ficats dins una «capsa de sabates». Pt~ treballar -continuà- es necessita Ull t.'<ll espai vital, el tot és no sentir-se 1'à11i~i encongida". Maria Canals. Una vidadiJU la música, històries en rosa i negrl!. Bar· celona: Ed. Selecta, 1970; pàg. 121. Ch1quantenari del Concurs h1ten1acional d'Execució Musical de Barcelona El record dels protagonistes .aqud lis s6n ~Jtant fdiJi. ¡e l'A· 1 esta! equí!! ~: ortaè rella UNA LLARGA HISTÒRIA MARCADA PER LA SUPERACIÓ DELS OBSTACLES IMPOSATS PER LES DIVERSES ETAPES SOCIOPOLÍTIQUES QUE HAN PROTAGONITZAT ELS EPISODIS MÉS FOSCOS DEL NOSTRE PAÍS QUEDA OCULTA SOTA EL PRESTIGI I RECONEIXEMENT INTERNACIONAL AMB QUÈ COMPTA EL CONCURS n'EXEcució MusiCAL DE BARCELONA MARIA CANALS, QUE ENGUANY CELEBRA EL SEU CINQUANTÈ ANI- VERSARI. ~tàll!­ ::sidenl lamenl <\r!! et !e pro- ireStt Atenei la G<- tle~ lini.<~~­ ~O)ih I'Ajllfr Mam fçó r.: qut /l'riül ~~ ripis& arrib: 7rqud· ztJordi· eu bai· iirqut. I és es d'esfOI S». f¡1 ~li cet. 'àllinlf iodin! 83!· 'e. ~I. ruit de la passió per la música, com també de l'esperit lluitador dels seus creadors, Maria Canals i Rossend Llates, el dia 11 de juliol de 1954 va tenir lloc la p1imera edició del que va ser el primer concurs internacional de piano de tot el territori espanyol. Amb el Palau de la Música com a escenari de fons, es va engegar un projecte que posterionnent havia d'esdevenir un acte marcat pel reconeixement i la continuïtat. Amb motiu de la cinquantena edició del Concurs Internacional d'Execució Musical Maria Canals, que tindrà lloc el pròxim dia 24 d'abril i fins al dia 11 de maig, ens apropem al certamen mitjançant la perspectiva d'alguns dels seus protagonistes. Deixeble de Maria Canals i actualment professora superior de l'Acadèmia de Música Ars Nova -fundada per M~ria Canals l'any 1948-, Raquel M~llàs va ser guardonada amb el prem¡ especial de piano en el Concurs Internaciona l d'Execució Musical Maria Canals l'any 1962. "La meva vin- F culació amb l'escola va ser un fet clau al'hora de decidir presentar-me al Concurs. Un certamen d'aquest nivell. és una bona fórmula de superació perso- na/", explica Raquel Millàs, que afegeix que el Concurs, malgrat no obrirli noves perspectives immediates, va ser un detonant per millorar en un nivell professional. Guanyadora l'any 1966 del Primer Premi Internacional de Piano Maria Canals, per decisió unànime del jurat, Leonora Milà ha destacat per la seva trajectòria ascendent en l'àmbit de la interpretació i Ja composició. Submergida en un ambient familiar protagonitzat pel culte a Ja q1úsica, Milà creà gran expectació quan, amb només sis anys i sense coneixements musicals previs, va seure davant el piano i va crear les seves primeres composicions. "Recordo aquell moment d'una manera molt natural. Vaig aixecar la tapa del piano i vaig començar a tocar. Anava repetint de manera espontània les mateixes melodiesD, afirma Leonora Milà, que reconeix que era una nena prodi- UN CERTAMEN n 'AQUEST NIVELL ÉS UNA BONA FÓRMULA DE SUPERACIÓ PERSONAL. gi. '· Com a resultat d'aquella primera 234 experiència musical, va sorgir el meu primer àlbum, 16 composicions de Leonora Milà als 6 anys, editat per Boi/eau··. afegeix. Concerts a Suïssa, Alemanya i Anglaterra -<>n va actuar com a solista amb la London Phi1harmonic Orchestra, al Royal Albert Hali de Londres- van ser els antecedents que posteriorment la van menar a l'experiència del Premi Canals. La seva vinculació amb l'acadèmia Ars Nova -<>n va estudiar sota la direcció de Ja directora del centre, Maria Canals-, va ser el motiu que la va impulsar a presentarse al certamen. ··Des de l'escola em van animar a participar en el Concurs. Jo ja lzavia fel di11erses coses i esttn•a preparada per fer-ho ... afinna. uanyador del segon premi. l'any 1990. el percussionista Ignasi Vila -component de la formació de cambra Percussions de Barcelona- va deixar de banda els estudis acadèmics per dedicar-se plenament a Ja preparació del Concurs. "La iniciativa va ser del meu 111estre Xa11ier Joaquín ·•, explica Vila, que afegeix que en pertànyer a la Federació de Concursos lntemacionals, el Maria Canals ha de dedicar un espai a diversos instruments. Així, cada cert temps hi ha una convocatò1ia per a l'especialitat de percussió. "Va coi11cidir G 9 189 que el Maria Canals dediqués una part del concurs a la percussió amb el fet que est01•a en un bon moment acadèmic. Estudial'a cinquè curs, la qual cosa significal'a que es/aPa tècnicament preparat i encara 110 havia entrat en una dinàmica de concerts. Per tant. em passal'a la major part del dia estudiant. Com que es tractal'a d'una bona oportunitat. tant des d'una perspectiva de promoció com per crear una forta dinàmica de treball. en Xa11ier Joaquín va plantejar la possibilitat. Amb la seva ajuda l'aig dedicar tot un curs a preparar les peces per presentar-me al certamen.'' Un concurs de projecció internacional pol convertir-sc en un bon al·licient per a tot aquell que vol dedicar la seva faceta professional a l'àmbit musical. Però tot i ser un repte possibilitadar d'una platafotma de fUl ur, no es tracta d'un passaport absolut. "Gua- llyar un concurs no és sinònim de tenir les portes obertes a tol el món··. afirma Leonora Milà. D'altra banda. Ignasi Vila diu que "el benefici més gran que em va aportar el Premi Alaria Canals va ser en l'aspecte personar. 234 ' L evolució del Premi Canals ha estat marcat, entre altres aspectes, per l'ascendent nombre de persones que any rere any opta al premi. L'edició d'enguany compta amb la participació de I 02 pianistes i 44 duets, fet que corrobora la consolidació i el reconeixement assolit tant en l'àmbit nacional com internacional. "L'evolució del Con- curs es caracteritza per una major par- 10 /90 panorama musical actual, com Bernat Vivancos, Robert Redaelli, Pierre Re. ach, Fernando Puchal, Stanislav Pochekin, Andrzej Pikol, Solomon Mi. kowsky i Klaus Kaufmann, destaca també la projecció internacional del concurs. Però quant al oi vell dels con. cursants, opina que ··musicalment no s'ha millorat. Tècnicament sí és cen que els intèrprets toquen amb més se. guretat, ja que la tècnica actual po. tencia aquest aspecte». L ticipació d'intèrprets de fora de l'Estat espanyol. La participació. cada cop més gran. de músics de països asiàtics ha convertit el Concurs en un certamen que creix, quant a nivell. de manera ascendent. Es tracta de persones amb una gran disciplina, fet molt important pel que fa al domini dels instruments··, a qualitat dels membres del ju. rat ha estat un factor clau que ha possibilitat atorgar un grau de legitimitat i consolidació al concurs, tot convertint-lo en un [0. cus neuràlgic en què centenars de mú. sics, de procedències distintes, con. flueixen tot aspirant a rebre el reco. neixement que els permeti fer un pas més que els condueixi cap a les seve~ fites professionals. L'edició d'enguany, que està adreça. da a joves pianistes i duets -violí·pia· no, violoncel-piano i flauta-piano- amb una edat compresa entre els 18 i els 31 anys, presenta certes novetats. En pri· mer lloc, cal destacar la millora quantitativa amb referència als premis. ja que aquest any el Primer Premi rebrà 12.000 euros, el segon 6.000 euros i el tercer serà recompensat amb 3.000 eu· ros. D'altra banda, la final, que com cada any, tindrà lloc al Palau de la Mú· sica, comptarà amb la presència de l'Orquestra Súnfònica del Vallès. explica Raquel Millàs. D'altra banda, Milà, que aquest any formarà part del jurat juntament amb personalitats del Aurora Rosa de Busq1tets i Elvira Figueras de'Gaspnr amb concursattts, el1973 Raquel Millils S'OBSERVA UNA MILLORA EN L'ASPECTE TÈCNIC QUE NO EN EL MUSICAL. at Re. Po. CINQUANTENARI DEL marta CONCURS INTERNACIONAL canals D'INTERPRETACIÓ MUSICAL barcelona 1 115 4 • 2004 MARIA CANALS . aca del ¡on- Ino cert Forum •••c•t.o•.a. ..... 'se- • O· lju. gue trau • EXPOSICIÓ • L'APUNT MUSICAL DELS DIJOUS Mig Segle de passió per la música Un element remarcable de l'exposició és et piano Erard, propietat de la senyora Canals, fabricat a final del segle XlX i actualment d'un notable valor com a instrument antic. Maria Canals f cinquanta anys del concurs lció i: ro. múon- !\'el Inauguració: Dijous 15 d'abril, a les 19,30 h acàrrec de Jaume Sobrequés, director del Museu Nacional d'Història de Catalunya. ~ Presentació del llibre commemoratiu del Cinquantenari. :eopas pia· unb ; 31 ~ri- aan- r· ja .br.i i el eu· :om Mú· ~de Amb aquest instrument s'ha programat, dins l'àmbit de l'exposició, un cicle de quatre interpretacions breus, una per setmana, a càrrec de concertistes que han format part del Jurat del concurs. Museu Nacional d'Història de Catalunya Des del 15 d'abril fins al16 de maig de 2004 Dijous, 22 abril Car1oa Cebro Dijous, 29 abril Uliana Maffiot e Dijous, 6 maig Pierre Reach Dijous, 13 maig Leonora Milà Entrada lliure A les 19,30 h • Entrada lliure • TAULA RODONA • ACTE D'HOMENATGE A MARIA CANALS Els concursos musicals avui Concert Extraordinari Auditori del Museu d'Història de Catalunya dimarts 4 de maig, a les 19,30 h Palau de la Música Catalana dilluns 10 de maig, a les 20,30 h ANTONI ROS MARBÀ director d'orQuestra, compositor I pedagog MIQUEL LERfN agllnt artfstlc, vinculat al Concurs de Cant Francesc Viñas SALVADOR BROTONS director d'orQuestra I compositor JOAN VIVES ledactor I realitzador de catalunya Música JORDI VIVANCOS professor de Soclologla de la Música a I'ESMUC PROGRAMA • Presentació i ofrena: Fèlix Millet, president de l'Orfeó Català • F. Canali, flauta (lrpttmldel'any200JJ iM. Burnecki, piano obres de: Poulenc, Emesco I Schubert • Parlament del Sr. Carles Cebro, president del Jurat • Viv Mclean, piano (1rpremHJerany2002J obres de: Beethoven, Schubert i Chopin • Clausura de l'acte Moderador: JAUME COMELLA$ d•ractor de la Revista Musical catalana Entrada per invitació • Cal sol·licitar-la al telèfon 93 209 09 48 Entrada lliure .......... ~ ....... Diputl016 • Institut de lhrwtona Fundació "la Caixa" Xlllll8 de municipis FUNDACiO CAIXA CATALUNYA <> cu11ura. Edició de luxe del Cant espiritual de Xavier Montsalvatge OOTÓ EDICIONS HA PUBLICAT LA PARTITURA DEL Cant espiritual, LA COMPOSICIÓ DE XAVIER MONTSALVATGE ESCRITA SOBRE EL CONEGUT POEMA DE JOAN MARAGALL. s tracta d'una edició absolutament de luxe. que s'obre amb un estudi de Xosé Aviñoa sobre el context històric en el qual va néixer aquesta partitura. Aquest escrit s'ofereix en català, castellà i anglès. L'origen és el Premi Lluís Millet convocat per l'Orfeó Català per celebrar, el 1958. el cinquantenari de la inauguració del Palau de la Música Catalana, al qual es van presentar tres obres. Presidí el jurat Eduard Toldrà i en fotmaven part joan Massià. Francesc Riba i Martí i Lluís Matia Millet. Cal recordar, com ho fa l'esmentat estudi d'Aviñoa, que la seva interpretació en els actes de commemoració del centenari del naixement de Joan Maragall, significà els famosos Fets del Palau. Llorenç Caballero, director de Tritó Edicions, ens situa sobre l'abast de la iniciativa. -Des de fa uns deu anys som editors de tota l'obra aleshores encara 110 publicada de Xat,ier Mon/salvatge. El nostre catàleg comprèn ara un seixanta per cent de la seva obra. El cant espiritual és una de les seves obres més emblemàtiques i una de les més estimades per ell. Per això, ultra l'edició normal de treball, vam considerar de llançar aquesta edició de luxe. Tritó Edicions és una editorial jove. que va començar el 1991, tot especialitzant-se en obra orquestral de compositors catalans, i que ara compta amb un catàleg d'un miler d'obres que abasten tant autors contemporanis com del segle XVIII i XtX, com Bagué, Sor, Ca rnicer, Pla, Martín i Soler i d'altres. Pel que fa als actuals, ultra Montsalvatge tenen editades obres dc Guinjoan, Balada, Soler i Brotons. També composi tors dc fora de Catalunya, com David del Puer- E g .... ·~ 3 ~' ;i' 234 12 192 to, jesús Rueda i jesús Torres. -Hem intentat equilibrar música contemporània i recuperació de patrimoni del segle XVIII i \IX - afirma Caballero-. En l'Olum d'edició, el 2003 ha estat l'editorial espanyola amb més partitures i en facturació de drets d'autor. /]n la branca orquestral, Tritó és l'editorial catalana més importwzt. -Quina considereu que és la funció de l'editor de partitures? -E11 principi. la nostra missió és sobretot editar, però al mateix temps promoure les obres, procurar o afavorir que s'interpretin. És el cas de l'òpera Babel 46 de Xavier Montsalvatge que també hem editat. Es va compondre el 1960 i no s 'lwPia estrenat. Nosaltres, aprofitant que jo estic vinculat amb l'Orquestra de Cadaqués. la vam tirar endavant i s'interpretà a Cadaqués i en el Festival de Peralada. Ara ja s'ha fet 25 vegades comptant les que s'han ofert enguany al Liceu. I això, per a w1a òpera conternporània, és molt. S'ha fet al Teatro Real de Madrid, a Tarragona, a Reus. a Conca. La feina de l'editor molt sovint és veure les possibilitats de les obres i editar-la, perquè si l'obra no està en el paper és elemental que no es pol interpretar. Ara, si l'edites però després no es toca, no seroeix de res. Has de tenir habilitat per moure les obres. Si les obres no es toquen, l'editorial no té beneficis. -En tot cas, això és molt difícil amb la música contemporània. -És que l'important és que la IIIIÍ· sica arribi a l'intèrpret. Precisament Ull dels èxits de Xa11ier Mon/salvat. ge és que connecta molt bé amb els intèrprets. Va escriure el Concierto breve per a Alícia de Larrocha1 el Concert per a a1·pa per a Zabaleta i les Cançons negres no les liCI escriure per a Victòria dels Àngels, però ella se les va fer seves. Si l'obra arriba a l'intèrpret, pot arribar al públic. La música contemporània ha de passat el filtre de l'intèrpret. No és el mateix la música que el llibre. El llibre, un cop editat ja arriba al destinatari. En la música no és així. Els compositors que escriuen d'esquena a l'intèrpret ho tenen malament. ritó, a més d'editar partitures, també edita CD. La justificació l'exposa en aquests termes: -L'edició de CD ens pot motivaren funció de dos tipus d'al·licients. Que el contingut interessi per si mateix o bé atenem encàrrecs d'altri. A tall d'exemple. hem editat tots els CD que acompanyen la Història de la música catalana, valenciana i baleal', que són deu volums; a 4 CD cadas· cun, i amb un tiratge de 6.000 exem· plars, això vol dir que hem editat 240.000 exemplars. Però l'edició del CD ens interessa també perquè pot actuar com a suport de la partitltrll i viceversa. Quan fem un CD amb l'obra Liliana de Brotons, és perque també hem editat la partitura. I el nwteix amb Les faules de Lafontai· ne de Xavier Benguerel. Es crea una vinculació entre producte discogrà· fic i partitura. Un dels daners enregistraments ha estat un doble CD amb música de Montsalvatge amb l'Orquestra de Ol· claqués dirigida pel seu titular, Gia· nandrea Noseda, i amb Jaime Mar· tín. Pcpe Romero, Alícia de Lm·ro· cha, María José Montiel i josep Mndo Colom com a solistes. S'hi ofereixen Sortilèges, Sinfonietta Concerto, Me· tamorfosi de concert, JmpromfLI eu el Generalife, Hommage a Mano/o 1/ugué i Concierto del Albayzin. ¡¡ 111 f( RJ e Tl PI TI ul tr N, T ] q¡ ql Ql ql ci 111 bl bc SE pi vi tr E e~ ju /'¡ •••§•····.,.. La mezzosoprano Ana Hiisler, intèrpret d'Illllondo delia luna l b IÍ· 'lli atels to el f.Í IU· ~~: L'òPERA DE JoSEPII HAYDN Jl mondo de/In /tlllfl SERÀ LA PLATAFORMA INICIÀTICA DB LA CARRERA o'ANA HA.SLER A LA CrUTAT COMTAL. Es TRACTA D'UN ESPECTACLil PROjECTAT CONjUNTAMENT PEL GRAN TEATRE DE LIChU I EL THATRE LLIURE QUE I?RESENTA UNA SÀTfRA SOBRE LES RELACIONS FfUMANBS, EMMARCADA EN EL CÈNllRll DE L'òpERA B'UI'A. .P.~~·-~-~?.J.S~..~~-ç~~~- ~~~ b n ~ et ~ usts ell rue ~f¡ ;o 1la br. as· rn· •at (fe/ r!l rz: ~uè rel ~ . OIS de Dl· ¡ia· ar· ro· ui a ten I!e· (!// 710 L o •ocodó pe• lo mús;ca ho ;n. duït Ana Hiisler a submergir-se en un àmbit que té com a element recurrent la dificultat quant a projecció professional. Un camp que tímidament sembla obrir-se però que encara no ofereix un horitzó clar que focalitzi possibilitats de consolidació entre les noves generacions. Però, malgrat els obstacles inherents a l'àmb~t musical, la capacitat vocal, com també una actitud pacient i positiva vers la seva carrera -trets que caracteritzen la personalitat d'Ana 1-Hislcr- han esdevingut directrius possibilitadores d'una trajectòria en el panorama dc la lirica a Europa. . ·Què slgnirica per a la seva trajectòna el fet dc protagonitzm· 11 1110/ulu della /una? ·És ~ota Lma satisfacció que 111'/lagin ~scoll1t per formar part d'aquest promés, significarf) pràcticament lrmc1 de la meva carrera n Barcelona. ·Però malgrat que Barcelona fos el punt inciàtic dc la seva carrera acadèmica, la l'vtusik llochschulc dc Viena hu 17.c1~. _A estat el seu referent eo aquest camp. -De fet vaig iniciar els meus estudis al Conservatori Superior de Música del Bruc, però al poc temps vaig deixar aquest centre i vaig entrar a l'escola d'Opera de Barcelona que dirigia el baríton polonès Artysz. Considero que ell va ser el meu primer mestre. En tinc un record molt positiu, d'aquesta etapa de La meva formació. L'Escola d'Opera de Barcelona oferia un projecte que no existia a la ciutat. Es tracta11a d'una formoció global-teatre, tallers d'òpera, idiomes, fonètica-, teníem un professorat excel·lent. Però per problemes de fina11çament, l'escola va tancar quan només portava quatre anys de trajectòria. Després d'aquesta experiència va ser quan, per mitjà d'una beca del Alinisteri, vaig continuar els meus estudis a Viena. Una experiència molt in feressant, en la qua/vaig aprendre molt. -Parli'm de la seva relació amb la mezzo Teresa Berganza. -Ha estat i és un referent clau en la meva trajectòria. És una persona a la qual sempre he admirat, fins i tol abans que hi sorgís un vincle personal. La ••aig conèixer ra11y 1999, quan em vaig presentor per presenciar les seves primeres classes magistrals. Hi havia molts candidals i vaig ser seleccionada. A partir d'aquest moment va passar a convertirse en Ull pilar fonamental per a la meva preparació. Actualment continua sent una persona molt important per a mi, amb la qual tinc una relació estreta. -Tornant als seus inicis. ¿El fet de créixer envoltada d'artistes ha tingut influència en la seva carrera? -fo he viscut sempre sota la influència de l'art. El meu pare, Rudolf Hiis/er, era 1111 pintor d'origen suí.s, i aquest fet. l'ambient que he viscut des que vaig néixer, ha creat UI! vincle molt fort amb aquest àmbit. La meva fonnac:ió artística lza estat molt dil'ersa. Als vuit anys ja estudia1•a solfeig i piano. També vaig estudiar dansa, cant i teatre. -Com va sorgir la se\'a inclinació cap al cant? -Des de molt petita ja sabia que l'Olia dedicar la mei'O vida professional al món artístic. Però ••a ser en acabar els meus estudis de Secundària quan 1•aig descobrir la meva veritable inclinació cap aquest gènere. La me1•a decisió va ser fruit d'una reflexió conscient i madura. Anteriorment hdPia volgut ser pianista, ballarina, actriu ... , però va a"ibar el moment de decantar-me per uns estudis i aquesta va ser la IIU!I'G elecció. -Com va ser la seva primera cxpe1iència professional? -Vaig debutar en una gira de recitals per Europa, l'any 1997. Posterionnent 11aig participar en la gira que es va fer corresponent al programa oficial del centenari de Lorca, en què vaig estrenar unes obres de l'escriptor i campositor nord-americà Paul Bowles. -Recitals, òpera, música contemporània ... , per quin gènere es decanta? -Em costa inclinar-me cap a un tipus en concrel, perquè la meva trajectòria actual em condueix cap a la diversitat. La vida, i sobretot el pas del temps, et va dirigint cap a un costat o un altre. Considero que vivim en un món molt dinàmic en què s'ha d'estar molt preparat, tant en l'aspecte tècnic com de maduresa vocal. Considero que la fiexibilitat••ocal és un tret que em caracteritza. Sóc mezzo però estic a la frontera de la soprano dramàtica. De fet, el paper que interpreto en 11 mondo della luna és de baríton. I el més sorprenent és que no em costa cantar en la tessitura de Fa. -Com definitia la seva trajectòria professional? -La meva carrera ha estat marcada per una progressió lenta però ascendent, i sobretot segura. Actualme1tt estic en Ull moment de projecció internacional. El món de la Urica ofereix grans obstac/es en l'aspecte professional, però considero que el que costa més és co· mençar, fer el salt i submergir-se en el panorama laboral. Es passa per moments difícils, fins i tot diria que decebedors. Per aquest motiu cal estar moll preparat. -¿Se sent segura de les seves aptituds? -Es Ull dels punts més importants. Sentir seguretat en un mateix i creure en les teves possibilitats. S'ha de tenir prou força per lluitar per allò que es desitja. S'ha de ser conscient de la rea/itat i establir unes fites qt(e no trauscendeixin els paràmetres reals. Aquesta professió reclama molta reflexió i sobretot molta paciència. D'altra banda, cal una preparació continuada. Considero que sempre hem d'estar oberts a aprendre, el coneixement lla de ser wz element recurrent tot al llarg de la nostra ca"era. L'artista ha d'anar superantse a si mateix tècnicament i estar preparat per ales opcions que van apareixent durant la sel'a trajectòria. -Corn es planteja el futur? -Actualment em centro e11 els projectes de caire més immediat. com la meva participació en [I mondo delia luna o w1a Damnation de Faust amb l'Orquesta de Radiotelevisión Españo/a. Crec que tinc un horit:ó d'expectati11es molt atracti11es. fet que 111 ïmpulsa i 111 'i /·fusiona. 13 193 Duos de lied, al·licient destacat de la VII Schubertíada a L'illa Diagonal El Petit Palau acull les semifinals del Concurs de Cant Manuel Ausensi a setena edició del Certamen de Cant per a Veus joves Premi Manuel Ausensi, organitzat per Arnbito Cultural de El Corte lnglés, farà les proves semifinals a la sala el Petit Palau, del Palau de la Música Catalana (29 d'abril. 4, 6, 13 i 20 de maig), i la prova final, com en les darreres edicions, al Liceu amb l'Orquestra Simfònica del Conservatori del Liceu. una coJ.laboració que s'estrenà l'any passat. En el concurs, que va començar les proves eliminatòries el passat 4 de març, s'hi han inscrit 129 joves cantants espanyols o estrangers residents a l'Estat (li més que l'any passat), 70 dels quals són sopranos, li mezzosopranos. 