Revista Musical Catalana. Núm. 239 Setembre 2004
Editorial: Notes molt baixes en música a Selectivitat / PANORAMA L'oratori musicaL ¿Un gènere oblidat a Catalunya? Xavier Daufí / Última temporada de La Scala al Teatro Arcimboldi. Francesca Comotti / Temporada Ibercamera. RRMC / Temporada Euroconcert. RRMC / El llegat musical d'Antoni Lliteres. Anna Cazurra / Tangents: Música en estat crític. Jordi Maluquer / Cor Vivaldi, quinze anys com a pedrera d 'àngels. Núria Peláez / Jordi Masó, pianista compromès amb la creació musical contemporània. Jordi Salazar / Crítiques. Jaume Comellas, Lluís Trullén, Francesc Taverna-Bech, Jordi Maluquer, Jordi Salazar, Ester Vendrell i Rut Martínez / Josep Poch, 90 anys. Jordi Salazar / En la mort de Nicolai Ghiaurov, un dels més grans. Pau Nadal / TEMA L'afinació de pianos. L'ofici d'afinador / L'ofiici discret d'afinador de pianos. Carles Sigüenza / Una pràctica professional atractiva. Núria Peláez / MUSICALIA Calixto Bieito. Provocador de l'èxit. Mònica Pagès / Zubin Mehta dirigeix Mahler, Albert Guinovart als Simfònics al Palau, Festival Mozart de l'OBC. Lluís Trullén / La versió original de Borís Godunov al Liceu. Jaume Comellas / Música encreuada. Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / DISCOS / CONCERTS
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Calixto Bíeíto es confessa ... : . I FUNDACIO ~ ~ AGRUPACIO MUTUA 3a ÈPOCA ANY XXI SETEMBRE 2004 Consell Editorial: Fèlix Millet l t!Presldent), Montserrat Albet, josep M. Jasep M. Busquets, Josep Cardús, Jordi Casas, Gabriel Ferrer, Joaquim Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan ~!atabosch, Jordi MontuiJ, Ramon Muntaner, Ramon Pla i Jordi Rueda. Consell de Direcció: Pere Artís (editor), Jaume Comellas (direcció f6iodística) i Lluís Millet (direcció musical) --------------------------------------------------------------------------------------------------- EDITORJAL • PANORAMA Maqueta de In no-<~a Scaln de Milà o • Disseny: Ferran Sendra Secretaria de Redacció: Teresa Martínez Publicitat: Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, lr 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona Preimpressió: Ormograf, S.A. Impressió: Agpograf, S.A. Distribució: Distribama, S.A. Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 Col·laboren en aquest número: ANNA CAZURRA, CESC, JAUME COMELLAS, FRANCESCA COMOTTI, DAUFÍ, JORDI MALUQUER, RUT PAU NADAL, MÒNICA PAGÈS I .....""''-"'"'"'· EDUARD V. PATSI, NúRIA JORDI SALAZAR, CARLES •-·~u..,. ALBERT SUÑÉ, FRANCESC •F11~··1St:ICH. LLUÍS TRULLÉN I ESTER VENDRELL. A W L'oratori musicaL ¿Un gènere oblidat a Catalunya? per Xavier Daufí Última temporada de La Scala al Teatro Arcimboldl per Francesca Comotti Temporada Ibercamera per RRMC Temporada Euroconcert per RRMC El llegat musical d' Antoni Lliteres per Anna Cazurra Tangents: Música en estat crític per jordi Maluquer Cor Vivaldl, quinze anys com a pedrera d'àngels per NIÍria Pelñez Jordi Masó, pianista compromès amb la creaòó musical contemporània per Jordi Salazar Crítiques per Jaume Comellas, Francesc Taverna-Bech, Jordi Maluquer, Lluís Tm llén, Jordi Salozar, Ester Vendrell, Rut Martínez Josey Poch, 90 anys par jordi Salazar Jordi Masó En la mort de Nicolai Ghiaurov, un dels més grans per Pau Nadal • .................... ·-·.........-----------__.,____.._._ ....................----------................................... --...... --..........-...................................................... --..