27 tenors, IS barítons i 6 baixos. Si bé el primer premi no augmenta i es manté en els 12.000 euros de l'any passat, el segon i tercer premis augmenten la dotació econòmica i s'atorgaran 6.000 i 3.000 eu ros, respectivament. Es mantenen un quart. cinquè i sisè premi de 600 euros cadascun i s'hi inclou novament el Premi jove Promesa, dotat amb 2.000 euros. El primer premi, a banda de la recompensa econòmica, tindrà l'oportunitat de participar en una producció del Liceu, a criteri de la seva direcció artística, i tindrà, com a novetat més destacada aquest any, accés directe a la prova semifinal del concurs Opera1ia. promogut per Phícido Domingo. enguany a la ciutat nord-americana de Los Angeles. També, i com ja és habitual. el guanyador o guanyadora del primer premi te l'oportunitat de participar en diversos recitals, cicles i festivals espanyols, entre els quals enguany s'incorporen el Festivallntemacional de Santander i la Sociedad Filarmónica de Oviedo. Els membres del jurat són Manuel Ausensi, Bernabé Torres, Roger Alier, Lluís Andreu, )osé María Damunt, Begoña López, Josefina Lupiañez (que s'incorpora enguany com a nou membre, tot substituint Miguel Flela), ]uan Oncina, Francesca Roig, Femando Sans, Julio Vasco i Albert Vilardell. L a programació de dos recitals de duos de lieder constitueix l'al·licient més destacat de la programació de la VII Schubertíada 2004 que promou l'Associació Franz Schubert vinculada a Joventuts Musicals d'Espanya. Aquest cicle tindrà lloc, una vegada més, a l'Auditori Winterthur de L'iUa Diagonal enlre els dies 9 de març i 14 de desembre. El cicle és caracteritzat novament per una oferta d'un nivell qualitatiu elevat, especialment en la parcel·la vocal, per una gran fidelitat a la figura que ü dóna títol-però sense entendre aquest aspecte en la seva dimensió més excloent- i per unes propostes imaginatives. Serà justament el duet fotmat per la soprano Stefanie lranyi i la mezzosoprano Andrea Brown el que haurà obert el cicle amb un programa en el qual destaca especialment el cicle Kfiingeaus Miillren d'Antonín Dvorak, tot comptant amb l'acompanyament al piano d'un dels grans especialistes d'aquest cabdal ofici: Helmuth Deutch. El programa inclou també cançons populars d'Irlanda i de Gal·les, a més d'altres de Beethoven, i comptarà amb la coJ.Jahoració del violoncel·lista Josep T~esco~i i del violinista aragonès jordan Te¡edor, que acaba d'aconseguir L ' un notable èxit en la darrera edició del Primer Palau. La cloenda serà a càrrec del segon duet. El que formen la soprano Annette Dasch i el tenor Christoph Genz sota l'agombolament privilegiat al piano de Wolfram Rieger. El programa inclou duos de lied de Schubert i Schumann, obres que molt difícilment hi ha oportunitat d'escoltar. Cap a meitat del cicle s'oferirà un concert a càrrec del duet de piano format per Begoña Uriarte i Karl-Hermann Mrongovius en un programa Soler, Liszt, Schubert, Schumann; recital que precedirà el que ofetirà la soprano Akiko Hayashida acompanyada al piano per Chiho Fukui amb un molt variat programa que aplega els liederistes romàntcis més destacats -Listz, Schubert, Wolf_. Brahms i Strauss, a més de Mozart i Bachelet. Dos concerts instrumentals completen la programació. Es tracta el del Trio Mozart de Viena, un conjunt d'una notable envergadura qualitativa que oferirà un programa Mozart, Beethoven, Schubert, i finalment. ja el 23 de novembre, l'actuació del jove i brillant pianista català Daniel Ligorio. que interpretarà un ambiciós programa totalment dedicat a Schubert. RRMC .......................................................................... . Carles Sala, nou director de Promoció i Difusió de la Música arles Sala i Marzal és el nou responsable de Promoció i Difusió de la Música de l'institut de Cultura de Barcelona. I:àrea de música. dependent de la Direcció d'Acció Cultural. és de nova creació. Entte les responsabilitats dc Sala .d?staquen: ser l'interlocutor musical de l'Ajuntament, definir la participació muntctpal en els tres consorcis dc la ciutat (el Liceu, el Palau de la Música i L'Auditori) i treballar en la promoció internacional de la música que es fa a Barcelona. Carles Sala ha estat director del Mercat de Música Viva de Vic, responsable del cdentre Ressons del Departament de Cultura de la Generalitat i, els dos últims anys, elegat de Música del mateix Departament. C 234 15 195 Presentació del Duo Kalina Macuta-Daniel Blanch quest diumenge 18 d'ablil (Ca- barceloní, sobretot després dc presensal del Metge, 20 h) es presen- tar-se la temporada passada amb la ta per primera vegada a Barce- prestigiosa Orquestra de Cambra de lona el duet de violí i piano fonnat per Praga al Palau de la Música Catalana, Kalina Macuta i Daniel Blanch. tot in- i d'haver tret al mercat el seu primer terpretant sonates de Corelli. Beetho- disc amb obres per a piano dc Schumann. Com a fruit d'un intercanvi culven. Brahms i Bacewicz. Kalina Macula, fom1ada a la presti- tural entre tots dos. aquests músics van giosa Acadèmia Fryderyk Chopin de decidir crear un duet estable per doVarsòvia, ha estat guanyadora, tant nai· a conèixer obres poc difoses dc com a solista i com a integrant en gtups compositors polonesos i catalans, tot de cambra, d'importants concursos in- programant-les al costat dc Ics grans ternacionals i ha realitzat nombrosos obres del repertori clàssic. Aquest concert s'inclou en la gira concerts per diversos països europeus. Daniel Blanch, format amb músics que el duet farà per diverses poblacions dc la categoria de Maria Ttpo o B1igitte catalanes, com Girona, Sabadell, SitEngcre1~ ja és força conegut del públic ges i Badalona. A ¡;;¡ E> = -~ = f:" i5' 234 Presentada la pàgina web de Xavier Montsalvatge E I proppassat febrer es va pte· sen tar la pàgina web sobre el compositor català Xavier Mont. salvatge. Promoguda per la família del compositor, la pàgina ha estat con. fcccionada, quant a continguts, per la periodista Mònica Pagès i Santa. cana, i tècnicament per Interkonet. Els continguts, resultat d'una tas. ca rigorosa i molt ben documentada, estan classificats en e ls apartats se· güents: biografia, obra (catàleg com· plet, amb més de 150 obres ordena· · · ·' · ·' · · · · · · · · · · · · · · • · · · · · · · · · · · ' · • · · ·' · · · · · · · · · · ' · · · · · · ·' · ·' ·' '·' ' ' ·' '· · ' · ' · des per gèneres compositius i an1b suport d'àudio, elaborat per Jordi Adiudicats els personatges de Manon del VIII Curs de ¡•Escola Codina, josé Guerrera Martín, Uo. d•Opera de Sabadell. Durant els dies 3, 4 i 5 de febrer es van dur a terrenç Ca ballera i Josep Dolcet), disme les proves del Concurs Mirna Lacambra per accedir al VIII Curs dc Procografia, bibliografia, comentaris. fessionalització per a joves Cant81lts de l'Escola d'Òpera de Sabadell, que enpremsa i enUaços. guany prepara l'òpera Manon de Massenet. Els papers protagonistes han estat Aquesta pàgina, que es va CO· adjudicats a Erika Esctiba (Manon). H81lS Ever Mogollón (Des Grieux), Lluís mençar a gestar un any abans de la Martínez (Lescaut), Júlia FatTés (Pousette), Beatriz Jiménez (Javottc), Enric Hermort del compositor i que ell mateix nandez (Guillot) i Alexandre Richez (De Brerigny). Els personatges del comte va poder veure'n els primers esbos· Des Grieux i Rosette han estat declarats deserts. sos, es presenta en català, castellà i Els premis consisteixen a assistir al Curs de l'Escola d'Òpera de Sabadell, de anglès, i esdevé la pàgina web oficial tres mesos, de manera completament gratuïta. El curs finalitza amb la represobre el compositor. L'adreça és sentació de Manon, en un entorn profes.sional, d'acord amb la producció que • w\vw.montsalvatge.com . Amics de l'Òpera de Sabadell realitza per al cicle Òpera a Catalunya. ..................................................................................................................... DEL SEU AFFM. Sr. Josep Carreras, figura destacada de tota una generació de la lírica universal Estimat amic: Qualsevol moment és bo i qualsevol motiu -per insignificant que pugui aparentar- justifica establir un contacte amb vostè. Però és que a més, el seu elevat i permanent protagonisme en la vida de la lírica universal n'ofereix molts. i a més molt substanciosos. Ara el que em mou a adreçar-me-li, per primera vegada des d'aquesta tribuna, és prou remarcable. Es tracta del recordatori tan viscut per vostè i per tot l'entorn austríac del debut a l'Òpera de Viena, fa exactament trenta anys. Ho he seguit per T\13 en aquests reportatges tan obligadament sintètics que imposa el valor elevat del temps en aquest mitjà, i que a un hom li deixen sempre amb un vast regust a insuficiència_ Tanmateix, el seu bon ofici de comunicador verbal d'una banda i l'eficaç categoria professional de l'estimada col-lega Maria Gorgues van donar a l'esmentat resum una molt elogiable densitat comunicacional. En pocs segons hom va poder fer un recoJTegul per tot un món molt vast, que ha passat com una exhalació davant meu i de tots els televidents, en el qual més o menys hi e1·a tot. En primer lloc aquesta tan considerable i gairebé mística devoció que sent per vostè el públic vienès. Un fenomen afectiu d'una intensitat poc comuna que és el fruit, d'una banda, de la confluència d'una elevada categoria professional seva i d'una calidesa hu16 196 mana que li conec de molt a prop, i, d'una altra banda, de la finor i sensibilitat d'una de les societats amb més solatge musical. per no dir la que més. També va haver-hi moments cabdals de la seva existència, entre els quals el magne recital que va oferir crec que el mes de juliol de 1988 davant -molt significativament- de l'Arc del Tliomf, resolt amb l'impressionant i impressionant ment projectat crit de Vincero que posa fi a l'ària "Nessun donna" de Turandot. Crit amb el qual anunciava la seva fe rotunda en un triomf davant l'adversitat d'una malaltia temible i alhora l'inici d'un tomb en la seva existència marcat de manera molt explícita per la seva dedicació intensa. generosa i convençuda per causa de l'apaivagament dels seus efectes, per mitjà de la fundació que du el seu nom. Ja ho veu. estimat amic, que tinc motius grassos i sòlids per adreçar-mc a vostè. Motius més transcendents que els que ens van fer dialogar uns moments fa pocs mesos. el seu estimat Barça, un altre tipus d'afecte seu que vostè sent en una, per descomptat, molt diferent i tipologia d'implicació personal, sempre, en tot cas. amarada dc Ics seves elegants formes de les quals he estat també feliç destinatari en el pla personal. I no cal que insisteixi de com me'n sento, de satisfet. Del seu affm. Jaume Comellas TANGENTS "Perpetuum Mobile", el valor del pas del temps El cnrle/1 de l'exposici6 fotogràfica de josep A.war EL 12 DE FEBRER ES VA INAUGURAl~, AL VESTÍBUL DEL TEATRE LUURB, UNA MACNffllCA EXPOSICIÓ FOTOGRÀFICA DE DANSA DE L'ARTISTA CATALÀ JOSEP AzNAR, QUE ES PODRÀ VEURE FINS AL 18 D'ABRIL. olem recomanar especialment aquesta exposició a tots aquells no solament amants de la dansa, sinó als qui vulguin recordar una part de la dansa que ha anat desfilant pels escenaris catalans, majoritàriament, els darrers vint-i-cinc anys. Si costa prou programar dansa. que difícil és dedicar una exposició a un fons històric de valor incalculable! josep Aznar és l'autor i l'artista discret d'aquesta valuosa exposició, que més enllà de mostrar la bellesa, harmonia i diversitat de la dansa, ens obre la porta a la nostàlgia, al record i a la memòria. Doncs sí, aquest material és fruit de molts anys de treball constant, exercint de testimoni d' un temps i d'uns espais que han configurat el context de la dansa del nostre país ja en democràcia. El valor d'aquesta mostra és doble, ja que d'una part podem valorar-hi la mirada de l'autor vers la dansa. És una visió que rcOecteix respecte, admiració i que s'exposa amb el mateix rigor i perfecció que la plasticitat de la dansa. De l'altra, la bellesa dc la dansa en si, instants màgics, moviments vibrants que malgrat la congelació de la imatge desprenen vida, moviment, il·lusió, joventut.... tot el que la dansa pot ani- V bar a transmetre. La selecció d'obres és diversa i encertada, i se centra sobretot en companyies internacionals que ens han visitat en espais tan diversos com el Festival Castell de Peralada, Mercat de les Flors, Centre Cultural Caixa de Terrassa, Gran Teatre del Liceu, i un llarg etcètera d'espais que Josep Aznar no s'ha volgut perdre per donar-ne testimoni. Però en el fons només és un tast del vast arxiu de què disposa aquesta "col·lecció privada'' i una part del fons del Centre de Documentació de l'Jnstitut del Teatre. Un cop més queda palès que en aquest país moltes, massa coses només existeixen gràcies a iniciatives privades, entusiasmes i apassionaments personals i dedicacions plenes. Josep Aznar ha estat el gran testimonj fotogràfic que ha perseguit artistes nacionals i internacionals. ha col· laborat en tot tipus de publicacions, revistes especialitzades, catàlegs, etc. Ha estat el gran acompanyant d'aquest viatge pel temps i la dansa. Per tant, es podtia dir que més que una exposició d'homenatge a la dansa que ha desfilat pels postres escenaris, hem de considerar "Perpetuum mobile" com un reconeixement i agraïment a un gnm professional que ha fet i fa un gran servei al passat, present i f11tur de la dansa. Gràcies. josep. i moltes felicitats per la teva constància. Ester Vendrell ' Operes centenàries I mes de febrer es van fer públiques les temporades dels diversos teatres d'òpera, entre Ics quals la Liceu. Per confegir-les, es tenen en pte diversos factors, un dels quals la commemoració d'aniversaris imde compositors. En canvi, gairebé sempre s'oblida un recurs que podria ser útil a l'hora de programar una temporada ben llaminera: anar resseguint un segle commemorant els centenmis dc les estrenes d'algunes òperes. Així, si agafem el segle xx, el 2001 haupogut recuperar Rusalka de Dvo. El 2002 hauríem pogut triar entre Pelléas el Mélisande de Debussy o Lecouvreur de Cilea. El 2003 · estat interessant veure el 7íefland 'Eugen d'Albert, ínspirat en Terra baide Guimerà o Le Roí Artf1us d'Ernest que ja anticipà Montpeller el 1997 (vegeu RMC, 153-154) o París enny. El 2004 permetia un ampli venI d'òperes conegudes: la jenufa de JaSa/orne de Richard Strauss i MaButterfly. que com que és tant de repertori ja van programar anticipadaI el Liceu l'any 1995 i l'Òpera de badeU el 2002. Més difícil ho tenim suggerir títols amb vista al 2005 i successius. D'òperes conegudes, només se'n compleix el centenari dï quatro rusteghi de Wolf-Ferrari el març de 2006, i de La llegenda de la ciutat invisible de Kitej de Rimski-Kórsakov el febrer de 2007. Abans, els teatres valents podrien aventurar-se amb les poc representades Ariane de Massenet, el Don Procopio de Bizet o l'Aria1111e et Barbebleue de Paul Dukas. També seria bo esbrinar què dóna de si un compositor ben interessant com és Frederick Delius, que va estrenar el 21 de febrer de 1907 una curiosa òpera, A village Romeo a11d /utiet, en alemany, a la Komische Oper de Berlín. El Liceu va commemorar el centenari de l'estrena d'Els Pirineus de Pedrell amb una versió de concert. Cal pensar que el 1906 farà cent anys que també es van estrenar, d'Enric Morera, Emporium Bruniselda. El1907 l'llesperia de Joan Lamotte de Grignon. El 1906 Enric Granados estrenava al Teatre Principal 'òpera Gaziel sobre un llibret d' Apel·les Per la seva banda, Isaac Albého feia el 1905 a BrusseJ.les, en verdc concert amb Mer/in, que el 1950 posar en escena al Teatre Tívoli de el Club Junior i que la tempopassada, amb honors d'estrena professional'', es va reposar a Mad1id. deu estar previst, però ens mereixem aquí. lr---------------------------li Requiem a benefici de l'obra de la Fundació Vicenç Ferrer l pròxim 14 d'abril tindrà lloc al Palau de la Música Catalana un concert amb la interpretació del Requiem de Mozart, en una iniciativa pro, moguda per la Fundació Vicenç Ferrer a benefici de l'obra que desenrotlla a l'lndia l'esmentat apòstol social. La interpretació serà a cànec d'un conj unt artístic formal per la Coral ~ovo Egara i l'Orfeó do Sabadell-ciutats que han estat motores dc la iniciatt,vu-, l.'Orquestra Centem1ri, la soprano Marta Clariana, la contr•alt María Jose Calhzo, el tenor joan Ribalta i el baix Juan Pedro Garcia amb direcció de Joan Martínez Coliís. Hi ha moltes possibilitats que el concert sigui presidit per la figura pattiarcal de l'esmentat Vicenç Ferrer.. E 11 197 PROGRAMACIÓ INFANTIL ABRIL 2004 17, 18, 24 i 25 a les 11.00 h MAIG2004 1, 2, 8, 9, 15 i 1 6 a les 11.00 h El Superhar he de Sevilla Espectacle al Teatre Romea I de tre la es• ra es lo tat qu Adaptació al públic infantil, realitzada per la companyia Tricicle, de l'òpera bufa 11 barbiere di Sivig1ia de Rossini. el< re ab nc d' m• de Fa Música Gioachino Rossini Direcció d'escena dl il pe gr m Tricicle fit Direcció musical M Alan BTanch qt Adaptació musical Albert Romaní Traducció i adaptació del text de dl ac XE di J. UI Miquel Desclot di Producció ra se Gran Teatre del Liceu Guia didàctica a www.liceubarcelona.com l' Ol k( tè ni af ce V( gr gi VENDA DE LOCALITATS Q PI dl ql Scrv•Ca¡xa 902 53 33 ~3 scrv1ca1xa com Taquilles del liceu La Rambla 51 ·59 08002 Barcelona De dilluns a divendres de 14.00 a 20.30 h vr d• CI n. IE Preu únic: 9,50 € el ir INFORMACIO Telèfon 93 485 99 13 www.liceubarcelona.com UI SC Sl 4) p: d do Gr an Teatre d el Liceu Un abassegador Sokolov en un recital monumental Palau 100. Grigorij Sokolov, piano. J. S. Bach: Partita núm. 6. Fantasia i fuga en lA menor BWV 904. Beethoven: Sonates núm. 11 i núm. 32. PaJau de la Música Ca- Les Músiques de CaixaForum. María Luz Martínez, soprano. Enric Martínez-Castignani, baríton. Dalton Baldwin, piano. Autors diversos. Caixaforum. 1 de febrer de 2004. per ROBERT BENITO talana. 19 de febrer de 2004. ucs parts ben diferenciades, ens van oferir aquest trio d'asos formats per dos joves cantants coneguts per haver participar, entre altres presències musicals a casa nostra, en l'última Passió segons sant Mateu dc Bach al Palau, acompanyats des del piano per un mestre en aquestes tasques cambrístiqucs. La primera, dedicada allied alemany, va comptar amb autors no habituals, la qual cosa és d'agrair perquè obre les finestres dels sempre tan cantats Schubert, Schumann, Wolf, Bramhs, etc. Dos duos de l'opus 16 dc Comclius van obrir aquest concert. Admirador i secretari de Liszt, Comelius segueix en aquest gènere una de les característiques de l'hongarès. com era repetir els últims versos per reforçar la idea musical en 1/eimatgedenken. Beethoven amb els sis lieder d'An die feme Geliebte crea el concepte de cicle que després heretaran Schubert, Schumann, etc. La primera part es va tancar amb un altre autor tan desconegut com interessant, Komgold, del qual vam poder escoltar quatre obres. tol destacant la magnífica interpretació de l'op. 27, que ens va apropar a aquest estil tan particular entre postromàntic i modem tan característic d'aquest injusta- D per LLUÍS TRULLÉN l recital de piano que va oferir Grigorij Sokolov al Palau, podem considerar-lo com un dols més cxtraordínarís realitzats u la sala de concerts que hem pogut escoltar els darrers anys. Extraordinari per la manera d'interpretar les obres a què es va acostar el pianista i per la demostració d'unes facultats interpretatives davant les quals un només pot escriurc'n elogis. Sokolov -que va cloure la seva actuació pocs minuts abans de les dotze de la nit-, no en va tenir prou després d'interpretar obres dc la dimensió de la Part i ta núm. 6 de Bach, la complcxíssima Fantasia i fuga BWV 904 o ducs Sonates, com la núm. I I i la transcendental núm.32. per després i ja fora de programa interpretar l'Estudi núm. 2 op. 25 de Chopin, Le tic·lac cfwc ou Les ¡\1/ai//otins de François Couperin, Soeur Monique del mateix Couperin, dues de les darreres Masurques escrites per Chopin i, per acabar, l'arranjament que Alcxander Siloti va fer del Preludi en Si menor BWV 855a dc /. S. Bach. Sokolov està reconegut com un dels pianistes més extraordinaris de les darreres generacions, ja des que amb només setze anys, concretament l'any 1966, es va proclamar guanyador del Concurs Txaikovski. Dotat d'unes facultats tècniques colossals, el seu pianisme resulta idoni tant per afrontar les obres dels clavicembaHistes -per qui sent una veritable devoció- fins a les grans obres del piano del segle XX, en què Ics seves interpretacions de Prokóficv es poden considerar paradigmàtiques. Sokolov és un piunista, com va demostrar en el seu recital del Palau, d'unes facultats que enlluernen qui l'escolta; d'una banda, el seu Bach és trnctat ~·una manera organística: ~I ptano es converteix en un tnstrumcnt capaç d'obten ir una gamma de colors que se~~la infinita, amb una pulsaciO en la qual coda dit és capaç d'articular d'una manera diferent i proporcionar un joc de veus inversemblants. Els Un triangle equilàter musical E seus folis són colpidors. abassegadors, vehements, els seus pianissimi d'una subtilesa absoluta, i la seva manera de comprendre la rítmica de la giga, la serenitat de la sarabanda o l'articulació en l'estat més pur de la tocata amb què s'inicia la Partita núm. 6 assoleixen una dimensió que resulta inversemblant. El seu Bach posseeix una personalitat única; per moments, per esmentar pianistes de l'escola russa, pot recordar Giesekin, Richter o Nikolaieva, però el seu potencial sonor no admet comparació. En la segona part Sokolov va endinsar-se en el món beethovenià; una prodigiosa recreació de la Sona/a núm. 11 , amb una pulsació que en els moments forts resultava excessivament imponent. però que també, és cert. figurava com a part d'un discurs en què la potència del piano exercia un paper preeminent, contrastava amb els passatges que reclamaven unes sonoritats més atenuades. Fou un Beethoven colossal que va anibar al zenit interpretatiu amb la seva versió de la Sonata núm. 32. Podem assegurar que mai no havíem escoltat el celebèrrim trinat amb el qual clou la darrera variació executat amb una perfecció tan absoluta. o la rítmica de la Variació escrita en compàs 12/32 amb u1111 claredat tan diàfana; i tot amb un criteri interpretatiu d'una bellesa exquisida que pren com a punt de pati ida la dolça ariet/a per cloure novament en la serenitat i represa del temn inicial. Fou un recital extraordinari. per la seva dimensió i per l'impacte interpretatiu que Sokolov novament va demostrar que és capaç d'aconseguit: ment poc interpretat compositor. L'atracció que Espanya va exercir sobre la música francesa del segle XJX va ser l'eix del començament de la segona part, amb obres de Chabrier; Delibes i Ravel. D'aquest últim, el baríton E. Martínez- Castigníani va recrear els tres cants de Don Quichotte à Dulcinèe, tot afegint teatralitat a una gran musicalitat en els diversos registres que exigeixen aquestes tres joies de la mélodie francesa, i igualment cal destacar el fraseig i la projecció de la veu de la soprano xilena Maria Luz Martínez, que va saber oferir una proximitat i crear una complicitat entre música. cantant i públic que només les veritables intèrprets aconsegueixen fins i tot amb peces en aparença senzilles perquè són més a prop del folklore, com les que van tancar el concert provinents d'autors sud-americans: Carlos López Buchardo i el més conegut Guastavino. En definitiva. va ser un concert ben plantejat quant a programa i millor resolt musicalment tant pels intèrprets vocals com pel que va oferir amb la seva experiència des del teclat el pianista americà Dalton Badwin. Tal vegada es va trobar a faltar la traducció dels textos de llengüeli foranes, fet important en aquest tipus de repertori liederistic. ····················································································································· El plaer de la música de cambra Música de Cambra al Petit Palau. Emerson String Quartet. Bach, Xostakóvitx, Beethoven. El Petit Palau. 24 de febrer de 2004. per F.T.-B. ense dubtes hem de manifestar que, amb el Petit Palau, la ciutat de Barcelona ha guanyat l'espai idoni per escoltar la música de cambra en tot el seu poder d'atrdcció: acústica perfecta, ambient i confort acollidor, així com també la proximitat relativa dels intèrprets. També és ben cet1. que el t-eci tal de I'Emerson String Quartet va contribuir a crear aquesta sensació dc calidesa i intimitat que fins a cert punt caracteritza el concert dc cambra. I. en aquesta ocasió, tot això quedava remarcat per la selecció d'unes obres poderosament seductores tant en contingut com en estrucrura: L'art S de la fuga de J..S. Bach, el Quartet de corda núm. /./. de Xostakóvitx i el Quartet de corda núm. 15 de Beethoven. Repertori que mostrava inqüestionablement la genialitat dels seus autors i en el qual els membres de l'Emerson Quartet van saber estar a l'altura amb una lectura d'admirable transparència i equilibri sonors. en què la coloració es desplegava en calibrats coloracions i en què el joc dels arcs matisava en gradacions infinitesimals la tensió expressiva. Res no hi va mancar ni tampoc res no en va sobrar perquè els pentagrames, concebuts amb tanta inspiració per Bach, Beethoven i Xostak6vitx, comuniquessin la seva profunda vocació d'humanitat i bellesa. 234 e R f T e A Ben arribat Montsalvatge operístic al Liceu Babe/46 de Xavier Montsalvatge (música i llibret). L'enfan! et les sortilèges de Maurice Ravel. Llibret de Colette. Ana Ibarra. Silvia Tro Santafé. Viceote Ombuena. Raquel Pierotti. Enrique Baquerizo. Francisco Vas. ltxaro Mentxaka. Mireia Pintó. Ana Hiisler. Enric Serra. Marísol Montalvo. David Menéndez. David Rubiera. Remata Koite. Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Petits Cantaires de l'Escola de Música La Guineu. Direcció musical: Antoni Ros Marbà. Direcció escènica: forge Lavelli. Coproducció Gran Teatre del Liceu-Teatro Real de Madrid. Gran Teatre del Liceu. 16 de febrer de 2004. U 20 200 n cert regust d'insatisfacció va coronar la fi de l'estrena barcelonina -gairebé deu anys després de ser presentada a Peralada i a Cadaqués- de Babel 46. Aquest sentiment crec que defineix una dialèctica sociocultural o, de forma més precisa, sociomusical present arreu i d'una manera particular a casa nostra que ens portaria molt lluny. Dialèctica complexa que aplega, entre altres elements: a) difícil assumpció per al públic, i especialment el líric, de les estètiques musicals contemporànies; b) exigències "pedagògiques" i "polítiques" dels teatres lírics, especialment els públics, d'afavorir la divulgació d'aquest tipus de composicions; e) qualitat no sempre contrastada de part de la nova producció operística, entre altres raons pel fet que els compositors no poden adquirir ofici en no veure sobre l'escenari les obres que creen. Els sona allò del gos que... ? Un cop finit l'introit, cal parlar de la representació i de l'obra a la fi coneguda pel públic barceloní. Babel 46 parteix d'una idea excel·lent, especialment viva en el context en què va néixer. La situació en el límit d'un grup heterogeni de personatges en un camp d'intemament a les acaballes de la Segona Guerra Mundial i les seves contradiccions que es resolen en un inesperat però suggestiu viratge radical és molt més que una idea original de gran força. És una possibilitat d'endegar un discurs potent i ric, que amb tot no es materialitza de forma plena, sobretot perquè el desenvolupament argumental queda poc elaborat i es resol amb excés de precipitació. Això, de retop, condiciona inevitablement Ja proposta musical, que també resulta esquemàtica pel que fa a bastir un tot més elaborat - insisteixo en el terme-, més continu i més lligat entre les seves parts. Unes parts reeixides individualment considerades, amb una vena lírica sorprenentment Ouida i natural -"inspirada'', com s'hauria dit quan aquest terme s'havia desgastat menys-, d'una esplèndida capacitat cantable que, com en les òperes convencionals, ofereix un bon nombre de possibilitats de lluïment als intèrprets en un seguit d'àries d'una considerable bellesa i volada lírica. Amb una orquestració poderosa i potent, molt poc especulativa respecte del conjunt de l'opus de Montsalvatge, el compositor mostra una convençuda voluntat de creació d'una òpera en el sentit més genuí de l'expressió, tanmateix sense trair la seva personalitat estètica, però alhora posant-la molt al servei de I' ortodòxia del gènere. Un compacte quadre d'intèrprets encapçalat per Ana Tbarra va servir l'obra amb gran autoritat, amb esment especial també per a Enri que Baquerizo i Raquel Pierotti. El muntatge de Jorge Lavelli, massa lluminós en la posada en escena. també enfarfegat pel que fa a moviment, a vegades fins i tot confusionari, va exceJ.lir molt més en la configuració actora! dels intèrprets. L'enfanf elles sortilèges és, sobretot, una bellíssima i enjogassada fantasia lírica en què no manca res. El conte llibret és rodó i també és rodona la partitura, d'una sintonia perfecta. És un encert total, sense fissures en la concepció i creació, que només cal que siguj dut a l'escena de manera apropiada. Lavelli potser va emfasitzar els elements grotescos. però a la fi hi va haver tot el relïnament, sentit del ritme i elegància que calia per fer d'aquesta versió un autèntic goig. Sílvia l 'ro Santafé va ser un Nen esplèndid i en un nivell també privilegiat cal situar la resta de companys de repartiment. Ros Marbà va ser l'artífex de l'agombolament musical de la doble proposta. El director de l'Hospitalet de Llobregat es troba especialment còmode al fossat liceístic i cada presència seva eleva el to de la temporada. En aquest cas no ho tenia fàcil, excepte pel que fa al profund conci. xcmcnt de l'obra dc Mont\al vatge, que va servir amb un ideal equilibri entre identif~ cació i geni. El discurs del! seva batuta cada dia és mb solvent -no dic segur, que això ve de lluny-, sinó m('S!\i· pès en saviesa, i en aquell punt indescriptible que 6 fill, en última instància. dc sedimentació d'història ar. Una bella 1nolinera de luxe ~ ¡ ~ Les Músiques de Caixaforum. Mark Padmore, tenor. Roger Vignoles, piano. Die schone Müllerin, D. 795 (so· bre poemes de W. MüUer) de F. Schubert. CaixaForum. 25 de gener de 2004. per R. BENI_IO A mb aquest concert s'i· naugurà un nou cicle dels més atractius que organitza "la Caixa" a la seva seu de Caixaforum. Nou concerts en els quals destaca una aposta per la música anome· nada clàssica, sortint de la tònica d'altres cicles de músiques "del món" o ètniques que tant agraden als organitzadors d'aquesta entitat financera. Un altre dels encetis d'aquest cicle és el preu. bastant assequible a qualsevol economia, i la data i hora de la proposta, els diumenges a mitja tarda. L'error dels concerts que hem vist i que comentarem en diverses crítiques és la poca publicitat realitzada, perquè malgrat que l'entrada no va estar malament, quan es difongui més, desitgem que aquest auditori es quedi petit. Els dos intèrprets que van inaugurar el cide tenen mèrits propis com per no ser presentats aquí, ja que tant el tenor com sobretot el pianista són habituals dels escenaris barcelonins. Si la música de cambra exigeix una complicitat especial, el gènere lied és una petita obra d'artesania feta en amb fang molt modelable per ducs mans, cantant i pianista, que serveixen dos altres elements, poesia i música, igual d'imprescindibles per aconseguir el miracle de narrar cada petita gran histò- ria. Si això ho ampliem a 101 un cicle, l'esforç es multipli· ca. ja que s'ha de dosificar i tenir un mateix plantejament de l'obra en la seva totalitat i en cadascuna de les petites parts que componen un cicle com el de La bella moli11erü que se'ns va oferir. Mark Padmore té una \'eu adequada per a aquest tipus dc repertmi, que va saber uti· litzar i amb què va guiar-nos per aquest viatge d'amor, de· sig i desesperació del prota· gonista vers la seva estimada. tot destacant-hi els diversos accents d'ironia i dc passio que Schubert va subratlla: en la línia melòdica. Per la seva banda, Vigno· les des del piano va fer la sc· va versió del cicle, que per desgràcia no coincidia amb la del tenor, amb la qual cosa es va copsar una mena d'esquizofrènia auditiva en· tre el que es cantava i el que sortia del piano. Amb· dues lectures eren correctes però no coincidents, i no sabem sí per falta de conne· xió, assajos o valoració de qui signa, però els volums del piano no anaven d'acord amb Ics idees del tenor i Ics velocitats i fraseigs, tot i no ser incorrectes, en cap cas no eren els mateixos. Llàstima que una vetllada cstupunda no ens la fessin inoblidable. perquè ambdós artistes tenen recursos més que suficie~t' per produir la màgia al pnn· cipi al·ludida. < e ] c. e d l' u ft E r n n e q q g a a a q q p v a n t (; )· n a s a g e R e T A La brillant gesta d'Eiji Oue Deu anys del Duo Vela Temporada OBC. Àngel Jesús García, violí. Dir.: Eiji Oue. Homs, Bernstein, Copland. L'Auditori. 21 de febrer de V Cicle Nous Repertoris Música XXI. Eulàlia i Ester Vela, piano a quatre mans. Wort, Guinovart, Sabater, Colomé, Taverna-Bech, Mestres Quadreny. Sala Auditori de l'SGAE. 2 de març de 2004. 2004. I & ~ < per F. TAVERNA-BEC H en segur que si no hagués estat per la impressionant i magnifica actuació del director Eiji Oue, el concert número vint de l'actual temporada de l'O BC podria haver resultat una sessió difícil de paiJ. Un fet insòlit i que cal remarcar: Eiji Oue va dirigir de memòria tot el concert! En definitiva, una hora i vint minuls llargs de música que no era de repertori i entre la qual figurava una partitura que dirigia per primera vegada: la Simfonia breu de Joaquim Homs -expressem aquí la nostra protesta per situar aquesta partitura com a "telonera" en un programa que configuraven dues obres que, malgrat la seva comple,.itat, poca cosa mostraven sino és la buidor d'un academicisme i el domini magistral de l'ofici de la instrumentació simfònica. La Simfonia breu és una de les obres importants de Joaquim Homs, en què la música està concebuda an1b admirable prolixitat de clàusules expressives, i també amb un desenvolupament de g~an coherència que si no s Interpreta amb l'adient atenció pot derivar cap a un discurs obscur. Va ser en aquest aspecte que el director japonès va demostrar la seva gran sensibilitat per donar a cada inflexió discursiva la seva dimensió exacta . B .cie era eu F os t·lía: os sió en )()- Se- ,er no ~a da oie. ieD JtS f"' Del gest precís i comunicatiu d'Eiji Oue van fluir sense dificultat les indicacions precises perquè el missatge d'Hams adquiris profunditat i emoció. Tot seguit, amb la puntual i entusiasta intervenció del violinista Àngel Jesús García, es va interpretar la dilatada i virtuosística Serenata, una mena d'escudella barrejada sonora sobre la filosofia de Plató, cuinada amb poca gràcia i menys solta per Leonard Bernstein, que si resultà digerible, va ésser gràcies al treball meticulós en els matisos i els contrastos del director, ben plasmats per l'orquestra, i també gràcies a l'extraordinari virtuosisme i a l'apassionament d'Àngel Jesús García. El concert, que va merèixer l'aplaudiment entusiasta del públic, va acabar amb la versió d'imposant Lirisme i d'impressionant magnificència orquestral de la Tercera Simfonia de Copland . Eiji Oue hi va demostrar el seu temperament constructiu per donar sentit i expressió a la complexa arquitectura de l'obra. En definitiva, un concert memorable en què l'orquesIra barcelonina va exhibir el seu nivell magnífic per donar resposta a un director que desitjaríem veure amb més freqüència i en estades més prolongades a l'Auditori, ja que la seva coHaboració resultaria molt positiva per a I'OBC. per JORDI SALAZAR ot coincidint amb la seva primera dècada de carrera musical, el duet pianistic format per les germanes Eulàlia i Ester Vela va voler compartir amb el públic una audició que, a més de servir com a celebració de l'efemèride esmentada, estigué íntegrament formada per obres escrites expressament per al conjunt. El fet corrobora, d'una banda, la definitiva consolidació del grup, i de l'altra, com l'existència de formacions musicals estables a Catalunya constitueix també una destacada font d'inspiració per als nostres compositors. Foren peces, per tant. de nova creació, les que es pogueren escoltar, si bé cadascuna representava una tendència concreta, ateses les disparitats estilístiques exislents entre els diversos autors interpretats. Obri el concert la melangiosa Fantasia del jove Frederic Wort, seguida de l'extravertida sonata La vida se- T creta, homenatge a SalJiador Dalí d'Albert Guinovart, peça que bo i mantenint-se dins els cànons clàssics de la sonata pel que fa a estructura, inclou caracter!stiques pròpies de la música actual, com ara el jazz. Les breus i concises Tres racions musicals d'Antoni Olaf Sabater donaren pas a Scherzo over Beethoven de Del fi Colomé, en la qual el tema principal de la famosa bagatel·la beethoveniana Per a Elisa és sotmès a tot tipus de variacians, fins a restar pràcticament irrecognoscible, en un exercici que equivaldria al cubisme pictòric. La següent obra fou l'evocadora De la lluna i altres imatges, obra en quatremoviments de Francesc Taverna-Bech, molt propera a l'estiJ de Mom pou per l'aparent simplicitat de la seva factura, però aJ mateix temps por!adora d'un profund contingut poètic. Posà punt i final al concert la curiosa partitura Roc rebregat de Mestres Quadreny, característica del seu creador pel fet de contenir elements propis de la música aleatòria, com també una profusa utilització dels clústers. Les intèrprets, demostrant en tot moment una completa seguretat, exhibiren unes remarcables virtuts musicaJs, basades sobretot en un saber-se adaptar constantment a les particularitats de cada peça. Aquesta versatilitat fou cabdal a l'hora que les obres, totes primeres audicions a Barcelona, arribessin a l'oi- ent en les millors condicions possibles pel que fa a execució i, per tant. tal com els compositors les van concebre en el moment d'escriure-les per al duet Vela. et ~ .... -=...e ~' ¡¡· 234 ;:;;! ::::5. """ S" e e; ;¡· ¡¡ ...er. = 21 201 CRÍTICA Claudi ·Arimany demostra novament el seu talent al Palau Palau 100. Orquestra de Cambra Franz Liszt de Budapest. Claudi Arimany, flauta. Dir.: Janos RoUa. Palau de la Música Catalana. 9 dc febrer de 2004. -~~~.' . .~·; .if " 1ftit_._v~ /' 1 .w per LL.T. E l flautista Claudi Arimany ha esdevingut un dels solistes catalans amb més reconeixement internacional. Les seves actuacions al costat de la figura mítica de )ean-Pierre Rampal, les seves participacions als principals escenaris concertístics mundials. el seu treball al costat de les batutes més prestigioses del món, tot plegat converteix aquest solista nascut a Granollers en una referència obligada a l'hora de parlar de Ja interpretació actual de la flauta travessera. Arimany tornava al Palau al costat de l'Orquestra de Cambra Franz Liszt cluigida per Janos Rolla, en un programa que suposava un veritable repte. D'una banda, per la dificultat de les obres interpretades -entre les quals la celebèrrima Suite núm. 2 de Bach que es clou amb l'extraordinària i virtuosística «Badinerie»-, i de l'altra pel fet d'interpretar tres obres concertístiques en un mateix concert, veritable tour de force que Arimany lògicament va superar amb una qualitat interpretativa i una destresa absolutes. Acompanyat per una orquestra d'una seguretat i solvència absoluta, dotada d'una afinació i sincronització en la qual sembla que quedi exclosa qualsevol apropament al més mínim error, Arimany tenia, doncs, un suport orquestral de primera magnitud, coneixedor que la formació en cap moment eclipsaria la seva sonoritat transparent i que les demandes de tempo tindrien la resposta més adequada. Així doncs, escoltar la Suite núm. 2 de Bach en les mans d'aquests intèrprets va resultar un veritable plaer. Seguretat, claredat en la realització de les dinàmiques, delicadesa en una prodigiosa "Sarabande'', elegància rítmica en l'oníric '"Menuet'' i un veritable joc d'artificis en la "Badinerie", en la qual Arimany va omplir d'ornaments la represa del tema principal, amb una veritable exhibició de virtuosisme i claredat sonora. Després, al costat de Janos Rolla, A!imany i l'Orquestra van endinsar-se en el món concertístic de Vivaldi, concretament en el Concert per a flauta i violí Rv 514, en una recreació que va desta. car per la seva placidesa ~ dibuixar amb claredatl'ele. gant línia sonora vivaldiana i per situar-nos en aquell co. Ior netament venecià que porten cadascun dels con. certs llegats pel compositor italià. En la segona part, les subtileses d'Arimany i l'Orquestra van arribar amb el complex Concert per a flauta i cordes en Mi menor de Devienne, una obra en què la claredat clàssica, l'elegàn. cia del fraseig i els diàlegs amb l'orquestra suposen un nou repte per al solista i que novament un Arimany extraordinari tot al llarg de la nit va saber mostrar en tota la seva dimensió estilística. El programa, que s'havia obert amb la Simfonia Rv 146 de Vivaldi, es va cloure amb una de les genialitats de joventut de Mendelssohn, la Simfonia per a orquestra de corda núm. 9, en Ja qualla mesura, el control i novament aquella recreació immaculada quant a afinació i sincronització, van fer reviure l'esperit encara clàssic d'aquesta filigrana llegada pel compositor alemany. ] p s e¡ tl p e: p fc lt e si u tJ p n ..............................................................................................................................................................................................................................................,_ El Quartet Alban Berg recrea amb la seva tècnica la música de Haydn, Webern i Brahms Temporada de Cambra d' lbercamera. Alban Berg Quartet. Haydn: Quartet de corda núm. 2, op.76/2. Webern: Cinc moviments, op. 5. Sis bagatel·les, op. 9. Quartet per a cordes, op. 28. Brahms: Quartet núm. 2, op. 51 núm. 2. Palau de la Música Catalana. 17 de febrer de 2004. per LL.T. L 22 202 a temporada Iberesmera va obrir el seu segon cicle de concerts dedicat a la música de cambra convidant-hi un dels conjunts més emblemàtics en el panorama mundial, com és el Quartet Alban Berg. En el decurs de les darreres tres dècades aquest Quartet s'ha erigit en un veritable paradigma del món interpretatiu, i la perfecció de les seves recreacions no admet pràcticament cap tipus de discussió. Els Alban Berg tornaven al Palau amb un programa dedicat a la música de Haydn, Webem i Brahms. unes obres que pennetien escoltar el quartet vienès en tres estètiques absolutament diferents i així poder copsar la seva qualitat en cadascuna de les obres interpretades. Amb el Quartet anomenat "Les Quintes de Joseph Haydn, el Quartet va endinsar-nos en la perfecció de proporcions del classicisme, en l'equilibri absolut en el disseny de la forma, en el diàleg en què cadascun dels instruments ha de tenir idèntica ¡;ellevància i, en definitiva, a copsar tota l'elegància que envolta aquesta obra 9 que sintetitza una bona part dels cànons clàssics. Els Alban Berg van fer una versió mesurada, rigorosa en la projecció de les frases, en alguns moments tan estricta en l'assoliment de la proporció i el rigor de cadascun dels moviments que repercutia en una certa -i vist des d'una òptica molt subjectiva- manca de fluïdesa en el discurs. Una recreació en la qual els quatre solistes van mostrar el seu immens potencial musical, a la qual va seguir l'endinsament cap al món miniaturista d'Ant on Webern, en la plenitud interpretativa de la Segona Escola de Viena, representada en aq uest concert pels Cinc moviments, op. 5, les Sis bagatel·les op. 9 i el Quartet de corda, op. 28. El més destacat, sens dubte, de la interpretació és la capacitat del Quartet Alban Berg per assolir una timbri· ca dotada d'una afinació per· fecta. Són unes recreacions detallistes, elegants, amb subtileses en els pianissimi, amb una acurada mesura de la intensitat i amb una di· mensió plàstica en l'elaboració del discurs que, certa· ment, pocs quartets poden assolir. Ja en la segona part la plenitud del romanticisme va quedar reflectida en la recreació del Quartet núm. 2 de Brahms, una obra de gran exigència tècnica en la qual els Alban Berg van assolir una recreació plena de força temperament, amb un "An· dante" d'una delicadesa su· blim i amb un "Allegro'' fi. na! en què la claredat i igual· tat dels diàlegs entre els quatre components deixava ben clar que aquella fórmu· la del quartet creada per Haydn sempre ha d'esdeve· nir una conversa mesurada entre quatre instrumentistes que tinguin un idèntic protagonisme. _,j F v e li e p q a e e e d t e l t o e t. jt a CRÍTI CA Beethoven enfocat de la manera més clàssica co. Rllt .on- àklr ;ubOr~el laude guè ~àn­ legs 1 un HUe ex. .e la ota ~ a. via Rt· )\lfè 1als ~ uesen tirol cre~~ a ~ ~ ·ana íúe- ~:: .bri- per- ons tmb imi, ads di- lbo- :rta- den Jarl sme l rf- 11.1 rom tual olir ¡rça An· su• fi. ualels ava 1 ¡noper ~ve· ada stes Jro- lbercamera. Orquestra del Mozarteum de Salzburg. Vadim Repin, viol!. Dir.: Herbe~ Sou~nt. Beeth_?ven: ~~­ cert per a vio/( r orquestra. Srmfoma núm. 3, Herorca . Palau de la Música Catalana. 