----................. --.. ------- TEMA A W A W per Carles Sigiienza ~ Una pràctica professional atractiva W L' afinació de pianos. L'ofici d'afinador L' ofici discret d'afinador de pianos per Nríria Peftíez ···--------------·------------ --------------------························································•.-.o-·•· ·-.. . MUSICALIA A W • I 111ali1Ja mísiralrcrisla masiralralalua Sant Francesc de Paula, 2 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 72 1O www.polaumusk.t.org A/e: ~.-isto~@pol~umusku.org Música Cat>.liM.~, t~lèfon d'atcnd6 al dil•nt: 28 !12 (de dilluns,, di,;.'<ilbtc, ck· 9,30 h a 21 h) llikles publícaw o1 "C.lltlluny<l Mu~icti /Revi8tol expr~,;.own nomc~ l'l1pinló dels "Catal¡myo~ Mú~ica/Rcvist.l Musical · no n1antiJ1dr~ corret;pond~ncia amb cb autors d'originals no enco~rrc¡;.IU. i en,~uts Cdr espontàniament a ta Redacció. les repr!:lducdons autorit1.adet1, VECAP, Bar<:èlona 2()().1 o o o o o o Notes molt baixes en música a Selectivitat Calixto Bieifo "' A W A ·------~-----~--- - -- - - - - -- -- --- -- Calixto Bieito. Provocador de l'èxit per Mònicn Pagès i Santacana Zubin Mehta dirigeix Mahler, Albert Guinovart als Simfònics aJ Palau, Festival Mozart de l'OBC per Lluís Tmlfén La versió original de Boris Godrmov al Liceu per J. Comellas Música encreuada W per Eduard V. Patsi O perCcsc .............................................................................................................................................................................................................................................. SCHERZANDO DISCOS CONCERTS •• 3 423 IX TEMPORADA 2004 -2005 ORQUESTRA SIMFÒNICA DEL VALLÈS director artlstic: EDMON COLOMER CONCERT NÚM. 7 CONCERT NÚM. 1 Dissabte, 9 d'octubre de 2004 Dissabte, 5 de febrer de 2005 Laura Simó cantant I Albert Guinovart piano (•artista en residencia•) Edmon Colomer director Paul Cortesse viola I Xavier Phillips violoncel Edmon Colomer director Arran¡aments d'obres de PORTER, GERSHWIN i RODGERS Musicals d'A. GUINOVART G. Ph. TELEMANN: •El Quixot. R. STRAUSS: •El Quixot• qu Ie~ Qlproducc/6 amb l'Orquestra del Qlnservatoti del Liceu CONCERT NÚM. 2 Dissabte, 13 de novembre de 2004 CONCERT NÚM. 8 Diana Baibusa piano I Uwe Mund director Dissabte. 19 de març de 2005 tr! Carmen Yepes piano (lr prem1 Concurs Internacional de PJano •Ricard Vli'les• 2001) Víctor Pablo Pérez director R. WAGNER: ldil·li de Siegfned F. LISZT: Concert per a piano i orquestra núm. I en Mi bemoll map R SCHUMAN Simfonia núm. 3, en M1 major, op. 97 ·Renana• P I. TXAIKOVSKI: Concert per a piano i orquestra en Si bemoll mem P. I. TXAIKOVSKI: Simfonia núm. 2, •petita Rússia• CONCERT NÚM. 3 en im I Dissabte. 27 de novembre de 2004 Sophie Fournier soprano I Edmon Colomer director CONCERT NÚM. 9 F. J. HAYDN S1mfoma núm. 45, •dels adéus• E. SATIE Entreacte I F. POULENC: La voix humane Teddy Papavrami violi / Edmon Colomer director CONCERT NÚM. 4 G. F. MAUPIERO: Ricercari N. PAGANINI: Concert per a violi 1orquestra núm. 2 en Si menor G. F. MALIPIERO: Ritrovari F. MENDELSSOHN: S1mfonia núm. 4, •Italiana• Dissabte. 