20 de febrer de 2004. -per LL.T.a música de Beethoven i, en el cas que ens ocupa la del Concert per a vioU i orquestra i la Simfonia Heroica, ha rebut en el decurs dels anys multitud de punts de vista interpretatius. D'una banda, pot enfocar-se cap a una versió plena de romanticisme, de força i vehemència; d'una altra, amb la sonoritat més plàcida que ofereixen les versions historicistes, i també una visió que arreli en la transparència de línies més pròpia de les versions destinades a una recreació clàssi- L ca. Aspectes que, a més, vénen determinats per la vàlua i el caràcter musical del solista, l'orquestra i el director que afrontin les obres. En aquest cas, va quedar clar des d'un primer momen t q ue la versió a càrrec de l'orquestra del Mozarteum de Salzburg d irigida per Herbert Soudant anava en tot moment a la recerca de la sonoritat pròpiament clàssica, amb una versió proporcionada en les línies, clara en l'estructura formal, refinadíssima en Ja concepció lírica i que assolia en el cas del Concert un complement idoni a càrrec d'un solista tantes vegades aclamat com és el cas de Vadim Repin. EI cert és que gaudir d'un Beethoven expressat amb tanta naturalitat musical posseeix un interès incontestable. Escoltar el fraseig amb què Repin s'endinsava a la puresa lírica del Concert de violí -excepcional el seu moviment central- i com l'orquestra, més enllà de servir un acompanyament, s'acoblava amb idèntic protagonisme a la musicalitat del solista, repercutia en el fet que Ja lectura del Concert gaudís d'una naturalitat en la qual el discurs musical avançava amb una claredat absolutament diàfana. Un Beethoven que gaudia de la frescor que sempre proporciona Ja tonalitat de Re major i que a les mans dels intèrprets assolia aqueUa justa proporció en què la profunditat musical queda reflectida mit- jançantla més acurada i subtil naturalitat en l'expressió. La Simfonia Heroica va tenir tot al llarg de la seva recreació moments especialment destacats, i més concretament els que exigeixen una major demanda de tempo. El darrer moviment ofert. pels membres del Mozarteum va esdevenir un exemple de com els membres d'una orquestra han d'intercanviar el protagonisme pe r reflectir amb més claredat la línia melòdica p rincipaL En alguns moments de la celebèrrima Marxa fúnebre va mancar-ru una certa profunditat, més dirigida cap a una percepció romàntica, però la coherència interpretativa de l'obra. entesa com un discurs ininterromput, feia optar els músics per aquella direcció sempre enfocada al sentit clàssic interpretatiu. ·············································································································~·· ···································································································································· L'Any Dalí . l la música per L~-~I.:-AZ~J.\ . A mb motiu de l'exposició "Dalí i la cul tura de masses'', CaixaForum va consagrar tota una vetllada del seu cicle de concerts al surrealisme, comptant per al cas amb la participació d'un conjunt de gran prestigi, els Solistes de l'Orquestra de París, formació avesada a oferir recitals marcats per la transgressió de les convencions habituals del fet concertístic, tot escurçant la distància que sovint s'estableix entre públic i intèrprets en aquesta mena d'events. La tria del repertori, d'altra banda, anava encaminada a reforçar els conceptes propis del moviment surrealista -el món absurd dels somnis i del subconscient-, amb independència de la seva època 0 lloc de composició. En primer lloc es va poder escoltar Venin, per a dos ~ambors, d'Emmanuel Se¡ou~é-ho_menatge del grup al celebre ntual de Divendres Les Músiques de CaixaForum. Els tambors de Calanda. Una jornada de treball su"ealista. Solistes de l'Orquestra de París: David Grimal, violí; Éric Picard_, violoncel; Vicenç Prats, flauta; Philippe Berrod, clarinet; Bruno Tomba, trompeta; Eric Sammut i Samuel Favre, percussió; Dmitri Vassilakis, piano. Sejourné, ScbuJhoff, Satie, Halffter, Cage, Friedman, Fauré, Matalon. Auditori de CaixaForum. 29 de febrer de 2004. Sant de Calanda, poble natal de Lu is Buñuel-, seguit de l'encisador Duo per a violí i violoncel d'Erwin Schulhoff, de tarannà somiejador i meditatiu. L'excentricitat pròpia d'Eric Satie quedà ben reflectida en la peça següent, la Fantasie musculaire pera violí i piano, que donà pas a l'enigmàtica Debl.a, per a flauta sola, de Cristóbal Halffter. Una de les obres més emblemàtiques, i també més provocadores, de John Cage, 4'33" (tutti silenciós), causà furor i indignació a parts iguals entre els assistents al concert, sentiments immediatament assossegats amb l'audició de les dues obres següents: la virtuosa So/us, per a trompeta, d'Stanlcy Friedman, i Ja transcripció per a violoncel i p iano d'Après un rêve (originalment per a veu i piano) de Gabriel Fauré, sens dubte la composició de factura més tradicional de les que pogueren escoltar-se. Finalitzà el concert l'obra Las siete vidas de un gato, per a conjunt instrumental i cinta magnètica, de l'argentí Martin Matalon, que va anar acompanyada de la projecció d'Un eh ien atidalou de Luis Buñuel. De fet, el compositor va idear l'obra com a contrapun t musical d'aquest ja mític fil m del cinema surrealista. Interpretacions dc qualitat, bona sintonia amb el públic, i consideració equitativa de factors, tant mu- sicals com escenogràfics. van ser els criteris que regiren un concert singular però respectuós en tot moment amb els plantejaments amb els quals havia estat concebut, i en els quals tingué un paper importantíssim l'actitud de complicitat dels mateixos intèrprets. L'espectacle, d'altra banda, ens va convèncer de com aquest Any Dalí també pot donar molt de joc des del punt de vista musical. 234 23 203 ..wwa••••t•• CRÍTICA Sota el signe de l'esperança Els Diumenges al Palau. Orfeó Català. Percussions de Barcelona. Pau Bordas, baríton. Mercè Sancbís, orgue. Dir.: Josep Vila i Casañas. Russel Peck, Jordi Grisó, AJ. bert Carbonell. Palau de la Música Catalana. 22 de fe· brer de 2004. per F.T.-B. ertament, la presència al Palau del grup Percussions dc Barcelona i al costat de l'Orfeó Català és un fet que ens omple de satisfacció pel que significa de continuïtat d'unes tra· jectòries artístiques i també d'obertura a uns conents musicals que se situen més enllà dels repertoris ortodo· xos. D'altra banda, escoltar novament l'orgue del Palau és un fet que parla d'una progressió ben positiva en la vida de l'entitat coral més emblemàtica del nostre pa· ís. I en un altre vessant, també és reconfortant compro· var que a un compositor de casa nostra no solament se li encarrega una obra. sinó que li és estrenada a la històrica sala i que es tracta d'una partitura de gran volada i d'una extensió considerable. I que aquesta circumstància no és obstacle perquè el Palau tin· C 234 gui una entrada excel·lent. Fins a cert punt i malgrat reconèixer que encara hem de fer un llarg camí per arri· bar a una situació en què els nostres grups musicals i els nostres solistes puguin actuar amb freqüència, en què els nostres creadors puguin compondre sense limitacions i puguin estrenar davant d'audiències nodtides les seves obres, la celebració d'aquest concert semblava un auguri d'un canvi positiu per al desenvolupament de la nostra música. És així que vam aco!Jir amb calidesa les lectures comunicatives, precises i veri· tablement espectaculars de la música de Russel Peck i l'estrena de Reload del jove tarragoní Jordi Grisó, pàgina que palesa una assimilació profunda i conscient de les tendències actuals del pop i del rock. Cal calibrar en grau superlatiu el treball realitzat per Albert Carbonell en posar música als manuscrits de les Homilies d'Organyà -són els textos escrits en cata là més antics que es coneixen, i daten del segle Xl ii. Ben cert, Carbonell no s'ha limi· tat a una reconstrucció de ti· pus musicològic dc la lírica medieval, ni ha intentat una fantasia semblant a les cantates de Cari Orff, sinó que proposa amb exigència i ri· gorositat una conciliació entre els recursos més lícits de la recerca avantguardista, les tradicions compositives i l'es· perit medieval. Veritablement, el treball del director josep Vila i Casañas va resultar magnífic per concertar i equilibrar amb positius efectes la interpretació d'aquesta estre· na. Així, hem de destacar la solidesa i musicalitat de la intervenció del baríton Pau Bm·das, i l'exceHent eficàcia de Mercè Sanchís a l'orgue. Per la seva banda, en el tre. ball de l'Orfeó Català, cal re. marcar la tensió i la plenitud del seu cant, sempre ajustat i àgil en el fraseig, aspecte que si més no constata una vegada més la trajectòria ascendent que està mantenim l'Orfeó. Quant a Percussi0115 de Barcelona, hem de Uoard rigor del seu treball tant en la subtilesa que sap atorgar a les seves interpretaciom plenes d'emoció i capacitat comunicativa, com en l'e· xactitud que aplica en emis· sió rítmica i en el matís de les frases. En altres paraules, en el treball dels percussionis· tes sempre trobarem J'espe· rit vital i màgic de la música. J 11 11 11 s n q E L E s 1: y ç e p r r t Tres clàssics del segle xx Concerts Fòrum. Orquestra Barcelona Sinfonietta. Dir.: Francesc Llongueres. Stravinsky, Hindemith, Xostakó· vitx. Auditori Winterthur. 1 de març de 2004. _per J. SALAZAR E 24 204 I cicle Concerts Fòrum, organitzat per l'Orquestra Barcelona Sinfonietta, és una proposta interessant que té com a objectiu acostar l'oient a obres musicals representatives de tots els temps, per mitjà d'u· nes sessions consistents en un assaig comentat prèvia· ment al concert, i en un col·loqui al final del recital en el qual els intèrprets comparteixen amb els assistents l'experiència de l'actuació. La iniciativa, molt encertada, i notablement enriquí· dora pedagògicament, és idea del professor i director d'orquestra Ft·ancesc Llongueres, que ja té a les seves espatlles un brillant currículum tant des del vessant docent com concertístic, dues facetes professionals complementàries i gràcies a les quals el cicle en qüestió ha pogut esdevenir una realitat. El concert que ens ocupa, dedicat a Ja música d'or· questra de corda del segle xx, tenia com a protagonistes tres compositors que, si bé són força diferenciats estèticament, tingueren com a punt en comú ésser dels pocs autors musicals del passat segle que romangueren força fidels a la tradkió, sen· se renunciar, però, a la inno· vació en certs aspectes crea· tius. És el cas, per exemple, del Concert en Re major d'lgor Stravinsy, en tres moviments, que tot mantenint l'estructura característica del concerto grosso barroc, presenta recursos rítmics de gran originalitat, i del qualla Barcelona Sinfonietta oferí f una versió molt reeixida pel que fa a la potenciació d'a· quests mateixos trets. Les Cinc peces per a orquestra de corda, op. 44 de Paul Hindemith estan insctites en l'anomenada Gebrauchmusik (música utilitària), tetme encunyat pel mateix compositor per referir-se a aquelles obres que destinà a conjunts amateurs, i que malgrat no presentar una dificultat especial, contenen, com ara aquesta, complexos i elaborats passatges contrapuntístics. Posà punt i final al concert la Simfonia de cambra, op. 110 de Dmitri Xostakóvitx, transcripció per a orquestra de corda del Quartet de corda núm. 8 del compositor rus, una dc les obres dc cambra més colpidores dc la música del segle xx. Escrita durant una visita dc XostakóvHx a Drcsdcn el 1960 -ciutat on encara aleshores restava l'empremta devasta· dora de la Segona Guena Mundial-, l'obra és un al·legat contra el feixisme i la ¿ n d d n ~ e e ~ ~ q e i guena; i està bastida tota sobre les notes Re, Mi bemoll. Do i Si, que es corresponen. en la notació musical germànica, amb les inicials del compo¡¡itor en llengua aie· manya (DSCH). La versi.ó. plena de sentiment dramàtic, exigí els màxims esforços.de músics i direclot~ que es lltu· raren en c<Js i ànima en la in· terpretació d'una partilu~ que resulta més feixuga d:s del punt de vista expressiU que no pas tècnic. e e e q ....,.._,.• CRÍTICA La serenitat de Till Fellner al servei del piano de Bach, Ligeti i Liszt Euroconcert. Till Fellner, piano. Vuit preludis i fugues (núm. 9 al núm. 16) del segon llibre del Clave ben temperat de Bach. Ligeti: Quatre estudis. Liszt: Variacions sobre Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen Sw 180. Palau de ta Música Catalana. 18 de febrer de 2004. per LL.T. mb la interpretació fora dc programa cl"'AI llac dc Wallenstadt" pertanyent al primer d'Els anys de pelegri1/0tge que Liszt va dedicar a Suïssa, el pianista Till Fellner va cloure el seu recital que amb el títol "En nom de Bach" va dedicar a obres dc Ligeti. Liszt i, lògicament, Bach. 'Iíll Fellner, després de la seva actuació l'any 2000 en la temporada Euroconcert, va ser-hi novament convidat per mostrar-nos el seu talent com a pianista. És un intèrpret que destaca per la seva reflexió, la serenitat, l'acurat perfeccionisme i un detallisme absolut. Mai no enfoca les obres -i ncloent-hi les monumentals Variacio11s de Liszt sobre el tema Weinen, Klagen, Sorgen, Zage11 de Bach- per mostrar-nos un desplegament de mi~ans tècnics i virtuosístics. El seu plantejament sempre va a Ja recerca de la línia musical més pura, més subtil. que copsi amb fidelitat el que el compositor ha reflectit en la partitura, això sí, amb una personalitat interpretativa que atorgui a les seves recreacions un to distintiu. . Escoltar vuit dels preludis 1 fugues del segon llibre d'E/ clave ben temperat de les seves mans, suposa un gran plaer. El seu Bach posseeix la serenitat aquella que tan meravellosament va copsar anys enrere Naumov al mateix escenari del Palau, la segu ~·etat del Bach que caractentza les recreacions dc l'escola russa, i s'allunya en certa manera d'aquell Bach a l'estil de Maria Joao Pires, que també adopta a moments un virtuosisme colossal. A in· Jr9 ~es siu El cert és que el Bach de Fellner entusiasma pels seus matisos, per la claredat a 1'hora d'afrontar les fugues, la sobrietat i elegància del dibuix melòdic i, per sobre de tot, perquè adopta uns Iem pi mesurats que permeten discernir a la perfecció cadascuna de les entrades de les veus, tot envoltat d'una pulsació mesurada i plena d'equilibri. Va ser el gust per la sonoritat el que també va adoptar en quatre dels complexíssissims Estudis de Ligeti, unes obres que, com les "Tecles bloquejades" -que com explica Ligeti mateix, "una mà ha de recolzar-se sobre les tecles sense fer-les sonar i canviar-les, mentre que l'altra mà toca tant sobre les marcades i les que no ho estan i aix{ configura Lms ritmes absolutamentnous"o Ja polimetria representada en Arc-en-cie/, d'una dificultat interpretativa extrema en comptades ocasions es poden escoltar en directe. El pianisme romàntic en la seva màxima expressió va arribar amb la interpretació de les monumentals Variacions de Liszt; el piano, ara entès com un instrument d'una gran potència de sonotítat, però sempre atenent que la mesura de sonoritat -incloent-hi els passatges de més demanda tècnica, com les octaves- anés copsant aquell crescendo que s'inicia amb la profunditat i l'aboliment reflectit en el tema inicial -tan vinculat en la seva lín ia del baix al Crucifixus de la Missa en Si menor de Bach- fins a la lluminositat final. això sí, atenent a la mesura i sobrietat copsada en una obra que Liszt va escriure quan acabava de morir la seva filla Blandine. Robert King va dirigir els solistes de l'OBC en els Concerts de Brandenburg Temporada OBC. Solistes de I'OBC. Dir.:Robert King. Concerts de Brandenburg de J. S. Bach. L'Auditori. 7 de febrer de 2004. . L per LL.T. ' actuació de Robert King al capdavant de professors de l'OSC -amb Corrado Bolsi com a concertino convidat- esdevenia a priori un dels atractius més destacats de la temporada de concerts; i encara més quan el programa era dedicat a la integral dels Concerts de Brandenburg de Bach, el corpus concertístic que el compositor d'Eisenach va enllestir el mes de març de 1721 i que, dedicats al marcgravi Christian Ludwig, tenia l'Orquestra de Kothen com a destinatària. Es tracta d'obres celebèrrimes que han rebut en el decurs dels temps infinitat d'interpretacions, des de versions plenament "a la romàntica" com les de Karl Münchinger; interpretacions dotades d'un refinament absolut, com les extraordinàries de Kad Richter o Marriner, o aquelles altres emmarcades plenament en els criterls historicistes, encapçalades per les de Hamoncourt, Goebel o Jordi Savall, entre d'altres. El fet és que els Concerts de Brandenburg suposen una de les tantes culminacions bachianes i un paradigma del panorama concertant del període barroc. La recreació d'aquests concerts exigeix, abans de tot, uns solistes i una orquestra de primera magnitud i un director que tingui la claredat de com conduir la complexitat del discurs bachià. King, un dels grans experts de la interpretació de la música barroca, va proposar un Bach ple de refinament, unes recreacions en què la fluïdesa del missatge avancés amb la màxima naturalitat possible i sempre atenent a l'equilibri entre la sonoritat dels solistes i ellutti orquestral. De fet. la recreació es va moure en uns paràmetres dc gran bellesa, ~ 1 < l.looii!;____J malgrat dos factors: primerament, la sonoritat del clavicèmbal en una sala de concerts de la dimensió de l'Auditori, en què la claredat interpretativa de Heidi Tsai mostrada en el cinquè concert -i en especial en la monumental i virtuosística cadenza- va tenir una difusió sonora excessivament pàJ.lida; d'aliTa banda, l'actuació del trompeta Vicent Oliver, que en el "Sisè Concert" -una veritable prova de foc per al solista- no va estar a l'alçada de les circumstàncies. Però malgrat aquests dos detalls, vam poder gaudir d ·una versió de la integral amb moments certament brillants: la delicadesa de les violes d' Asban Pillai i }osephine Fitzpatrick; la qualitat dels violinistes Cor- rado Bolsi i de Frederike Spaulding: l'agilitat i netedat sonora de les flautes de Magdalena Martínez i Cristian Farroni, i, en definitiva. el bon treball dels professors de l'Orquestra, que van resoldre amb correcció tots els esculls que comporta la recreació d'aquests Concerts de Bach d'acord amb una interpretació fonamenta da en la naturalitat de la realització dels concerts. Gran èxit de l'Orquestra Estatal de l'Hermitage de Sant Petersburg Els Diumenges al Palau. Orquestra Estatal de l' Hermitage de Sant Petersburg. Eldar Nebolsin, piano. Ser· guei Melov, violí. Konstantine Barychev, trompeta. Dir.: Alexis Soriano. Cervelló: Concertino per a vio/{ i OT· questra. Mendelssohn: Simfonia núm. 3. Xostakóvitx: Concert per a piano i trompeta op. 35. Prokófiev: Simfonia clàssica. Palau de la Música Catalana. 29 de fe. brer de 2004. Primers recitals de l'orgue del Palau Cicle d'Orgue Palau. Christian Lindberg, trombó. GIIJI. nar Idenstam, orgue. Wagner, Lindberg, ldenstarn, Ra. vel i Prokófiev. Palau dc la Música Catalana. l i de febrer de 2004. Montserrat Torrent, orgue. Brahms, Schumann, Franck, Messiaen. Palau de la Música Catalana. 22 de febrer dc 2004. per F.T.-B. A per LL.T. i certament el dia no per circumstancies meteorològiques que el Palau pre· sentés una bona entrada de públic, els melòmans del cicle Els Diumenges al Palau no van tenir dubte a omplir la sala de concerts per assistir a la interpretació d'un programa que per la seva qualitat artística i per l'atractiu de les obres progt·amades supOSllVa un cita més que obligatòria; malgrat les inclemències del temps. El cert és que els qui vam tenir la sort d'acostar-nos al Palau vam gaudir d'un Concert de Música -en majúscules-, d'unes interpretacions carregades d'intensitat i d'una qualitat musical en tots els seus aspectes portadora d'una bellesa incontestable. El concert es va obrir amb el Concertino per a violí de Cervelló, una obra de gran bellesa lírica, gran refinament, proper a una línia musical tonal i en què el violinista Serguei Melov -que va substituir Letícia Muñoz, que dies abans ha· via patit un accident de tràn· sit- va demostrar una delicadesa interpretativa certament lloable. El concert va segu ir amb la sempre reconfortant Simfonia escocesa de Mcndelssohn, amb el lirisme aristocràtic dels seus temes i amb aquella musicalitat tan S acomp_an~ava diàfana que els membres de l'Orquestra de l'Hermitage dirigida per Alexis Soriano van copsar d'una manera elegant, refinada i amb caràcter descriptiu innegable. Ja en la segona part, el gran pianista Eldar Nebolsin acompanyat pel trompetista Konstantine Barychev -solista del Teatre Mariinski de Sant Petersburg- van recrear l' apassionant Concert per a piano í orquestra de Xostakóvitx, arn b el seu espectacular d arrer moviment, en què la rítmica de les cordes, de la trompeta. del piano configuraven una versió plena de força i jovialitat. Una versió del Concert caracteritzada pel color, la seguretat i el dinamisme en el qual l'essència de la música del compositor rus va quedar palesa en tota la seva dimensió. Després, el refinament de la música de la Simfonia clàssica de Prokófiev va tornar la música cap al camp de la placidesa, amb aquella expressió neoclàssica magistral reflectida pel compositor en una de les obres més cèlebres del seu catàleg i que l'Orquestra amb Alexis Soria110 a la direcció va copsar amb total elegància. Com a cloenda i ja fora de progra ma l'obertura del Rapte en el serrall de Mozart, un punt i final ple de color per a un concert summament atractiu. l marge dc Ics audicions dc la sèrie Els Orgues a Cata lunya, amb el Cicle d'Orgue al Palau, tot i no oblidant e ls concerts organístics que es duen a terme a la catedral, podem dir que Barcelona retroba la tradició d'uns concerts que, tenint uns antecedents de tant de prestigi com la presència d'Al· bert Schweitzer i la conti· nuïtat en els que celebraven, anys ha. joan Suñé Sintes a l'orgue del Palau Nacional i. fins fa pocs anys enrere el Pare Robert de la Riba a l'església de Pompeia, havia quedat bastant arraconada. D'alguna manera, l'orgue ja no és un element merament decoratiu de la sala d'audicions del Palau, sinó que en torna a ésser la veu. La fita és important, i així ho testimonia el públic moll nombrós que ha assis tit als duet concerts inicials. En el primer es va aplaudi r amb entus iasme l'actuació del duo suec format pel trombonista Christian Lindberg i l'organista Gunnar [denstam, que oferiren un programa en què obres seves es conjugaven amb transcripcions no exemptes de mèrit de l'obertura dels Mestres cantaires de Wagner, Bolero de Ravel i la suite de Romeo i Julieta dc Prokófiev. Fins a cert punt, doncs, un repertori en el qual els dos artistes van poder lluir la seva extraordinària qualitat virtuosística. El segon concert, protagonitzat per Montserrat Torrent, va tenir sense dubtes molta més enti ta t tant en l'aspllctc <~rtístic com en l'estrictament musica l. Es tractava d'escoltar una de les grans figures del nostre patrimoni interpretatiu que alhora és impulsora important dc l'interès pels orgues i llurs obres del nostre país. Montserrat Torrent va ofe· rir un progt·ama d'estructu· ra admirable i interès indis· cutible per al coneixemenl de la literatura existent concebuda expressament per a l'orgue romàntic. Així, va començar amb la música d'evidents connotacions b<J. chianes de Brahms -PrPiu· di i fuga-, continuava amb Sis estudis en forma de canon de Schumann, curiós mestissatge del barroc i el romanticisme, prosseguia amb l'arquitectura conce· buda entre l'austeritat i la fantasia del Coral núm. 2 de Cesar Franck i va culminar en un final esclatant amb la visió d'un món celestial -'"Ofrande et Alleluia finar del Livre du Saint Sacrament- imaginat per Olivicr Messiaen. El joc entre so i silenci, l'osciHació del pols musical, el gust tant en In registració com en l'expressió van ésser les qualitats amb les quals l'orga nista MonlsetTat Torrent va cap· tar l'atenció de l'auditori i va infondre màgia i poesiu a les obres. 1' AMPL IA CIÓ DE L PA L AU DE LA MÚS I CA CATALANA El Petit i darrer Palau a inauguració del Petit Palau constitueix un esdeveniment remarcable en la vida musical barcelonina per diversos conceptes. Un dels més importants és el fet inttínsecament històric que el Palau de la Música Catalana, l'equipament musical de característiques més personalitzades de Catalunya i no sols de Catalunya, compta ara amb el suport d'una sala adjunta que complementa les exigències pròpies d'una activitat musical integral. D'aquesta manera el Palau, que l'any vinent complirà cent anys de 1'inici de Ja seva construcció, que va néixer sense més pretensions que esdevenir seu de l'Orfeó Català -l'aleshores, o des d'aleshores, poderosa institució musical catalana-, i que després es va convertir en peça angular de l'activitat musical més selectiva i transcendent del país, queda definitivament acabat en un sentit alhora metafòric i literal. Metafòric perquè certament que el L908, quan es va inaugurar. estava acabat i molt ben acabat. I també literal perquè malgrat el que s'acaba d'exposar, quedaven coses pendents. Des del queixal del racó esquerre mirant la façana com a conseqüència que el solar de l'antiga església trencava la regularitat del rectangle del solar on s'assenta l'auditori, al fet que la rotunda bellesa de la façana lateral esquerra L ~O· ra ¡va Íca oa· ru· r.b :o· .ós I:' 118 ·e· ila dè 1ar la iai I" ~ ·a· ier oi )iS la ~S· ItS ;ta .p· ·i i ;ia restava cega a la visió externa del conjunt. Dimensió estètica 1 dimensió funcional s'han conjuntat en aquesta nova realització, tot establint un totum ideal de sinergies de gran valor que emiqueix de manera substanciosa les possibilitats d'oferta musical - i no sols musical- de la ciutat i que fa, del conjunt, una autèntica ''Ciutat de la Música", en la qual pràcticament, excepte l'aspecte museístic, hi és tot: equips artístics estables - Orfeó Català i Cor de Cambra del Palau-; producció, mitjançant la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música; exhibició i distribució en totes les seves gammes possibles ~es del gran format al mitjà i petit-; recerca gràcies a la biblioteca; divulgació mitjançant aquesta Revista; activitats complementàries i socials -exconferències, posicions, reunions diverses i restaurant- al nou edifici. Mostrar aquesta nova realitat és l'objectiu d'aquest Tema que presentem. I ho fem donant veu als dos protagonistes fonamentals. El president de l'Orfeó Català, i de la seva Fundació, autèntic inductor i imaginador de la nova realitat, i a l'artífex constructiu i estètic, ambdós situats en un procés que posa colofó a dos decennis d'intensa coJ.laboració, resolta amb una gran unanimitat d'estima social. Fet, aquest, d'una importància definitiva. 27 207 Fèlix Millet, satisfet de poder posar fi a un gran projecte de vint anys per JAUME COMELLAS L'ORIGEN DEL PETIT PALAU VE DE MOLT LLUNY, DE GAIREBÉ VINT ANYS, QUAN ES VAN ESTABLIR ELS PRIMERS ACORDS AMB EL BISBAT DE BARCELONA, AMB MOTIU DE L'ADQUISICIÓ DE LA PART DEL DARRERE DE L'ESGLÉSIA DE SANT FRANCESC DE P ÀOLA, QUE VAN FER POSSIBLE LA REMODELACIÓ DEL PALAU, A'NIB UN EDIFICI ADJUNT PER A SERVEIS -ADMINISTRACIÓ, VESTIDORS, BIBLIOTECA-, 1 TAMBÉ UN NOU ACCÉS, ALHORA QUE PERMETIA MOSTRAR UNA PART DE LA FAÇANA LATERAL ESQUERRA eu anys més tard es va plantejar la possibilitat d'ampliar el Palau amb la construcció d'una sala de concerts de cambra soterrada i al mateix temps un edifici adjunt al del Palau per a diversos serveis i activitats. Les converses no van ser fàcils, perquè suposava la desaparició total de l'església esmentada. Una església, d'altra part, amb una activitat de culte escassa per causa que a l'entorn n'hi ha d'altres. com la Catedral, l'Església del Pi, Sant Pere de les Puel·les i Ajuda. La sortida va venir de la possibilitat que hom pogués compensar l'anorreament del temple de Sant Francesc de Pàola amb la construcció d'un de nou a la zona urbana de Dia- la seva Fundació, quan faltaven pocs dies perquè el duo for· gonal Mar sorgida amb motiu de l'organització del Fòrum mat pel violinista Frank Pe ter Zimmermann i el pianista Universal de les Cultures. A la fi, i després d' una llarga ne- Christian Zacharias, fessin sonar la primera música que gociació, es va poder arribar a un acord definitiu, que va ha- s'havia d'escoltar al Petit Palau. Eren, doncs, hores inten· ver de comptar amb l'aprovació no solament del Bisbat de ses, iJ.lusionadament intenses, en les quals calia atendre una Barcelona sinó també arn bel vistiplau de Roma. Així. el 12 munió de petits i grans problemes immediats propis d'o· de gener de 1999 es va signar un primer acord i el 31 de ju- quest tipus de ciTcumstàncies. Hores que van desembocar liol de 2002 l'escriptura a favor de la Fundació Orfeó Ca- fmalment en el clima d'unànime satisfacció que va supotalà-Palau de la Música. sar constatar les exceJ.Iències en tots els sentits del nou equi· EL nou equipament és presidit per L'auditori i sala poli- pament i també les de l'actuació de l'esmentat duo. valent, amb una capacitat per a 538 butaques, situat desCalia parlar de tot això. I també de molt més que això. sota del nivell del carrer. La planta baixa comunica amb el De posar en evidència la conclusió d'un projecte d'una enor· vestfbul i Foyer de l'actual Palau i hi ha lavabos, farmacio- me envergadura que ha estat peça angular de l'obra del nos· la, guarda-roba, taquilles i escales d'accés a la nova sala. La tre entrevistat com a màxim responsable de les institucions planta prímera es destina a cuina i menjador sota vidriera. esmentades. Per això quan li pregunto què representa per La segona planta és ocupada totalment pel restaurant. Les a ell personalment la posada en marxa del nou auditori, as· plantes tercera i quarta són per a ús del Palau, conferències, senyala: exposicions, reunions, etcètera. La cinquena es destina a ofi-L'objectiu des que al principi vam projectar la reformo cines i la planta sisena a maquinària d'aire condicionat. del Palau era crear un centre ludicocultural. Un lloc de reu· Damunt de l'auditori hi ha una plaça amb accés directe a nions, de debats, de conferències, però en uns locals a purt. la planta Foyer del Palau i graderia amb escales per acce- També la creació d'una zona amb restaurant de lliure ac· dir al restaurant i com a aforament per al cas que s'hi ofe- cés, arnb una plaça al centre amb capacitat per dur a ter· reixi algun espectacle a l'aire lliure. me activitats a l'aire lliure en una zona molt El cost total ha estat de 24 milions d'eubonica. Al mateix temps, amb la nova sa· ros, 15 dels quals procedents de subvenla de concerts dono al conjunt del Palau cions: 12,6 del Ministeri d'Educació i Culuna gran polivalència, perquè fins ara te· UNA VASTA tura, 1,2 de la Generalitat de Catalunya, n{em la sala gran amb capacitat per a 2.080 GAMMA D'OFERTA 900.000 de l'Ajuntament de Barcelona, places i la sala d'assaig on en caben 146. · 300.000 de la Diputació, i finalment la Ara, a més, tenim una sala amb LltiO ca· POSSIBLE EN UN Fundació Orfeó Català-Palau de la Músipacilat per a unes 500 places i escaig que EQUIPAMENT ca hi ha aportat 9 milions d'euros. permet fer-hi concerts de petit i mitjà for· MOLT FUNCIONAL. De tot això, en vam parlar amb Fèlix mat i també convencions i videoconferi!ll· Millet, president de l' Orfeó Català i de cies; tindrem equips de traducció simullà· D 28 208 fi" I e e F J 1 I é t ocar lpC>- ~ui- b:ò. 10T- nia, enregistrament, etcètera. Hi ha una vasta gamma d'oferta possible perquè tot l'equipament és molt funcional. Pensa que les butaques de la platea poden desaparèixer en cinc minuts sota l'escenari. O sigui que pots fer-hi un concert i al cap de mitja hora un sopar, si cal. I tot té interronnexió amb el Palau. I a la plaça, si cal, hi poso una carpa i es poden fer banquets, ja que connecta amb el Foyer. fo vull donar vida a això; fer concerts a l'estiu a la plaça. f juntament amb això hem aconseguit descobrir la façana lateral del Palau, que ha estat amagada durant 95 anys. I encara obrirem la perspectiva de l'altra façana, la més noble, amb l'enderrocament d'una part de l'edifici de l'escola salessiana. Farem una plaça a la part de l'escultura del Blay, que és la façana més noble del Palau. Com que l'espai és allargat i la plaça ha de tenir una semblança amb la de l'a lira part, s'hi podrà construir un hotel petit. per a unes 80 places. -Aquesta nova realitat constitueix un punt fina] o un punt 10$- i seguit? OliS as- -Pel que fa a infraestructura això ja és el punt final. Només queda aquest aspecte d'obrir la perspectiva del Palau i ja res més. <1110 -Què és el que ha estat més difícil pel que fa a la realització de la nova sala? per reu· art. ac- ~er- ?Olt salau /e- 980 46. ca- 1"e (or· ·èn- Jtà- . -Tot ha estat difícil, però potser el que més les negociaczons amb la institució eclesial. Enderrocar una església no és fàcil. Ha estat un procés llarg de negociacions, que per altra part en tot moment han estat molt cordials. ·?La resposta de la societat ha estat positiva? 1 en dir la em refereixo tant a la iniciativa privada com a les mstJtucions. ~OCJ~tat, -lo n'estic satisfet. Però voldria remarcar el suport de la Fundació, que hi ha aportat 9 milions d'eu ros, molt més que totes les adminislracio11s catalanes juntes. En tot cas, 0 9ues1 equipament és el fruit del matrimoni entre instituctons públiques i iniciativa privada. I remarco el suport d'aquesta, que no és solament pel que fa a l'equipament, sinó en el dia a dia del sosteniment del Palau. f la prova és que la Fundació és el primer client del Palau; i paga com el pri- mer. Som els primers clients de nosaltres mateixos. Quan l'O BC va marxar a l'Auditori, vam perdre 80 concerts anuals. Ara la Fundació en fa 140. -¿Possibilitats d'ocupació satisfactòria del nou equipament? -En principi hem de fer el llançament, però tenint en compte les característiques de la sala, crec que l'ocupació serà elevada. Vaig fer un estudi previ i, a més, pe/lloc on està situat i tot plegat, em fa pensar que no tindrem cap problema en aquest sentit. Però, és clar, fa falta donar-ho a conèixer. Molts no saben que aquí sota terra hi ha una safa. Ara caldrà "vendre" el nou equipament. La inauguració oficial serà el mes d'abril, però mentrestant ja posem la sala en rodatge per provar tot l'equipament tecnològic. Jo crec que tot el conjunt definitiu de les instal·lacions crearan sinergies entre elles. 1 aquí incloc l'hotel i, no cal dir-ho, el restaurant, els salons, les sales de concerts. -Ara que s'acaba tota la infraestructura, ¿com valora les relacions amb l'arquitecte Òscar Tusquets? -Sempre hem treballat amb una gran sinceritat. Hi ha hagut discussions, és clar, però sempre hem arribat a acords. L'Òscar porta gairebé vint anys treballant amb nosaltres. És una persona amb la qual hem fet una feina molt bona i els resultats ho demostren. Hem treballat molt de gust. -Finalment, senyor Millet, quan fa vint anys es va començar a treballar en la reforma del Palau, si li haguessin dit que al cap d'aquest temps les coses haurien anat com han acabat anant, ¿ho hauria signat? -És una pregunta dificil, però de debò crec que puc estar satisfet de com han anal/es coses. És cert que ha calgut wt esforç enorme: que ha fet falta el recurs de moltes energies, de molta imagi11ació i de moltes i a vegades dilatades negociacions. Però els resultats són prou evidents i penso que sf, que jo personalment i per extensió tots els qui hem estat treballant des del primer dia en aquest projecte, en aquesta autèntica Ciutat de la Música, podem sentir-nos justificadament ' Oscar Tusquets, entre la crea tivit at pròp ia i el respecte LA CONCEPCIÓ I MATERIALIT ZACIÓ DEL PETIT PALAU CORONA LA GRAN OBRA QUE HA OCUPAT EL PRESTIGIÓS ARQUITECTE ÒSCAR TuSQUETS DURANT VINT ANYS A REDÓS DEL PALAU. ÜBRA QUE TÉ EN LA IMPRESSIONAN T RESTAURACIÓ DE L'EDIFICI CREAT PER DoMÈNECH I MoNTANER EL sEu INICI -DILATAT EN EL TEMPS DE REALITZACi ó-, I EN LA NOVA SALA UNA FI ESPLÈNDIDA , o' ALTRA PART DE CARACTERÍS TIQUES DIFERENCIAD ES. i allà el respecte més irrenunciable a l'obra originària lligat a l'exigència d'eixamplament de recursos constituïa una partida d'escacs amb jugades de molt difícil resolució, aquí hom treballava sobre obra nova, tanmateix no pas deslligada del context creatiu originari amb el qual confegeix una nova unitat. La conversa, que té lloc al seu estudi poques hores després d'haver-s'hi dut a terme el primer concert, intentarà obrir les portes a la comprensió d'un procés que, com veurem, és enormement suggestiu, i que l'arquitecte mostra amb una gran generositat d'arguments, amb una convicció plena i en un discurs enormement gratificant per a l'interlocutor. D'entrada situa la problemàtica bàsica que presentava la nova sala. S 234 30 210 un equipament nou no tenia sentit imitar elllenguatgedt Domènech i Montaner. jo no tenia a mà un escultor com Blay i uns artesans com els que tenia ell. I sense això seria impossible. Però sí que hi ha marbre blanc com el que hi ha a la sala noble i a la Sala Lluís Millet. Hem procurat qu1 hi hagués material unificat, marbre una mica envellit que no té la brillantor del polit. Quan treballàvem t/ la sala ve. lla respectàvem totalment l'obra de Domènech i Montaner. però en fer la nova, que a més és soterrada, som en wrlloc nou i a més amb voluntat d'ús impensable a l'època d'ell. La nova sala és gairebé com un plató de televisió. El sostre acull aparells acústics mòbils, detectors d'incendis i equips per apagar-los, guies per incorporar-hi focus, altaveus, etcètera. A la sala antiga això és impossible. I cada vegada mes els artistes volen poder portar els seus aparells. La sala ncr va, doncs, comportava uns problemes nous als quals calia donar una solució. En aquest sentit, el pont grua ens pemret muntar-hi ràpidament el que ens calgui en poc temps. I això ja es veu a les primeres demandes que han arribat, que van en aquest sentit. Volem que es pugui fer tot el que no es pol dur a terme a la sala gran. Allà el protagonisme és de la làm· pada central. Aquí no era possible. -Insisteixo, en tot cas, en com es conjuga el respecte Pl!r l'antic amb la creativitat pròpia, sobretot, és clar, no tant per la sala petita sinó per l'edifici frontal que es fon amb el ma· teix Palau. -Quan vaig començar a treballar al Palau ja havia fet in· -Les mides ens han marcat molt. Hem estat condicionats, tervencions en obra de Domènech i Montaner. Vam treba· d'una banda, pels murs de contenció externs que donen al llar a la Casa Thomas del carrer de Mallorca amb el Cristian carrer i, de l'altra, pels contraforts del Palau. Ens hem arra- Cirici. Havia estat una indústria d'arts gràfiques. També vam pat tant com hem pogut al Palau. Teníem el rehabilitar la Casa Lleó Morera del passeig de problema de la cimentació per dessota del Gràcia, primer a les plantes altes i després nivell freàtic. La nova sala no podia ser la baixa. Per una sèrie de coincidències, Domènech i Montaner; no podia contim'he trobat treballant en obra de Domènedl "TREBALL AR nuar el mateix estil. En altres llocs, Domèi Montaner durant molts anys. En tot cas, a nech i Montaner podia donar pistes, però EN EL PALAU Catalunya treballar sense referències és di· aquí no. Encara que sí que hi ha quelcom ffci/. Des d'una caseta a Cadaqués a un pis EM PERMET d'ell, que és la seva idea de fer arribar llum a l'Eixample sempre treballes sobre re· DISFRUTA R I natural a tot arreu. Fixa't que al Palau fins ferències. l això és apassionant si l'edifici i tot n'hi va fer entrar a la sala d'assaig de APRENDR E". t'agrada. Però no sempre passa, això. Hi /la l'Orfeó a través dels finestrals laterals que qui ha treballat sobre obra que no li agra· l'envolten. I això aquí ens interessava perda. jo no. He tingut sort de treballar al Pa· què molta de l'activitat que acollirà la no/au, perquè et permet disfrutar i aprendre. Err· va sala tindrà lloc durant el dia; pensem en congressos i con- cara que tampoc 110 vull considerar-me arquitecte de relra· vencions. 1 a la gent li agrada saber que s'ha fet fosc. Això és bilita.ci6. Però quan he hagut de dissenyar un auditori noli, important. A la sala gran, si no hi ha concerts durant el dia el que he fet a Las Palmas de Gran Canaria, l'Auditori Al· no t'adones de la meravella que és, com hi entra la llum na- fredo Kraus, m'ha pesat el que he conegut al Palau. Per exem· tural. ple, fer una sala de concerts sense llum natural em seria im· Òscar Tusquets ha mostrat, ja en aquesta introducció, el possible. Domènech i Montaner era un fanàtic de fer en· seu gran respecte per l'arquitecte modernista. Després hi tor- trar llum natural arreu. Aquest ttuclitorí té una gran finestra narà, com veurem, amb una insistència significativa. que dóna al mar i també una gran làmpada central. El Pa-Lligar obra nova amb obra que té gairebé cent anys lau m'ha marcat. I és que és més fàcil aprendre de Domè· d'història imagino que ha d'haver suposat problemes impor- nech i Montaner que de Gaudí. L'arquitectura de Gaudí és tants. Com s'ha resolt, l'equació? més difícil que t'inspiri que la de Domènech i Mo11taner. Amb -Nosaltres portem vint anys treballant al Palau. El diàleg ell sempre saps què volia fer i per què ho feia. En la seva obra amb Domènech i Montaner el portem des del primer dia. Mai sempre es parteix d'una metodologia. Davant d'wz probleno hi ha hagut desig de mostrar oposició entre ell i nosaltres. ma sempre penso: què hi faria ell? Si hagués tingut vidres df Totes les ampliacions, la primera i la d'ara, s'han fet amb 2 per 3 metres, ¿els hauria utilitzat? maó i del mateix tipus que va emprar ell. No hem pretès arri-Li plantejo una realitat que des del primer moment, des bar nosaltres i fer-ho tot diferent. Però a l'hora de crear tot que vaig veure la maqueta, m'ha preocupat. La granam· I f 1 I. r e f G s e ~ I f I r. r. e n b e 11 h n f¡ ¡:. a fc la sala controlada per ordinador i coses així. i ha un altre aspecte que em sembla interessant d'acarar. La sala nova té una estètica en la qual es mostren part dels murs i contraforts en el seu estal natural o primitiu, si se'm permet el terme; sense cobertura de cap mena. Una certa estètica de l'evidència. -Accepto que fer això constitueix un risc i que, per tant, es tracta d'una decisió valenta. Aquí hi havia un aspecte _inicial. El desig de guanyar el màxim d'espai possible, d'aconseguir que hi cabés el major nombre d'espectadors; i si cobríem els murs, això quedava afectat. Però a part d'això, estèticament aquesta resposta té molt d'interès, perquè dóna una consciència de trobar-te sota terra. jugar amb el contrast entre materials bruts i nobles, nobles com la fusta i la pedra polida, ofereix una relació de preciós i primitiu molt interessant. Tens la impressió que ets en un lloc excavat a la roca. Té una poètica que crec que li va molt bé. I a més personalitza la sala, Li dóna un caràcter especial. Si veus fotografies fetes en un concert a Ta sala gran, saps molt bé que allò és el Palau. Però ara es fan molts auditoris que si fessis una fotografia del concert no sabries si és un d'Stuftgart o d'una altra ciutat. Això, en aquesta sala, ara no podrà passar. Un auditori excavat a terra no és gens corrent. I el formigó m'ho posa en evidència. La relació entre el formigó i els materials nobles crea una poètica pròpia. Comprenc que és sorprenent. També es veuen les platines que aguanten els murs. f la paret dreta és boteruda com a conseqüència que el formigó es va injectar dins la rasa excavada, i fins que no treus la terra que ho envolta no descobreixes com sortirà. Si ho regularitzava perdíem espai i em vaig convèncer que el millor que podíem fer és deixar-ho així. La qüestió del disseny dels interiors, com la veu? -En això, els dirigents del Palau també tenen confiança en mi. De moment hi ha espais que encara tenen indefinició de programa; em refereixo a les plantes tercera i quarta, que són elàstiques; poden acollir club social, exposicions, xerrades, etcètera. Ara estem treballant en el restaurant, que des del Palau ens van demanar que el dissenyéssim nosaltres. Però jo no puc dissenyar-lo si no sé qui en serà el cuiner. Ho estem fent molt d'acord i penso que serà una cosa molt maca i que vitalitzarà molt l'edifici i també l'entorn. Té moltes possibilitats. Estic molt content de les persones que ho han agafat i ens entenem molt bé. He pensat en uns plafons de tela porosa. que van molt bé per absorbir el soroll, en els quals es reproduirien fotografies i caricatures de Domènech i Montaner. El restaurant també està pensat perquè ocupi part de la plaça. A la planta de dalt la problemàtica acústica, importantíssima en un restaurant, està resolta. La galeria exterior la vaig afegir després, a meitat de l'obra. Crec que té el seu atractiu. -Un cop està tot acabat, ¿queda una mica allò de... "llàstima aquest detall o aquell altre"? -He estat molt a sobre de l'obra; l'he pogut vigilar molt. Hi ha cosetes petites que encara es poden fer. Per exemple, Ta claraboia que dóna a l'exterior del carrer, que pogués difondre millor la llum. El senyor Thsquets acaba moslrant l'esperança de com serà d'interessant quan hom puguí gaudir també de la nova plaça que s'ha obert i com d'aquesta manera es podrà contemplar amb tota la seva grandesa el conjunt de l'obra de Domènech i Montaner, i també -hi afegeixo ara jo, de la seva obra pròpia personalitzada al Petit Palau i a tots els equipaments esmentals. H plada i consegüent potència de la nova façana respecte de la de l'edifici antic, polenciada, a més, perquè disposa de millor perspectiva. El tema li resulla alractiu. ;tian vam · de ~rés ;ies, ~ech 2s, a s di· pis 1 · re· fifiti ri ha gra· Pa· En· ~ha· 70U, iAI· ·em· im· ell· ;stra Pa· mè· (í és lmb Jbra ble· s de des am· -Aquesta és una realitat en la qual he pensat molt. Aquí arrenquem de problemes que se sobreposen. El primer és que l'ampliació de la façana té més longitud que la vella. És com el Liceu, que la façana de l'edifici original és més estreta que la de l'ampliació. La primera part, la que correspondria al queixal en el qual l'antiga església es ficava al Palau, l'he fet més respectuosa amb l'antiga, i a partir d'aquí faig façana totalment nova. D'altra banda, he fet una façana planxada, sense que en sobresurti res, cosa que sí que passa amb la de l'edifici antic, que té balcons i làmpades que surten. Ho he fet per no treure-li protagonisme. -¿Podríem parlar, doncs, d'un exercici de respecte? -fo crec que sí. f mira que hem fet l'última planta de la façana opaca com ho és la de l'edifici antic i les entrades per la planta baixa també són àmplies com aquelles, per bé que no arrodonides. En realitat es tracta d'una feina de microcirurgia. I hem tret el racó en què l'església entrava a l'edifici. Aquell racó que Domènech va aconseguir dissimular arreu, menys a la segona graderia. I el que és meravellós és que ara, gràcies a l'obertura de la plaça. a la fi s'ha pogut veure tota la façana lateral esquerra que abans tapava l'església. El senyor Òscar Tusquets s'alura ara en el seu discurs vital i ric en arguments, per (er una petita pausa reflexiva. -Mira, puc haver-la encertat o no, però el que és cert és que ho he fet pensant-ho molt. La façana nova l'he pensada molt. Podia haver fet un edifici d'acer inoxidable. I observa com Domènech i Montaner acaba l'edifici amb una cúpula i jo hi he fet una torre de vidre que juga amb la cúpula però sense ser cúpula. El que vam fer el1990 ens contim/a agradant. Crec que el concepte de l'edifici nou que vam fer aleshores, el que acull/es oficines, vestidors i administració, va sortir molt bé. I ara és el mateix que hem fet al nou edifici. No és qüestió d'anar pensant: ''això és de Domènec/¡ i Montaner, això no". f a més, que l'estructura metàJ.li~a de la façana sigui vista també és homenatge a Domènech 'Montaner, que ho va fer al restaurant del Parc de la Ciutadella. Això l'any 1889 era molt atrevit. Homenatjar Domènech i Montaner no és posar flors de ceràmica, que no en sabria fer. Si puc agafar coses del Palau i posar-les en un altre lloc, ho faig. Però fer una cosa modernista ex novo~ no en sabria. També l'arbre de l'angle de la façana és un lzom_enatge a Domènech i Montaner, perquè reprodueix el que ¡,ha a la sala gran. L'arquitecte barceloní ara aboca una molt de[initiva conclusió en aquest contexl d'eslima p~l creador del Palau de la Música. ·Haver estat convivint tants anys amb el Palau, a l'obra nova li ha anat molt bé. Conviure arnb l'obra és bo. Has d'eslar ~I costat de/malalt com el metge de capçalera. Ara els pro¡ectes que queden són a l'en tom. Són projectes en funció del Palau, però no dins del Palau. Estem refent la cúpula de ferro de la cantonada, fent una instal·lació d'il·luminació de 234 31 211 CA R LOS CH AU SSO N GAIREBÉ DEU ANYS DESPRÉS DEL SEU DEBUT AL GRAN TEATRE DEL LICEU AMB Simon Boccane- NAL. Ü ES DELS SEUS INICIS A L'ESCOLA SUPE· RIOR DE CANT DE MADRID FINS A LA SEVA PRI· gra, EL BAIX ARAGONÈS CARLOS C HAUSSON VA MERA APARICIÓ AL METROP OLITAN ÜPERA TORNAR UNA TEMPORADA MÉS A BARCELONA AMB EL Cosz fan tutte DE JosEP MARrA F Lo- H oUSE DE N o vA YORK, LA SEVA CARRERA S'HA CARACTERITZAT PER LA RIGOROSITAT I LA TÈC· TATS. EL SEU TALENT VOCAL I DRAMÀTIC L'HAN PORTAT A REALITZAR UNA ÀMPLIA TRA- NICA QUE VA APRENDRE A NoRD-AMÈRICA I QUE HA DESPLEGAT TAMBÉ ALS PRINCIPALS TE· JECTÒRIA, TOT DESTACANT COM UN DELS FÍGARO AMB MÉS ÈXIT DE L'ESCENA INTERNACIO- ATRES EUROPEUS. ENS HO EXPLI CA AMB UNA HUMILITAT EXCEPCIONAL. La fama de Fígaro L a tècnica és l'únic suport que té la veu quan no es pot cantar en les condicions més òptimes? -En aquests casos has de cantar amb molta més concentració. No vas amb la comoditat i l'espontaneïtat amb què cantes normalment, però de vegades fins i tot aconsegueixes cantar millor, amb més precisió tècnica, precisament per aquesta concentració més exagerada a la qual et veus obligat. -Quan va començar a estudiar cant, ¿s'insistia prou en els aspectes tècnics de la veu? 32 212 -A Saragossa no va vaig fer gens de cant. jo era cantant de rock'n'roll... Al final dels anys seixanta, als divuit anys, jo estava cantant temes dels Beatles amb el cabells llargs i la guitarra penjada a l'espatlla. D'altra banda, havia començat la carrera d'Enginyeria de Camins. Feia el primer curs, que era comú a totes les enginyeries i per això es podia fer a Saragossa, però el segon curs ja l'havia de fer a Madrid. Durant aquest segon curs, un cop a Madrid, vaig entrar al cor d'un col·legi major que era mixt. A mi sempre m'havia agradat cantar, i cantar amb altra gent fent veus diferents i tota mena d'harmonies. El director d'aquest cor em va dir que em deixés estar del rock' n'roll i que em dediqués a la lírica, perquè tenia molt bona veu per cantar òpera. jo en aquells moments no en sabia res, d'òpera. Em semblava que els cantants d'òpera eren tots grassos i cridaven molt. No en sabia gaire, de música clàssica en general, malgrat que hagués estudiat una mica deguitarra. Llavors, com que la carrera d'Enginyeria no m'estava interessant prou, buscava una alternativa a aquests estudis i em van dir que estaven buscant gent jove per al Coro Nacional de España, que s'estava formant en aquells moments. Quan jo vaig entrar-hi, no es deia Coro Nacional, es deia el Coro de la Escue/a Superior de Canto, que l'acabava de fundar el 1970 Lola Rodríguez Aragón, professora de Teresa Berganza. jo vaig veure una sortida en aquesta possibilita/, i com que es tractava d'un cor professional, també volia dir que et pagaven un sou si t'agafaven. Em vaig preparar algunes cançons: la Cançó de bressol de Brahms -perquè t'obligaven alguna obra estran- gera- i una cosa de sarsuela que ja ni recordo el que era. La qüestió és que em van agafar. En entrar al cor. la condició per a les persones que no tenien formació musical clàssica ero que ens matriculéssim a l'Escue/aSu· perior, o sigui que als matins anara a classes de solfeig, repertori, idi(jmes, lieder i totes aquestes assignatures vinculades al cant, i a les ta;des cantava al Coro Nacional. Allí vaig estar gairebé cinc anys i cap al 1975 a I'Escuela Superior de Canto va arribar Tito Capobianco, que eta un director d'escena argentí molt conegut als Estats Units, que treballo· va a Nova York amb grans intèrpreli Va ser contractat per fer unes elasst!! magistrals a Madrid i es va fixaren mi per fer papers secundaris en el Fes· tival d'Òpera de Las Palmas de Gran Canaria que ell dirigia. Em va coll· tractar per al primer festival per fer~ carceller de la Tosca al costat de Bit· git Nilsson, Giorgio Merilli, l11KJ'Ot Wixell dirigits per Bruno Ridace. Er~ molt interessant i jo vaig acceptar e1:· cartlal. El primer dia l'orquestra JO estava assajant, era l'orques/ra de l'escola de música de La Uni11ersitar de Michigan. jo era al fons del teatre i em vaig adonar de seguida de com sonava. jo estava acostumat a escol· ~é••••····· R E T R A T ·'ru r, C· TE· lA. tor /'Orquesta Nacio~1al _i v~ig no~ a~ que hi havia molta diferencta. I wxo que tots els m~sics eren n~o lt joves. estudiants de ¡•znl anys. V01g escoltar també el cor que acompanyava l'orquestra, també de A~iclligat~, i també em van deixar molt unpresswnat. Els vaig trobar preparadíss~ms, amb un nivell tècnic molt superwr al nostre, i que podien cantar qua/seva( tipu~ de repertori amb una professwnalltal excepcional. Et podien agradar més o menys les veus, però el que estava clar era que lzo tenien tol solucionat, en l'aspecte tècnic. Llavors 1,aig decidir anar a estudiar amb aquesta gent, a Michigan. Aquell hivern vaig fer Jesuc ris to Superestar amb Comi/o Sesto en el paper de Kaifàs i amb els diners que vaig treured'aquest treball vaig poder pagarme el bitllet d'avió per anar als Estats Units, a Michigan! Allí m'hi vaig quedar dos anys. Va ig fer un màster de Voice Performance i després vaig estar set anys a Nova York, ja de ple eu/a meva carrera. -Quina és Ja característica principal del mètode d 'ensenyament nord- americà? ~e no wera -Que et fan treballar molt. I si no agafes el tren, se t'escapa. Estàs envoltat de gent que treballa dotze hores, un dia rere l'altre, i amb un nivell d'exigència molt alt. Amb aquest ambient, apre¡zs encara que no vulguis. En aquest sentit, va ser molt interessani. ~a Su· rllOI'il -Què és el que es distingeix més de la tècnica americana en comparació ruejo tió é! ¡[ cor, amb Europa? Els americans no produeixen un tipus de cantant típic per cantar només un tipus d'òpera, sinó que n'hi ha que són boníssims cantant òpera italiana, alemanya o, fins i tot russa, com Samuel Ramey, o òpera francesa. -Sempre s'ha parlat de la tècnica americana, sobretot aplicada als barítons, per l'escola de barítons que tenen, com Leonard Warren, Cornell MacNeil, que aparentment venien d'un mateix professor, d'una mateixa línia. En la resta de veus, no es pot dir que hi hagi una escola nordamericana típica. Quan hi vaig arribar, el 1976, encara hi havia molts professors de cant que havien vingut d'Europa després de la Segona Guerra Mundial i s'havien instaZ.Zat als Estats Units a continuar les seves carreres i després a fer classes de cant. La meva mestra a Michigan va ser Eva Vikova, que era txeca, que havia fet una carrera molt bona, i que en aquell moment ja s'havia retirat. Això donava la possibilitat d'estudiar amb gent europea, que venia de diferents països, d'Anglaterra, Itàlia, Alemanya... Aquesta ha estat la veritable riquesa de l'escola nord-americana. Els americans no produeixen un tipus de cantant típic per cantar només un tipus d'òpera, sinó que n'hi ha que són boníssims cantant òpera italiana, alemanya o, fins i tot russa, com Samuel Ramey, o òpera francesa. Aquesta és l'escola nordamericana. Ho abasten pràcticament tot. 234 -¿El tipus d"ensenyament no condiciona el repertori d'un cantant? ¿El fet que vostè s'hagi especialitzat en òpera italiana ja va venir marcat per Ja seva formació? -El fet que jo m'hagi dedicat només idio:ignn· IS ta:· I. AIH ¡ap al ':unto eeru tli ro- rallapreiS. rasse! aren •I Fes- faran con· ferd eBir· 1gvar f· Era 7' e1!· Ira ¡d ra de rsital ·ea/re ·com ?scol· 33 213 al repertori italià és pura limitació. Sí, és així. fo vaig començar de baix cantant, jo llavors no sabia res de res, i va haver-hi una certa confusió en la meva classificació vocal des d'un principi. Hi ha veus que són complicades. fo tenia aguts, però també tenia greus. Però els aguts no els sabia cantar prou bé, no vaig aprendre a cantar-los, quan ho feia em quedava mut. En canvi, amb els greus no em quedava mut. Però si m'haguessin ensenyat a cantar aguts des del primer moment, és probable que potser hagués pogut ser baríton dramàtic, verdià. No ho sé. Aquesta possibilitat es va estroncar des dels inicis, perquè de seguida se'm va dir que era un baix cantant. En no ser un baix cantant de veritat, em vaig enfrontar amb papers de baix cantant que els podia fer, però no acabava de convèncer del tot. Tenia bones crítiques, però m'acusaven de no tenir prou profunditat en la veu. Em deien que era molt musical, molt bon actor -quan vaig fer el Mefistofele de Faust-, però no acabava de sobresortir. Fins que un dia em van oferir de cantar el Barto/o d'li barbiere di Siviglia, que ja havia estudiat a l'Escue/a Nacional de Canto. A partir d'allí, va ser on em van portar les meves pròpies limitacions. -La part teatral d'un Bartolo aporta, potset~ més matisos en la veu de baix. -T'obliga a ser més actor i també és una altra vocalitat. És més agut, però no tant com el baríton. És un punt intermedi, i com que jo sempre he tingut una certa comicitat a L'escenari, això ho facilitava molt. A mi m'encanten, aquests tipus de papers. -¿Aquest petit gir en la seva carrera va tenir lloc en els anys en què vivia a Nova York? -Sí. Quan vaig debutar al City Opera de Nova York, encara em tenia com a baix cantant, i, de fet, la primera vegada vaig interpretar el Comendatore del Don Giovanni. Després vaig fer el Leporello, també del Don Giovanni, estava el Bozo de Madama Butterfly, el Basi fio d'li barbiere di Siviglia, entre d'altres. Els papers que em van sortir millor van ser el Leporello, el Bozo i el Bartolo. A partir d'aquí, notes que hi ha com un corrent que et va portant, que et va arrossegant cap a un camí que ha estat finalment el que ha marcat la meva carrera: Rossini, el Mozart italià, Donizetti, el Pascua/e, etc. I així va ser. -La interpretació també ha estat clau en el seu reconeixement internacional. -Durant els meus estudis a Michigan vaig fer molt teatre i expressió corporal. Aquest és molt l'enfocament del cantant nord-americà. que va/ora molt la part dramàtica. -Quan va tomar a Europa i va debutar a l'Staatsoper de Berlín o a Milà, ¿va percebre algun contrast en relació amb el públic i l'ambient operístic nord-americà? -En el cas del públic, és una cosa a part, perquè són cultures diferents i això es nota. De fet, no es pot parlar d'un públic europeu; hi ha el públic de Madrid, el de Bolonya, el de Berlín..., cada lloc és diferent. El públic nord-americà, fora del MetropoLitan o de Chicago, no coneix tanta òpera com a Europa, en general. Però a la vegada és molt respectuós amb els cantants i va a l'òpera a passarho bé, cosa que el públic europeu, també en general, és molt més crític -et compararan sempre amb l'última versió que han escoltat-. El públic nord-americà és més verge. D'altra banda, quant a orquestres, als Estats Units tenen una formació orquestral boníssíma a qualsevol lloc. Un nivell alt sempre està garantit. El llivell dels directors d'escena nord-americans és diferent. Estan una mica fora de context, perquè es tracta d'un art eminentment europeu, no és pròpiament la seva cultura, i per molt que estudiïn, viatgin, es documentin, no acaben d'entendre i de submergir-se totalment en la cultura europea. L'en- foca ment que facin de Tosca, Rigo. letto o de qualsevol òpera que paro de ducs, comtes o marquesos, sem· pre serà diferent. perquè no ho te11en en la seva cultura, no ho han 1•iscut Fan un enfocament molt intel-lectual. molt seriós, molt professional, pera no és profund. És a dir, quan vaig arribar a Europa i vaig poder treba· llar en produccions d'Strehler i d'al· tres directors, com Emilio Sagi, Ra· fael Rodríguez Aragón o Mario Gas, vaig trobar-hi una gran diferència. He pogut fer produccions fantàsti· ques. I això que normalment m'o· blido dels noms dels directors d'es· cena, llevat que m'hagin deixat UI! regust o molt bo o molt dolent, fer que no passa gaire sovint. -Quina opinió té dels cfue::tors d'escena? -N'hi ha que no són d'aquest món que són intrusos... , n'hi ha que en· cara que ho siguin, s'hi acosten amb humilitat i respecte. Et trobes am~ tota mena de persones. El problema no són ells, sinó que qualsevol per· sona que avui dia s'enfronta amb una òpera i vol ser original, ho té molt di· fícil. perquè està tot fet i. a més, gra· vat. Que a ningú se li ocorri fer UllO Traviata com la que va fer Zejïrelli! Aquesta ja està feta i és intocable Adona 't de quantes noves produc· cio ns d'O tell o de Shakespeare es fan al món... Una, potser, en Ull raeu d'Anglaterra. En canvi, es fan molts més Otello de Verdi al cap de l'any. o de Falstaff. La versió teatral és molt més escassa. En òpera és molt més Cl d n: Sl p. CI ac e1 ni di rE ni a pi ci SE 11 sc di te te N Dl bt Sr /1( /'} te XE Íc R E T R A T LA BONHOMIA DE CARLOS CHAUSSON RESPON AL SEU CARÀCTER LLATÍ, ARAGONÈS, J INTERNACIONAL, AVESAT A CONVIURE A PAÏSOS DIFERENTS I A INTERPRETAR PAPERS D'UNA CRAN VITALITAT. AIXÒ HO TRANSMET A L'ESCENARI I A LA VIDA FORA DEL TEATRE. LA SEVA CONVERSA ÉS FRANCA, OBERTA, DIRECTA. LA CELEBRITAT NO LI HA FET PERDRE EL MÓN DE VISTA. SAP MOLT BÉ QUIN ÉS EL SEU I'ACIIlUA>In LLOC I L'ABAST DEL SEU TALENT QUE HA DEMOSTRAT ARREU DEL MÓN. FORMA PART DE LES VEUS QUE CONFIRMEN LA QUALITAT DELS CANTANTS ESPANYOLS, AMB UNA PERSONALITAT ARTÍSTICA EXCEPCIONAL QUE ELS DESTACA PER DAMUNT DE MOLTS ALTRES PAÏSOS. ELS SEUS RECITALS AL COSTAT DE JoAN PONS I DE CARLOS ÀLVAREZ, OFERINT LA CONTRAPARTIDA ALS TRES TENORS, VAN TENIR UN ÈXIT ACLAPARADOR. LES VEUS CREUS GAUDEIXEN, MÉS QUE MAI, D'UN PÚBLIC ADDICTE. acio. iisti· m'o· ~'ei· lt ur. t: rón re/I· lamb ¡amb r.ma per· t rura l/( di· gra· una rel/i. ~ble duc· s[a/1 racó rzo/ls 'all~. mÓh mi! complex. La creativitat dels directors d'escena en l'òpera s'ha de forçar molt més. Tot està inventat. Si vols ser massa revolucionari, et rebutja el públic, i si no ho estàs, et rebutja la crítica. Per a mi l'òpera és cant; és cant i música, fonamentalment. És evident que quan estàs en un escenari has de fer teatre, però, per sobre de tot, hi ha el cant. Ara es va a veure més una òpera pel director d'escena que pels cantants. ·I creu que això passarà i es tomarà a valorar més el cantant? -No, en absolut. Anirem a pitjor. A pitjor per a mi, que tinc una formació tradicional. A primers dels anys setanta, Capobianco ja havia fet una Tosca traslladada a l'època de Mussolini, i ja va ser polèmica. Ja fa més de trenta anys que hi ha aquesta tendència. ·Potser el cantant no ha sabut in- tegrar-se a aquests canvis estètics. -Tot depèn del director d'escena. N'hi ha que són trencadors molt creatius i Originals que come~cen a treballar amb tu i t'arriben a convèncer. Si ai~ò et passa amb un paper nou, ~o Iu ha tant problema. Però quan ja I~as cantat moltes vegades, et resisterxes més a canviar. Quan ja conei~es ~I text, el que dius -a qui ho dius 1 qur t'ho diu-, i et diuen que t'obli- dis de tot, i això és molt dificil. Depèn de l'habilitat del director d'escena, com deia. tropolitan, encara que tampoc vull estar treballant amb aquesta intensitat gaires anys més. -L'any que ve cantarà per primera vegada al Metropolitan Opera House de Nova York. Sembla un retorn als orígens de la seva carrera després d'un llarg recorregut. -¿S'ha plantejat cantar més en concert, fer recitals? -L'altre dia se'm va ocórrer un símil amb el futbol: nosaltres els cantants som, en certa manera, com jugadors de futbol, que ens "fitxen" alguns "equips" o teatres. fo he tingut la sort d'estar en equips de primera divisió, i també he fet alguns partits de Champions League, el més top, encara que no sigui una primera figura, un Placido Domingo, per entendre'ns. Ara, de cop i volta, se'm presenta l'oportunitat de tornar a un equip de la Champions League com és el Metropolita n. Londres o Berlín. El Liceu estaria a la UEFA, una mica per sota, que és el meu terreny natural. Només he fet incursions esporàdiques en un nivell com el d'aquests grans teatres. El fet que el Metropolitan m'hagi contractat sense audició és una gran satisfacció, sempre és un èxit per a tot cantant, encara que ja passi dels cinquanta anys. fo ja fa molts anys que no faig audicions per a ningú. Espero que tingui més ocasions de cantar al Me- 234 -fo no he estat mai un cantant de recitals. Sóc un cantant de disfressa. fo necessito estar disfressat, moure'm d'un cantó a l'altre de l'escena. Escolto molt lieder i m'agrada molt, però no ha estat el meu camp. -De què depèn la longevitat d'un cantant? -Depèn de moltes coses. Si la veu resisteix el pas del temps, l'únic que la pot frenar són qüestions personals, que estiguis cansat de viatjar. Cantar òpera és una droga, sens dubte. Si no tens altres ''drogues", és la que et domina, però si tens altres aspectes de la vida que també t'omplen, no és tan dijicil retirar-te. A més, m'agradaria desenvolupar més la meva activitat pedagògica. No donant classes magistrals, sinó amb alumnes regulars, perquè les classes magistrals no serveixen de gaire, no tens temps de transmetre gaire res. L'ensenyament és una qüestió d'hores. Ara hi ha pocs professors de cant i els joves van bàstant perduts, malgrat les bones veus que surten. M'agradaria aportar el meu granet de sorra a omplir aquest buit que hi ha de bons professors. 35 215 ·~,·········· PRECRÍ T J CA La Novena de Mahler i la Tràgica de Schubert, per l'Orquestra del Festival de Budapest Palau 100. Orquestra Festival Budapest. Dir.: lvan Fischer. Schubert: Simfonia núm. 4, •Tràgica"'. Mahler: Simfonia núm. 9. Palau de la Música Catalana. 29 d'abril de 2004 (21 b). L ' Orquestra del Festival de Budapest dirigida per Ivan Fischer actuarà en la temporada de Palau 100 amb un programa integrat per les Simfonies ntlm. 4 de Schubert i Ja Simfonia IILÍtll. 9 de Gustav Mahler, la monumental obra estrenada per Bruno Walter l'any 1912, estretament vinculada al Cant de la terra, i que esdevé una veritable reflexió sobre la mort i un adéu a la terra, culminat pel sublim "Adagio" final. L'Orquestra del Festival de Budapest va ser fundada l'any 1983 per Zoltan Kocsis i pel mateix !van Fischer, i a partir de l'any 1992 va començar una projecció internacional que l'ha situada entre les formacions simfòniques de més renom internacionaL Els festivals de Salzburg o el Maggio Musicale de Florència, centres musicals com el Mu- sikvercin de Viena, la Tonhallc dc Zuric, el Carnegic llall, el Tentrc dels Camps Elisis de París. el Barbican Center de Londres ... han estat, entre d'altres. escenaris on l'orquestra ha estat invitada per mostrar el seu talent. Directors com Solti, lnbal, Dutot, Sanclerling, intèrprets com Kremer. Argerich, Lupu, Balisa, Schiff han actuat amb reguladtat amb la formació. Si bé el seu repertori resu lta summament exiens, les obres dc Béla Bartók i Franz Liszt ocupen un lloc preeminent en el seu repertori interpretatiu. Els enregistraments d'Eimandarí meravellós i del Concert per a orquestra de Bartók i la Simfonia Fa11st de Liszt han rebut nombrosos premis discogràfics en l'àmbit internacional. El cert és que bona part dc l'èxit de l'Orquestra el deu al treball dels seus dos fundadors. !van Fischer, nascut l'any 1951. ha esdevingut un dels di· rectors més aclamats de l'actualitat. H; dirigit orquestres com les fi lharmòniques dc Berlín, Munic, Nova York ols. rae!, i orquestres com les del Concen· gebouw, Paris o Cleveland. Des dl la temporada 2000-01 és el dircct" musical de l'Òpera de Lió, tot corr partint aquest treball amb el de questra del Festival de Budapest ara podt·em escoltar al Palau en que serà sens dubte un dels progr, mes més intensos de la present ter. porada Palau 100. 234 Barbara Bonney cantarà música de Berlioz i fragments d'opereta al Petit Palau Música de Cambra al Petit Palau. Barbara Bonney, soprano. Wolfram Rieger, piano. Les nits d'estiu de Berlioz i obres d' Strauss, Lehar, Zeller i Stolz. El Petit Palau. 27 d'abril de 2004 (21 h). L 36 276 a soprano americana Barbara Bonney, acompanyada pel pianista Wolfram Rieger, serà l'encarregada d'oferir el primer recital de lied al Petit Palau amb un programa en què les subtils Nits d'estiu de Berlioz tindran com a complement fragments d'operetes d'Strauss, Lehar, Séller i Stolz. Nascuda a Montclair (Estat de New )ersey, EUA), Barbara Bonncy va formar-se al Canadà i posteriorment a Salzburg. L'any l 979 va esdevenir membre de la Darmstadt Opera, on interpretà rols tan destacats com els de Gilda, Cherubino, Manen de Massenet, o Natalie del Príncep d'llomburg de Henze. La temporada l 983-84 debu- ta a la Main Opera de Frankfurt, a l'S· tate Opera d'Hamburg i a l'Òpera de Munic. Ja l'any 1984, reconeguda com una de les veus més destacades del moment, debuta al Covent Garden amb el rol dc Sophie. Un any després es produirà el seu debut a La Scala (cantant el rol de Pamina) i l'any 1988 va fer el seu debut al Metropolitan interpretant el rol de Najade d'Ariadne au[ Naxos. Considerada una de les sopranos líriques més rellevants del món, els seus rols d'òperes de Mozart i Strauss han rebut un reconeixement mundial. La seva interpretació de Sophie amb direcció de Solti i dc Carles Kleiber, les seves actuacions al costat de les filharmòniques de Viena -dirigida per Sciji Ozawa- o de Berlín -sota la batuta dc Claudio Abbado-, tenen com a complement concerts al costat de directo rs dc la catc· goria d'Ashkcnazy, Gardincr, l larnoncourt o )ansons. En la seva extensa discografia, hi destaca el camp liderístic, amb enregistraments dedicats a la música d'Strauss, Schubert, Mozart, Wolf, Mendelssohn, acompanyada al piano per GeoffreyP.o~~ sons; la participació en l'enregistramer de Ja integral de l'obra de PurceU dirgi da per Robert King, el Carmina 81.· rema amb André Prévin, les opercsdt Mozart Le nozze di Figa ro, Doll Gii!' •'allni i La flauta màgica amb diri!\ ció de Harnoncourt, en una llarguis~· ma llista que abasta un ventall ampl~ sim d'interpretacions. Ara la deliciosa veu de Barbaru Bon ncy es podrà escoltar al Petit Palauet~ un recital que promet tenir una caltgol'ia musical de primer ordre. ·~,···-··· PR E C R Í T I C A L'Orfeón Donostiarra clou la temporada de l'OBC amb el Requiem de Verdi Temporada OBC. Orfeón Donostiarra. Ana María Sanchez, soprano. Te Demurihvili, mezzosoprano. Alejandro Roy, tenor. K wangchul Youn, baix. Dir: Ernest Martínez lzquierdo. Missa de Requiem de Verdi. L'Auditori. I i 2 de maig de 2004 ( 19 hi 18 b, respectivament) . ..1?.~~-!:!::!.:. l dia 21 de gener de l 897 es va constituir formalment I 'Orfeón Donostiarra, una dc les agrupacions corals de més prestigi an-eu del món i que en tantes i tantes ocasions el públic català ha tingut l'oportunitat d'escoltar. Amb una història prou coneguda per tots els melòmans, les seves recreacions s'han pogut escoltar als escenaris més rellevants i constantment són reclamats per actuar en els certàmens de més prestigi. Ara I'Orfeón Donostian·a ha estat convidat per actuar en el que serà el darrer programa de la temporada de l'O BC amb una obra de les demandes tècniques del Requiem de Verdi, i que han interpretat, però, en desenes d'ocasions. Aquest any 2004 I 'Orfeón té una agenda de concerts amb actuacions de gran exigència tècnica. Poc abans d'actuar a l'Auditori hauran ofert el Re- E quiem de Fauré a Donòstia i la Missa de Gloria de Puccini i la cantata Aleksandr Nevski de Prokófiev a l'Auditoria NacionaL Després de la seva actuació els dies I i 2 de maig-recordem que el concert del diumenge se celebranl a les 18 hores-, oferiran el dia 16 el Requiem de Mozart a Màlaga, per tornar dos dies després a l'Auditori en un concert que serà dirigit per Leopold TIager. Pocs dies després actuaran a la província de Jaén amb la interpretació d'Un requiem alemany de Brahms. ja el mes de juny destaca la seva interpretació a Madrid de Carmina Burana d'Orff amb direcció de López Cobos i l'actuació pel mes de juliol a Bochum (Alemanya). on oferiran la Grand Messe des Morts de Berlioz, per després oferir a Baden-Baden i a Freiburg l'òpera La Danmation de Faust del mateix El talent del piano d'Afanassiev en la temporada Euroconcert Euroconoert. Valeri Afanassiev, piano. Beethoven: Sonata "La tempesta• i •pastora[•. Chopin: 5 Poloneses. Palau de la Música Catalana. 20 d' abril de 2004 (21 b). L ' any 1946 naixia a Moscú el pianista Valeri Afanassiev. Fonnat amb Emil Gilels i Yakov Zak, v_a mostrar unes aptituds extraordinàncs per al piano. La seva carrera va a nibar al punt cul minant I'any 1970 en proclamar-se guanyador del prestigiós Concurs Reina Elisabcth de Bèlgica. Aquest èxit li va permetre temps despres una gira de concerts en aquest pars, ~e~ q_ue va aprofitar per demanar asil PDltllc t esdevenir ciutadà belga. A par- tir d'aquell moment la carrera d'Afanassiev va tenir un ressò internacional immediat. Però aquest artista te, a més. uns interessos que fan doblement interessant compositor francès en la direcció escènica de La Fura dels Baus. Durant els mesos de setembre i octubre destacaran les seves interpretacions d'obres de Gustav Mahler; concretament el dia 4 de setembre la Simfonia núm. 8 a Donòstia dirigit per Gary Bertini i els dies 22, 23 i 24 d'octubre la Simfonia núm. 2 a l'Auditoria Nacional sota direcció de Rafael Frühbeck de Burgos. Després d'oferir un concert a Tolosa de Llenguadoc dedicat a la Simfonia núm. I 3 de Xostakóvitx els dies 18, 19 i 20 de novembre, oferiran a l'H aia i al Concertgebouw d'Amsterdam el Requiem de Verdi no''ament, obra amb la quaii'Orfeón Donostiarra clausurarà aquesta nova temporada de l' OBC, i que sens dubte suposarà un dels concerts més esperats de Iota la temporada. la seva trajectòria. )untament amb el seu talent pianístic, Afanassiev ha destacat com a escriptor i ha publicat nombroses novel·les, dues de les quals dedicades als Quadres per a una exposició de Mussorgski i a la Kreisleriana de Schumann; a més, sol escriure els comentaris que acompanyen els seus enregistraments. que fins ara han estat dedicats a Bach, Beethoven, Brahms, Schumann, Mussorgski i Chopin, entre d'altres autors. Com a músic de cambra, el seu talent ha estat notòriament reconegut i ha ofert nombroses actuacions a l costat d'artistes com Gidon Kremer o Misha Maiski. Una altra de les facetes en què està destacant Afanassiev és el camp de la direcció, en què pren com a model els noms de \Vilbelm Furtwangler, Willem Mcngelberg. Otto Klemperer, Bruno Walte r o el de Hans Knappertsbuscb. Ara Afanassiev ha establert la seva residència a Versalles i el seu pianisme poderós podrà escoltar-se al Palau en un recital de la temporada Euroconcert en el qual oferirà dues Sonates de Beethoven i Cinc Poloneses de Chopin. 234 37 217 ·l1···--····· PRECRÍTICA Els London Mozart Players s'apropen a la música d'Elgar, Mozart i Schonberg Els Diumenges al Palau. London Cbamber Players. Javier Perianes, piano. Dir.: Adrian Sunshine. Elgar: Serenata. Mozart: Concert per apiano feunehomme. Schonberg: La nit transfigurada. Palau de la Música Catalana. 18 d'abril de 2004 (18 h). l London Chamber Players ha esdevingut des de la seva fundació l'any 1979 una de les més destacades orquestres europees dedicades al gènere cambrístic. Integrada per solistes que en bona part provenen de diferents orquestres angleses, les seves recreacions d'obres del repertori clàssic -i molt especialment Mozart- han esdevingut una referència obtigada, malgrat que el seu ventall interpretatiu resulta amplíssim i comprèn pràcticament des del segle XVII fins a les nombroses estrenes que han ofert dedicades a compositors contemporanis. Un dels vessants principals d'aquesta orquestra ha estat la seva internacionalitat. Ha fet gires per tot el món. A més de les europees, cal destacar les realitzades per Amèrica del Sud, pel Golf Pèrsic, per Àsia -arn b actuacions a Tailàndia, Taiwan o Malàisia-, i ha actuatfins avui a vint-i-set països diferents. ~any 2001 va debutar a Sud-àfrica, on a més va impartir cursos als estudiants E de Soweto. Un any després el conjunt va ser invitat pel govern egipci a oferir concerts a la Biblioteca d'Alexandria i a l'Òpera del Caire, i l'any 2003 va oferir una nova gira asiàtica. Fins ara l'Orquestra ha fet sis gires per Espanya, a més de diverses actuacions esporàdiques. Ara amb el seu titular, Adrian Sun- shine, la London Chamber Players acompanyarà el pianista Javier Perianes -un dels valors més sòlids del pianisme espanyol- en el Concert per a piano feunehomme de Mozart, en un progrma que es completarà amb la bellíssima Serenata d'Eigar i la sem- pre sorprenent Nit transfigurada d' Arnold SchOnberg. La veu de la soprano Cecília Lavilla Berganza, al servei d'autors francesos i espanyols Es Diumenges al Palau. Cecilia Lavilla Berganza, soprano. Juan An· t~nio Alvarez Parejo, piano. Faure, Duparc, Poulenc, Hahn, FaDa, Toldrà, Obradors, Sor, Turina, Vives. Palau de la Música Catalana. 25 d'abril de 2004 (18 h). per LL.T. ........................................ L a soprano Cecilia Lavilla Bergan7..a, acompanyada pel pianista Juan ~tonio Alvarez Parejo, oferirà un recital al Palau en el qual la músi~ de compositors francesos com Faure o Hahn compartirà programa amb obres d'Obradors, Sor, Toldrà i Falla, entre altres autors. Nascuda a Madrid, va debutar l'any 1996 i s'ha especialitzat en el gènere del recital, un fet en el qual Félix Lavilla i Teresa Berganza han tingut una influència decisiva. Malgrat la seva especialització liederística, ha participat en diverses òperes -com La Traviata, Tannhiiuser, Cosi fan tutte o La flauta màgica- , i també en oratoris, tot interpretant entre altres obres vinculades al gènere, el Requiem de Mozart, Siabat Mater de Pergolesi o Requiem de Donizetti. Principalment ha desenvolupat la seva carrera a Espanya - amb concerts a Barcelona, Madrid, Oviedo, Valladolid, Las Palmas, Logronyo, Sevilla, Xe- rez ...-, a Portugal i a França, i fins ara ha mostrat una intensa tasca discogràfica, amb enregistraments dedicats a obres de Carbajo, Pergolesi o Kander, entre altres autors. En la present temporada té previstes les interpretacions de Puossete de Manon de Massenet a Xerez, Despina del Cos! fan tutte, un nou espectacle de Tonadilla escénica, un treball que compartirà amb nombrosos recitals, com el que ara oferirà al Palau. 39 219 .,.......... PR EC R ÍT I CA El Quartet Brodslcy actuarà al Petit Palau amb música de Beethoven, Bartók i Xostakóvitx Música de Cambra al Petit Palau. Brodsky Quartet. Beethoven: Quartet op. 135. Bartók: Quartet núm. 6. Xostakóvitx: Quartet núm. 15. El Petit Palau. 17 d'abril de 2004 (21 h). urant els mesos de novembre i desembre de l'any 2000 el Quartet Brodsky va oferir a l'Auditori de Barcelona la integral dels Quar/els de Xostakóvitx, un dels corpus cambrístics més extraordinaris dedicats a la literatura per a quartet de corda. Ara el quartet anglès toma a Barcelona per actuar a la sala petita del Palau. en un programa en el qual a més del Quarte/ núm. 15 del compositor rus es podran escoltar obres de Beethoven i Bartók. Fundat l'any 1972, el grup va prendre el nom del rus Adolf Brodsky, pedagog a la ciutat de Manchester. Va ser el primer quartet amb "residència" a Ja Universitat de Cambridge - posició que conserven durant quatre anys- i D 234 des d'aquell moment posseeixen una intensa relació amb el Trinity College de Londres. Amb concerts a més dc cinquanta països d'arreu del món, la seva especialitat, a més de Xostakóvitx, la música de Mozart, Haydn, Beethoven i Bartók, és la música contemporània. de la qual ha fet desenes d'estrenes d'autors. Han mantingut relació artística amb músics de la categoria de Paul McCartney, El vis CosteIlo, Maria Joao Pires. Gidon Kremer o Anne Sofie von Otter, i amb compositors com Lutoslawski o Da ve Brubec. En la commemoració dels seus pri- L'ONE, convidada en la temporada de l'O BC, amb la batuta d'Steinberg Temporaca OBC. Orquesta Nacional de España. Kuba Jakowicz, violí. Dir.: Pinchas Steinberg. Laló: Simfonia espanyola. Xostakóvitx: Simfonia núm. 5. L'Auditori. 23, 24 i 25 d' abril de 2004 (21 h, 19 hi 11 h, respectivament). om ja és habitual en la temporada de rose. un dels programes té com a protagonista I'ONE, que en aquesta ocasió visitarà l'Auditori a les ordres de la batuta del gran director Pinchas Steinberg, actual director titular i artístic de l'Orchestre de Ja Suïsse Romande de Ginebra. Nascut a Israel, Steinberg va fer estudis de violí, que va prosseguir als Estats Units i després estudià composició a Berlín. L'any 1974 va debutar com a director en un concert en què va dirigir l'Orquestra Simfònica de la RJAS a Berlín. A partir d'aquell moment i fi ns a l'actualitat ha estat convidat per dirigir un gran nombre d'orquestres d'arreu del món: Berlin Philbarmonic, Israel Philharmonic, London Symphony, Philbarmonía Orchestra, Gewandhaus Orchestra Leipzig, Orchestre National C 40 220 de France, Santa Cecília Orchestra de Roma, entre altres formacions. Convidat regularment a festivals, com ara els de Salzburg, Berlin, Praga, Orange o Viena, una de les grans especialitats mers vint-i-cinc anys de formació dd quartet, van oferir gires per Europa, Austràlia i Nova Zelanda, tot seguint un periple concertístic que els ha dut a actuar als escenaris més destacats del món. Amb una discografia amplíssima (Elgar, Sibelius, Schubert. Borodín. Txaikovski, Beethoven, Mozart, Haydn, Webem ... ) i que ha rebut eh més prestigiosos premis de la crítica ara els Brodsky actuaran per primer cop al Petit Palau, i podran palesar el talent que els ha acompanyat tot al llarg dels més de trenta anys de carre· ra artística. d'Steinbergrau en el camp operístic-és director invitat permanent de la Vien· na State Opera- i ha actuat als princi· pals coliseus operístics del món (Lon· dres, San Francisco, Roma, París, Mu· nie...), i té enregistraments de títolsde Wagner, Catalani i Strauss, entre d'al· tres autors. Entre els anys 1989 i 1996 va ser director de I 'Orquestra Simfònica de la Ràdio de Viena, i no u ser fins al de· sembre de 2001 quanH actuar per pn· mer cop en un concert simfònic als Estats Units, tot diri· gint I'Orques· tra de Cleve· la nd. Ara al cap· davant de l'O· NE oferir/i uo programo de· dicat a la Simfonia núm. 5 de Xostakóvitx i a la Rapsòdia espoli· yola de Lalo, obra que tindrà en el seu rol de violí solista, Kuba jako· wicz. PRECRÍTICA e Concert singular .P.:~.~:.!~Y.~~!:~~?.~!: ntr~ la not~ble v~ri~tat. quant a generes 1 a organtcs mstrumentals, la forma concertant és una dc Ics manifestacions emblemàtiques de la música dc joan Guinjoan. Així ho constaten els dos Concerts per a piano i orquestra, Ics dues versions del Co11cert per a tlio/oucel i orquestra, a més dels Concerts dedicats al violí, a la gu itarra, i al fagot. Ara; amb motiu d'un encàrrec de J'OBC, s'hi ha de sumar el dc clarinet. Certament, en la seva prolífica trajectòria, Guinjoan sempre s'ha manifestat com un compositor molt interessat a investigar en les possibilitats sòniques dels instruments. Per constatar-ho, només cal comprovar la remarcable quanti!at dc partitures que, tractant-los a solo, ha dedicat al piano. la percussió, el violí. la viola, el violoncel, el clarinet, la nauta, la guitarra, les ones Martenot, i al vibràfon, una sèrie que, en definitíva, constitueix una veritable antologia dels recursos virtuosístics que posseeix cadascun d'ells. Precisament, a més del piano, va ésser el clarinet per al que, a l'inici de la seva carrera compositiva, va escriure algunes de les seves partitures, ja sigui acompanyat del piano, com també de la percussió i la veu. Potser en aquest fet també té influència la seva profunda amistat amb un exccl·lcnt intèt'Pret i clarinetista com és Juli Panyella. D'alguna manera, l'estrena del Concert per a clarinet i orquestra ha de constituir un punt significatiu en la trajectòria de Guinjoan, que mai no ha abdicat de l'esperit de recerca per tro~r nous horitzons per al virtuosisme mstrumental. Ben cert, la música de ~uinjoan posseeix una qualitat espeCialment espectacular per al qui l'escolta i alhora constitueix un repte per a qui la interpreta. i en nm bdós casos hem de dir que en les seves pàgines també es troba l'atractiu d'un discurs formulat amb personalitat i veritable ofici, aspectes que si més no mantenen viva l'atenció. E ¡ectOI testra a de ~ de ~o,·a de· de tr \2 pri· r"müo-un ¡stats :diri· ques· !leve· cap· ~ l'O· tà un a de· 5 de :pali· en el rako· Temporada OBC. Orfeó Català (dir.: J. Vila). Ewo Podies, mezzossoprono. J. Enric Lluna, clarinet: ~ir.: E. M. b .quicrdo. Torke, Gum)oan, Prokófiev. L' Auditori. l6, 17 i 18 d'abril de 2004 (2 1 h, l9 h i I I h, respectivament). Obra cabdal de Messiaen a l'Auditori per F. T.-B. egurament, a causa d'un cert desconeixement i de Ja manca d'una necessària perspectiva estètica, la densa trajectòria creativa del segle passat encara ens ha d'oferir moltíssims aspectes d'interès i d'estudi com perquè permeti una definició de la veritable orientació de la música en els darrers cinquanta anys. És així com al costat de Bartók, Stravinsky, Schonberg, Webem i Berg, i sense oblidar els precedents Debussy, Ravel i, per què no, Mahler i Strauss, hem de considerar fonamental l'aportació de Messiaen (Avinyó, 1908-París, 1992) per justificar les nombroses temies i propostes per a la composició musical que van sorgir en la segona meitat de segle XX i que malgrat la seva càrrega innovadora, no van superar, de totes maneres, l'heterodòxia i la virulència destructiva que es va suscitar en el període de la crisi de la tonalitat (final del segle XIX i inici del segle XX). Ben cert. Messiaen va ésser un dels creadors més originals i personals de la centúria passada, però també va ésser un dels grans estudiosos i pensadors de la problemàtica creativa que es plantejava amb el descrèdit de la tonalitat. Ell va profunditzar en l'estructura de Ics escales modals i de les configuracions rítmiques com a reflex de la relació no solament enh·e natura i l'art dels sons, sinó també entre les creences religioses i l'home, ja que no hem d'oblidar que Messiaen va ésser un catòlic fervent. Fins a cert punt es pot parlar de misticisme o fins i tot de metafísica quan hom es refereix a les obres de Messaicn, però no hem de deixar de banda el seu profund humanisme i. per tant. cal posar en relleu Ja innegable càn·ega emocional de la seva música. no exempta d'un contingut sensual. És així com el so, la melodia o bé la polifonia i també -admetent el seu caràcter ..d'encanteri de les impossibilitats..- el càlcul matemàtic de la música i l'especulació del so són els factors que regei..xen el curs de l'obra; per al compositor el fet de crear mai no serà solament un joc de la inteJ.Iigència constructíva, sinó que, escriure música esdevé essencialment l'assumpció d'w1 compromís comunicatiu i el testimoni d'unes relacions d'amor envers Déu i envers la humanitat i el món. S Temporada OBC. Paul Crosley, piano. Dir.: E. M. lzquierdo. Des Canyons aux étoiles d' O. Messiaen. L'Auditori. 2 d'abril de 2004 (21 h). CURSOS INTERNACIONALS D'INTERPRETACIÓ I COMPOSICIÓ MUSICAL 23.7 al1.8 • ALVARO PIERRL, guitarra Université du Québec, MoNTREAL 26.7 alt.8 • jOAQUÍN ACHÚCARRO, piano Southern Methodist University, DALLAS 5.8 al14-8 • LLEONARD BALADA, composició Carnegie Mellon University, PmssuRGH 13.8 al 22.8 • VICENÇ PRATS, (/a11ta travessem ESMUC Conservatoire National Supérieur de Musique, PARIS ., HO ORG ...."JTZA ~70 J........ do-.,! 112\7 T...Ttl 00 )O 97> ]6 o6 os '"" 00:1' 91• ~ o6.S ....... 4~ I .. _To-";. ~- lnfoe¡o.,tnt\IUmuslcali co,. HI t;Ot-1•.\SORE..~ HO P.\TRO<l~F.N x ~Of v~OI..._. 1111 mo-.-.. _ i l l l l l _ .. _ FUNDACIO CAIXA CATALUNYA • 41 121 ••.••_ ... PRE C R Í T I C A Una obra de Haydn en el Taller d'Òpera del Lliure i el Liceu DESPRÉS DE LA DIGNA PRODUCCIÓ DE L'ocassione Ja illa- dro, Il mondo delia luna CONTINUA EL PROJECTE DE TALLER D'ÒPERA QUE ENDEGUEN CON- JUNTAMENT EL GRAN 'l'BATRE DEL LICEU I EL TEATRE LLIURE. per J.C.C. ..................................... s tracta d'una iniciativa d'un gran interès, perquè s'hi assoleixen diversos trumfos, com són esblanar la pedrera de cantants, i si cal la de directors musicals i escènics, i també poder mostrar títols menors en la història de la lírica que, com els dos que s'acaben d 'exposar, resten al marge de possibilitats de programació malgrat comptar amb al· licients notables. l/ mondo delia Luna és, amb Armida, la més coneguda -o potser seria millor dir la menys ignorada- del total de les vint-i-sis composicions líriques escrites pel pare de la simfonia. La des- E ¡¡;¡ !» ~ El el' ¡¡¡· 234 coberta del guarisme és una constatació colpidora, malgrat que força d'aquestes obres no es puguin considerar òperes en el sentit exacte de l'expressió. Estrenada el 1777 a Esterhaza, es tracta d'una obra que es mou en el terreny buffo en un marc argumental deutor molt directe de la Commedia deii'Arte, ja que l'argument és tret d'una obra de Cario Goldoni, Arlecchino imperatore delia !una, emprat per compositors com Galupi i Paisiello, entre d'altres. ls personatges, o més ben dit els arquetipus, són plenament recognoscibles en un joc de recurrències. d'altra banda sempre imaginatiu i alhora fustigador de vicis o de constants del comportament humà. Els Arlecchino, Pantaleone, Colombina i Brighella apareixen amb altres noms però amb fidelitats precises als seus trets característics. I el to divertit i farsesc i el final feliç inevitable en tota òpera còmica no deixa d'amagar, però, una reflex.ió no gens innò- E cua. L'obra té una riquesa melòdica CQI. siderable i ofereix moments de lluïllltll als intèrprets principals, especialmea al vell Buonafede -el nom ja apunta~ on van els trets-, amb una magníf~ea ària -uche mondo amabile". Cal esperar que hom escapci el con. siderable nombre de recitatius i que això ajudi no solament a reduir la con. siderable extensió de l'obra, sinó, so. bretot, a donar agiHtat i fluïdesa musi. cal i dramatúrgies a la producció. Una producció que ens permetrà gaudir d'un planter de veus noves i també dc la batuta del jove director barceloní jo. sep Caballé, que acaba d'aconseguir111 considerable èx.it en la seva presentació operística al Liceu dirigint el segoo repartiment de Cosi fan tutte. Il mondo delia luna de Franz Joseph Haydn. Repartiment en curs. Direcció musical: Josep Caball6. Coproducció: Gran Teatre del U. ce u-Teatre Lliure. Teatre Lliure. Del 3 aJ 9 de maig de 2004. r-------------------------------------------------------------------------------------------•••• catalunya música 1revista musical catalana CATALUNYA MUSICA I REVISTA MUSICAL CA:TALANA CI Sant Fa.nceac de Paula, 2 - 08003 Barcelona Butlleta de domiciliació bancària Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compteJIJibreta atenguin els rebuts que els presentarà el Consorci del Palau de la Música Catalana, pel plpment de la meva subscripció a "Catalunya Música/Revista Musical Catalana". oooo oDoo Do òòOooooooo Titular compte: _ _ _ __ _ _ _ __ _ _ _ _ _ __ ______________ _ _ _ _______ Agència; _ __ _ ___ Signatura: &~Caiu: Adreça agència._·- - - - - - - - -- - - - -- - - - - - - · - - -- - - - - - - Codi postal i població: - - - - - - - - - -- -- - - - - - -- - -- -- -(cal omplir les dades c:orrcctamcnl) Butlleta de subscripció Nom i cognoms del subscriptor: - - - - - - -- - - - - - - - - - - -- - - - Adreça: - - - - - · - - - - - - - - - - - - - - - - - -- - - Telèfon:··-- Codi postal i població:···- - - Professió: _ _ _ _ __ - - ----·-----·-- - - - - -- - ----·-- - - - - -- - - · ---· 42 222 I 1 Desitjo subscriure·m a p.ertir del número: - - - -- - - Amb la quota anual de 25,24 euros. Faré efectiu l'import mitjan~nt domiciliació bancària (o bé tal6 bancari adjunt, a favor de •Catalunya Músicllllo- : vista Musical Catalana,.). Per subscripcions a l'estranger, consulteu el preu. : La 5eftS dides suu ~ als filuts cleJ Grup Pllaa de la Músic~ (Orfeó C.Wi. Fuadadó Orfeó Català-PIIaa de la M{lslca I Coluotd cleJ Pllaa de la Mislca ~ : IUI), amb- al carrer de Sui FI'II>CO$C de Paulo, 2 , de llalcdou, CP 08003, pu Iu-ac t. ,ati6 ,._...¡.¡ea odftça poc -tdt COU els dftts d'I!Cdo, rodlllcodó. ... I cd·Jació i cposici6. -la I ~----------------------------------------------------------------------------------------------·· sm 1a capital mundial de ta dlversll<lt I el diàleg entre de tteS espais únics. de JO bec~rees on viu rAs les mél diverses form.es de i enmtmimenL ,.,_ IIMietiiN un espai de debat i reftexió de 1.500 J?ODtntl buscaran solucions als problemes del segle rAn• CIIIU!b tot Barcelona serà protagonista d'exposicions. altJe expressions arúst!ques. .... . • per Eduard V. Pats~ Música encreua a 11 Horitzontals 1. La primavera d'Stravinsky, no Jlai de Vivaldi. 2. Successió ascendent o descendent de notes en graus disjunts, interpre. 31---1--tades amb o sense arpa. Recurrent paraula del director en els assajos. 4 1 - - -1 - - 3. Cordòfons xicotets. 51---1---1--- 1 - - 4. L'exh·aterrestre, amb músicadt John WiUiams. Nom femeni invertiL 6 ~--+---~--~--Erik Satie va dedicar h·es preludis a aquest animal. 5. Màquina que serveix per carrega¡ rodets. Ho tenen en comú en Nica9 nor (Zabaleta) i en Nino (Rota). 6. Estranya giravoltada. Silenci. Ini· 10 ~--+---~--~---+---eis del neomozartianisme. 7. És tan hipòcrita i caragirat que ha perdut el peu. Reial Filhatmonia. 8. La major. Rodrigo, Ruera o Rameau. Afirmativament, a mig to de Do. A en Morricone li hem tret una N del nom. 9. Quan el pal de la simbomba està així, no sona l'instrument. Ni tu ni jo. Teatre Nacional. 1O. O vocal o de violí. Gracianne, compositora francesa contemporània. 11. En Tito, el de l'òpera de Mozart, ho era. La sardana, dansa catalana, a ballar-la a la plaça cada tarda amb la mà alçada. Verticals 1. Orquestra petita. Dos-cents romans. 2. Obra simfonicocoral de caràcter religiós. Sense núvols i a un to de Fa. 3. Consonànticament, un piano. Situació de les timbales a l'orquestra. 4. Compostes cap per amunt. Un castell de romans: mil a Música encreuada de març 2004 (núm. 233) la pinya, cinc-cents al folre i cent a les manilles. 5. Propi dels festivals d'estiu. Se'n diu de Ja peça musical que costa d'escoltar. Del plaer al cafè. 6. El gran trompetista precursor del jazz llatí. Nicolau, Nono o Nielsen. 7. Navegant del Pallars. Piano sense pa. Remenades, les consonants de la flauta. 8. Nat tan remenat. Desitgi amb delit. 9. Do major. Al mocador de l'Enric Granados. Mi major. El que li falta al violí per anar a Madrid. Senyora. 10. Revesteix les parets de l'estudi de gravació. 11. Res de res de res. La Pastoral, per exemple. 44 c--- 224 Solucions en el número següent I?.. 1\~ - ; . I t arpre. rrcnl 111' 1\¡¡ I - - . - 5 ._ 5 .. 4. ~ 5~ ~ ~ 5~ r..fL r; ~ 4~ ~ 4.~ <4r Opa! nderu 3 J . "4 oli' f . I ----- -t 1 f .. I 1 4t : \ ~ I I jos. ~ ~ ~ ~ > 1. :..;_,...- ~ ~ ¡o;,¡ a f;' ). ¡¡;¡· ~::: 234 !33) r1J¡ t .. 1 5 4.! 2 ..:.. 2 1 ~4 mf : ----.... . ~~¡ . -. - . 5 5 y.----~ <lr. I_ 2 2 4 2 4 i-· ¡. 1 ~ ~(/ 45 225 STEWART GORDON Técnicas maestras del piano. Barcelona; Robinbook, 2003. Col. "Ma non troppo", 204 pàg. E ~ = = ~ 3 ~' ¡¡,:¡· 234 46 226 ntre els anys 1973 i 1982, la revista "Ameri can Music Teacher" publicà una trentena d'articles de l'intèrpret i professor de piano Stewart Gordon, en els quals l'autor va voler transmetre les seves principals inquietuds pel que fa a l'ensenyament, l'execució i les diverses orientacions professionals i de lleure que ofereix l'instrument. L'èxit obtingut per aquests escrits estimulà Gordon a recopilar-los en forma de llibre, que ara presenta l'editorial Robinbook en la seva coJ.Iecció de música "Ma non troppo". L'obra, dividida en tres parts, representa una excellent font d'ajuda i estímul-a voltes, però, imbuïda d'un conceptualisme filosòfic a parer nostre excessiu-, per als pianistes que vulguin anar més enllil de l'ensenyament pràctic que els centres educatius ofereixen, i que obvia sovint aspectes que, malgrat semblar poc transcendents, són fonamentals per a la formació de qualsevol músic. La primera part del llibre acara temes com la importància de la docència del piano, Ja manera com l'estudiant ha d'enfrontar una interpretació, quines són les claus d'una bona lectura a vista o per què és important la improvisació. La segona part, de caire més pràctic, incideix en qüestions com l'organització de l'horari d'estudi, Ja memorització d'una partitura o un correcte ús dels pedals; i Ja tercera està dedicada a les principals característiques físiques i psicològiques que ha de reunir un pianista per a un rendiment interpretatiu òptim. En qualsevol cas, els textos aquí recollits demostren que les preocupacions d'Stewart Gordon no fan únicament referència a la tècnica pianística pròpiament dita, sinó tam- bé a tot un seguit d'aspectes que incideixen de manera més general, però també decisiva, en l'execució musical, i que són extrapolables a qualsevol altre instrument. Les reflexions de l'autor entorn de quins són els principals han· dicaps amb què es pot trobar qualsevol estudiant de piano seran, ben segur, rebudes amb interès per alumnes i pedagogs a la recerca d'auxili. Jordi Salazar Roy JOAN S. FERRER SERRA El camino de una voz. El hifa de Ariadna. Herder Editorial, SL. Barcelona, 2003. a veu és el mitjà més s~mple i directe. que terum per comumcar-nos i la música forma part d' aquest llenguatge per expressar d'una manera artística sensacions, idees, estats d'ànim. Sense entrar en profunditzacions, podem dir que la veu ha estat Ja impulsora principal de l'expressió sonora artística. Ben cert, tot això és cosa ben sabuda, però eaJ recordarbo per exposar aquesta mena de paradoxa que es produeix quan es parla de Ja veu des d'una perspectiva estrictament i purament musical, és a du~ com un instrument més per a l'art dels sons... Ja que es comprova que malgrat pertànyer al nostre cos i ésser el mitjà natural que tenim per expressar el nostre pensament, poca cosa sabem de la veu i de quina és la manera d'emetre-la correctament. Veritablement, un pianista escoltant el so que produeix en el piano, observant el moviment dels dits i de la mà pot perfeccionar la seva interpretació i el mateix podem dir d'un violinista. En canvi, el cantant, quan tracta de miUorar el seu cant, la manera d'expressar una cançó o sigui la interpretació, ho té molt més complicat. Primer de tot, la seva veu, la que ell escolta, és Ja que ressona dins d'ell i per tant no és la mateixa que sent el públic, tampoc no pot observar si les cordes vocals i la disposició de l'aparell fònic -pulmons, coll, cavitats bucal i craneal i oïda- és la correcta per no incórrer en Ja malversació d'unes facultats i ha de recórrer a complicats exercí- L eis per tenir la sensació que la seva actitud és la idònia pe1· al cant. Ni tampoc el possible mestre pot orientar l'alumne sobre aques ts aspectes que malgrat ésser purament tècnics, són vitals per assolir la interpretació musical correcta. Certament, cantar és la cosa més simple i fàcil que pot fer !"home per expressar els seus sentiments o bé simplement distreure's i esbargir-se. Tanmateix, dominar la veu i a través seu, el gest per donar vida a una melodia. exigeix un treball en profunditat de Ja nostra psicologia i de la nostra coordinació fisica i la nostra actitud. Unes bones facultats vocals naturals poden dur a la fama un cantant. Tanmateix en la immensa majoria dels casos unes qualitats vocals rebudes com a obsequi prodigiós de la naturalesa no són sempre suficients per assolir l'èxit constant: cal treballar la veu, tot - ·-_ SO& RE LA MUSICA "-•••· ......... JAUME RADIGALES Sobre la música. Reflexions a l'entorn de la música i l'audiovisual. Trípodos. J 5 J pàg. Barcelona, 2002. L a música, com la resta de disciplines artístiques, ha estat durant segles un important objecte de reflexió teòrica, molt especialment a partir del sorgiment de l'estètica -entesa com a branca de la filosofia-. i de plantejaments intel·lectuals més específics, com ara Ja musicologia. El darrer treball de Jaume Radigales, professor de Llenguatge Musical a la Facultat de Ciències de la Comunicació Blanquerna (Unversitat Ramon Llull), incideix precisament en el vessant més teòric del fet musical, i malgrat que el subtítol del llibre observant-la, escoltant-la flexivament i sabent el pretén. Aquest és un dels d'El camino de una l'OZ. lo de Ariadna; aquest escrit per Joan Ferrer. tant conscient i vnrA~•ft~• ment un artista i pcx:IIWJI! t!llll morat de l'art ta sobre un meravellós i dúctil veu, de la qual podem emana tot l'art musical. Jo diria que tant per professionals com per als s'inicien com a cantants i bé per als mestres d'orientar els futurs lírics, la virtut d'El una voz. El hilo de de Joan Fen·er és, ment, proporcionar amb sistematització clara, una rie de reflexions i bases tablement profundes i ciencíoses per del cant i suscitar I qui l'escolta. F. Tavema-Bech faci referència explicita relacions entre música i diovisual, l'obra ofereix realitat una visió molt genèrica i no sempre da en l'ús que de Ja en fan els mitjans de nicació. Estructurat en cinc blocs, el llibre comença definir la música a partir seus procediments en que Uenguatge artístic, passar després a aes'mnrna el concepte de música criptiva. L'autor fa tot un repàs de les idees que versos pensadors, des del gle XVlll fins a l'<>r•·"~"'"' han aportat sobre Ja entesa com a mitjà sió. La quarta part de tracta de la música al XX, amb consideració cia! del fenomen del pop la reproductibilitat del so (seguint les Walter Benjamin); i el es clou amb un apartat sagrat a la utilització de música en el mitjà togràfic. El lector trobarà en tes pàgines un material ressant, que convida plantejament, en del paper de la música nostra societat actual. ra, l'obra resulta idònia conèixer els principals rents de pensament al d'aquest art. Jordi Salazar Roy BARCELONA (BARCELONiS) -= Gabrieli Consort & Players. Solistes vocals. Dir.: Paul McCrees¡;-¡i; · ~ Liceu Macbeth de Verdi. Dir.: Bruno Campanella. 2l 21h Auditori OBC. Paul Crossley, Dia no. David. B. Thompson, trompa. Dir.: Ernt~t Martínez lzquierdo. es Canyons aux étoiles de Messiaen. (Concert ex traordinari). 2! 21 h Casal del Metge Primera mostra de joves intèrprets de guitarra clàssica. (XV Festival de Guitarra de Barcelona). 19 h Palau OSV. Orfeó Català (dir.: Josep Vila i Casañas. Patrocinat per Fuoda~ió Caixa Penedès). M. Lluïsa Muntada, soprano. Mireia Pintó, meno. soprano. Francesc Garrigosa, tenor. Baríton. Dir.: Edmon Colomer Sta. bat Mater, op. 58 de Dvorak. (Concerts Simfònics al Palau). ' 20 h Palau 2ABRIL 20,30 h 3ABRIL = e. .... sió segons sant Mateu de Bach. (Fundació "la Caixa"). tABRIL 20,30 h Casal del Metge Àlex Garrobé + Flavio Sala. (XVè Festival de Guitarra de Barcelona). S ABRIL 20,30 h Liceu Macbeth de Verdi. Dir.: Bruno Campanella. 7 ABRIL 21 h Auditori Orquestra Música Bohemica de Praga. Cor de Cambra de Praga. Anna Hlavenkova, sobrano. Edita Adlerova, mezzosoprano. Jaroslav Brezlna tenor. lvo Hrac ovec, baríton. Dir.: Jaroslav Krcek. El Messies de Hiio: del. (Concerts a Barcelona). Orquestra Música Bohemi ca de Praga. Cor de Cambra de Praga. Arw Hlavenkova, sobrano. Edita Adlerova, mezzosoprano.,aroslav Brezina, tenor. lvo Hrac ovec, baríton. Dir.: Jaroslav Krcek. E Messies de Hin del. (Concerts a Barcelona). 14ABRIL 20,30 h Liceu English National Ballet. La Sylphide. Double Concerto. lS ABRIL 20 h SGAE Marta Fiol, soprano. Rafael Esteve, contrabaix. Balanyà, A. Bofill, Cbar. les, Rossinyol, Berio, Nuix, Lewin-Richter, Rodriguez Picó, Cage, Fideu¡. raizer. (Avuimúsica). 20,30 h Liceu English National Ballet. La Sylphide. Double Concerto. 20,30 h Liceu English National Ballet. La Sylphide. Double Concerto. 21 h Auditori OBC. Orfeó Català (dir.: Josep Vila i Casañas. Patrocinat per Fundació Caixa Penedès). Ewa Podles, mezzosoprano. Joan Enric Lluna, clarineL Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. Torke, Guinjoan, Prokófiev. 17 h Liceu English National Ballet. La Sylphide. Double Concerto. 19h Palau Ballets de Catalunya. Esbart Sabadell Dansaire. Esbart Català de Dan· saires. Espectacle de dansa catalana. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 21 h Petit Palau Brodsky Quartet. Beethoven, Bartók, Xostakóvitx. (Música de Cambra al Petit Palau). 6 21 ,30 h Liceu National Ballet. La Sylphide. Double Concerto. 1: 22 h Luz de Gas Maquina! (XV Festival de Guitarra de Barcelona). t 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu English National Ballet. La Sylphide. Double Concerto. 18 h Palau London Chamber Players. Javier Perianes, piano. Dir.: Adrian Sunshine. Elgar, Mozart, Schonberg. (Els Diumenges al Palau). 18,30 h At. Barcelonès Ricard Renart, violí. Piano. Debussy, Turina, Beethoven. (Associacio Massià Carbonell). 20 h Casal del Metge Duo Kalina Macuta-Daniel Blanch (violí i piano). Corelli, Beethoven. Brahms, Bacewicz. 19 h Palau OSV. Rosa Mateu, sorano. Albert Montserrat, tenor. Dir.: Albert Ar· gudo. Strauss, Lehar, rgaments d'opereta. (Concert de Tarda al Palau). 20,30 h Liceu English National Ballet. La Sylphide. Double Concerto. 20,30 h Liceu English National Ballet. L4 Sylphide. Double Concerto. 2: 20,30 h SGAE Alumnes de Grau Superior de I'ESMUC. Amargós, Lalanza (estrena P.remi Mo~ou), Guinjoan, Brotons, Nacho de Paz (estrena Premi Guln· joan). ( ous Repertoris-Mí1sica XXI). 21 21 h Palau Valeri Afanassiev, piano. Beethoven, Chopin. (Euroconcert). 2l 21 h Palau Paul Lewis, no. Chopin, Busoni, Scriabin, Beethoven. (lbercalllert. Temporada e Cambra). 5I 16ABRIL .... = :s ...... S" 17 ABRIL ¡¡ s- ...~ 18ABIUL 19ABRIL 20ABRIL 48 228 2! Auditori &i" ¡.¡· 21 21 h Sil' 5I ...., = 2: S ABRIL ~ 234 2A 21ABRIL 1 3 4 s 1• ta t: 11 21 2: 23ABRIL 21 h Auditori Orquesta Nacional de España. u ABRIL 19 h Auditori Orquesta Nacional de España. (Segona audició). 25A.BRIL 11 h Auditori Orquesta Nacional de España. (Tercera audició). 18 h Palau Cecilia L31villa Berganza, soprano. Juan Antonio .Alvarez Parejo, piano. Faure, Duparc, Poulenc, Hahn, Sor, Falla, Toldrà, Vives, Tunna, Obradors. 26ABRIL 19 h Palau Co~ ~e C:ambra del Palau ~e la Música Ca~alana (patrocinat per F undaeto Ca.,ca Catalun¿a). Sohstes vocals. JordJ Armengol, piano. Dir.: Jordi Casas. Rossini. ( oncert de Tarda al Palau). 27ABRIL 20,30 h SGAE Alumnes de Grau Superior de l'Escola de Música de Barcelona. Garrí· ga, P~ssolas, Boliart, Annunciata (estrena Premi Mompou), Grèbol, Cercos, Brotons. (Nous Repertoris-Música XXI). 21 h Petit Palau Barbara Bonney, soprano. Wolfram Rieger, piano. Berüoz. (Música de Cambra al Petit Palau). 28ABRIL 21 h Palau Trio Guameri de Praga. Dvorak, Schubert. (lbercamera. Temporada de Cambra). 29ABRIL 20 h SGAE Quintet de vent de I'OBC. Bertran, Sebastià, Bacchus, Boliart, Henze, Ewazen. (Avuimúsica). 21 h Palau Budapest Festival Orchestra. Dir. titular: lvan Fischer. Schubert, Mahler. (Palau 100). tMAIG 20 h Palau Orquestra de Guitarres de Barcelona. (XV Festival de Guitarra de Barcelona). 3MAIG 19 h Palau Orquestra Julià CarboneU de les Terres de Lleida. Dir.: Alfons Reverté. Granados, Kodaly, Dvorak, Copland, Saint-Saens. (Concert de Tarda al Palau). pte!~ ·rt tt llival ~ :Zillll, Han. ~ ~ s- = .... a ~ ..., =' 21 h Auditori Orquestra Filharmònica Arturo Toscanini. Dir.: Lorin Maazel. Mendelssohn, Mahler. (Ibercamera). 21 h Palau Tokyo String Quartet. Takemitsu, Janacek, Beethoven. (Temporada de Cambra d'Ibercamera). 21,30 h Auditori Paco de Lucía Sexteto. (XV Festival de Guitarra de Barcelona). s- 20 h Palau Jordi Vergés, orgue. Liszt, Ritort, Widor. (Cicle d'Orgue al Palau). ¡¡;¡· Dan· 21 h MACBA r· Conjunt instrumental. Dir.: Domènec Gonzélez de la Rubia. Compositors colombians, Boliart, Diago, Ferrer, Gonzélez de la Rubia. (Avuimúsica). 21 ,30 h Bikini Leslie West + Del Bromham. (XV Festival de Guitarra de Barcelona). 6MAIG 21 h Palau Sona tori de la Gioiosa Marca. Merula, Frescobaldi, Marini, Farina, Vitali, Uccelini. (Euroconcert). 11MAIG 21 h Palau New Japan Philharmonic. Dir.: David Giménez. Strauss, Mahler. (Palau 100). 12MAIG 20 h Catedral Hans-Jürgen Studer, or~e. Bach, Graf, Buck, Guilmant. (L'Orgue de la Catedral de Barcelona. uroconcert). 14MAIG 21 h Petit Palau John Williams Recital. (XVè Festival de Guitarra de Barcelona). 17MAIG 19 h Palau The Dubliners. Música popular irlandesa. (Concert de Tarda al Palau). lS MAIG 20 h Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). JoseC M. Mas i Bonet, orgue. Dir.: Jordi Casas Bayer. Dvoriík, Brahms. (Cic e d'Orgue al Palau). 20MAIG 20 h SGAE Montse Massaguer, piano. Alabert, Ros, Cases, Roger, Padrós, Takemitsu, CoweU, Utswolskaia. (Avuimúsica). 21 h Palau Orchestre de Ja Suisse Romande. Nikolaj Znaider, violí. Dir. titular: Pinchas Steinberg. Txaikovski. (Palau 100). 22MAIG 19 h Palau OSV. Dir.: Edmon Colomer. Stravinsky, Haydn, Poulenc, Mozart. (Concerts Simfònics al Palau). 13MAJG 18 h Palma Or~uestra Filhannònica dc Budnpcst. Tamas Var~a, violoncel. Dir.: Rico accani. Sméta¡ta, Dvorak, Txnikovski. (Els Dtumenges al Palau). Z4MAIG 21 h Palau BBC SymJcihony Orchestra. Chrisdan Lindberg, trombó. Dir. titular: Leonard Sia ·n. Barber, Thrnage, Takcmitsu, Xostakóvitx. (Palau 100). 2SMAJc 21 h Palau Orquestra de Cambra del Gran Teatre del Liceu. Kai Gleusteen, concertinodirector. Catherinc Ordronneau, piano. Mcndelssohn. (Euroconcert). 21 ,30 h Bikini Omar Faruk Tcckbileck. (XV Festival dc Guitarra de Barcelona). 4MAIG SMAIG mbrt nshi- iació mn. tAr- llau). 1Preiuin· nera. ~- 234 ~· a e; ¡;;¡ s¡¡¡;" -... 49 229 •·•§••••• 26MAIG 21 h Petit Palau Isabel Rey & lchirio Suzuki. (XV Fes tival de Guitarra de Barcelona~ 27MAIG 21 ,30 h Bikini Pat Travers. (XV Festival de Guitarra de Barcelona). LA BISBAL DEL PENEDÍ!S (BAIX PENEDÍ!S) 2SAB.RIL 18,30 h Església Orfeó Vilanoví. Teresa Reverté, orgue. 30MAIG 18,30 h Auditori SaJbà Quartet de corda Arion BCN. CAPELLADES (ANOIA) tO ABRIL 21h Paper de Música Concert dc professors del XII Curs Internacional de Música de de Capellades. 11ABRIL 10 h Paper de Música Concert d'alumnes del XII Curs Internacional de Música dc Cambn¡ Capellades. &MAIG 21 h Paper de Música Katia Novell, violí. Luis Parés, pinno. Beethoven, Stravinsky, Fallo, Saint-Saiins/Ysoye. 23MAIG IOh Paper de Música Fino! del XV Concurs Poper de Música de Capellades. Teatre El Jardí Manon de Massenct. Dir.: Guy Condette. (Òpera a Catalunya). FIGUERES (ALT EMPORDÀ) 23MAIG 18 h GRANOLLERS (VALLÍ!S OBIENTAL) 16MAIG 19h Teatre Auditori Manon dc Massenet. Oir.: Guy Condette. (Òpera a Catalunya). LLEIDA (SEGJUÀ,) 4MAIG 21 h Teatre Principal Manon de Masseoet. Dir.: Guy Condette. (Òpera a Catalunya). 11MAIG 21 h Teatre Fortuny Manon de Massenet. Dir.: Guy Condette. (Òpera a Catalunya). SABADELL (VALLÍ!S OCCIDENTAL) 28ABRIL 21 h La Faràndula Manon de Massenet. Dir.: Guy Condette. (Òpera a Catalunya). 29ABRIL 21 h La Faràndula Manon de Massenet. Oir.: Guy Condette. Funció dels alumnes de l'Es- cola d'Òpera de Sabadell. (Òpera a Catalunya). 30AB.RIL 21 b La Faràndula Manon de Massenet. Dir.: Guy Condette. (Òpera a Catalunya). 2MAIG 18 h La Faràndula Manon de Massenet. Dir.: Guy Condette. (Òpera a Catalunya). SANT CUGAT DEL VALLÍ!S (VALLÍ!S OCCIDENTAL) &MAIG 21 h Centre Cultural Manon de Massenet. Dir.: Guy Condette. (Òpera a Catalunya). TEllRASSA (VALLÍ!S OCCIDENTAL) 2SABRIL 18 h Centre Cultural Ballet del Teatre Nacional de Brno. La fille mal gardée. (Fundació Ca~ xa Terrassa). 29ABRIL 21 h Centre Cultural Ramon Coll, piano. Chopin, Brahms, Rakhmàninov. Liszt. (Fundació Coixa Terrossn). 13MAIG 21 h Centre Cultural Manon de Massenet. Dir.: Guy Condette. Funció de l'Escola d'Òpera« Sabadell. (Opera a Catalunya). VILADECANS (BAIX LLOBREGAT) 50 230 6MAIG 21 h Atrium Manon de Massenet. Oir.: Guy Condette. (Opera a Catalunya). e l'Es- íí óCat El Centre de Negocis de Hewlett-Packard a Sant Cugat del Vallès amb la cultura invent ,dació - --- --- HP, membre d' honor de la Fundació Orfeó Català- Palau de la Música Catalana