2 d'abril de 2005 Dissabte, 11 de desembre de 2004 Orquesta Sinfónica de Castilla y León Ara Malikian violi I Alejandro Posada director CONCERT NÚM. 10 Dissabte, 7 de maig de 2005 X. MONTSALVATGE: Sortilegis M. BRUCH: Concert per a violí i orquestra núm. 1 M. MUSSORGSKI: Quadres d'una exposiCIÓ Laura Ruiz clarinet (premi El Primer Palau 2003) Maigrhéad McCrann concertino directora W. A. MOZART: Concert per a clarinet en La major W. A. MOZART: Simfonia núm. 40 en Sol menor CONCERT NÚM. 5 Dissabte, 18 de desembre de 2004 Salvador Brotons director CONCERT NÚM. 11 W. WALTON: Marxa de la Coronació J. OFFENBACH: lntermezzo i Barcarola A. KHATXATURIAN: Quatre Danses de Gayané J. STRAUSS: Valsos i polques Albert Guínovart piano (•artista en residència•) Edmon Colomer director CONCERT NÚM. 6 Obertura segona part a la carta: ei públic tria A. GUINOVART: Concert per a piano i orquestra núm.l Dissabte, 28 de maig de 2005 Dissabte, 15 de gener de 2005 CONCERT NÚM. 12 Christoph Rahn contrabaix Albert Guinovart piano l•artJsta en residència•) Enrique Tellerfa bandoneón I Edmon Colomer director Dtssabte, 18 de juny de 2005 Cor de Cambra del Palau de la Música (patrocmat per Fundaci(J CaiX8 Catalunya} B. CASABLANCAS: Tres eprgrames P. VALLS: Concert per a contrabaix i orquestra A. GUINOVART: lnfamia tangos de Barcelona A. GINASTERA: Suite del ballet Estancia af1 Soprano per determinar I Tenor per determinar lñaki Fresan baix I Edmon Colomer director arr F. J. HAYDN: La CreaCIÓ vel ' Localitats: a partir de 6 € Venda de localitats: A partir del 17 de juliol Informació i venda: Palau de la Música Catalana Tel.: 93 295 72 00 • 0 vi~ ac Organitza Patrocina 'UN OACI O tar O llFlO CATA I.A PALAU DE LA MUSICA COi SliTIÍÒnica dd Vull/>s Fundació BancSabadell 05 rer me uan escrivim aquest editorial s'acaben de fer públiques les notes dels exàmens de Selectivitat, prova a la qual s'ha hagut de sotmetre un any més una nova onada de joves del país, com a pas previ per entrar en la fase de maduresa definitiva de fotmació. Una dada que ens afecta del balanç de qualificacions és, per raons òbvies, la de les notes d'Història de la música. Dada que, com és ben sabut, se situa entre les més baixes, si no Ja més baixa. El fet és preocupant, però en tot cas no es pot dir que sigui sorprenent. Sobretot si ens referim a] terreny de la música culta, que és en el qual les mancances de culturització apareixen més acusades. El problema és d'una gravetat marejadora i d'una causalitat complexíssima i, per tant, el tractament no pot reduir-se a un argumentari tòpic i simple. Les arrels pouen en un totum en què intervenen una gran quantitat de components, entre els quals -i en un lloc no poc important- els derivats d'interessos econòmics o financers d'ampli abast. Posats a fer una aproximació elementalment compendiadora, observem que els temps no bufen a favor de la refiexió, de la sensibilitat ni la propensió a l'esforç intel-lectual. Estem immergits en uns corrents de culte a la banalitat -o el que és el mateix, a allò ''que es ven"-, que ens porta a veure bandejats els valors més genuïnament culturitza~ dors. Corrents, a més, afavorits per interessos polítics d'aiTel ideològica de base, mal entesa, progressista. El dèficit de culturització en els valors més autènticament culturals -valgui el pleonasme- és afavorit d'una manera gairebé graponera per un entorn unidireccional i pretensiós, que amb una autoritat intel-lectualment no demostrada imposa la llei no pas de la raó sinó, a vegades, la de la mateixa estu ltícia o ignorància interessada. Veure, a tall d'exemple, l'abandonament en què es té la música culta en els mitjans audiovjsuals generalistes -els de més influència-, respecte del favoritisme generós que s'atorga a qualsevol manifestació de música popular, especialment les d'arrel cultural aliena i, per tant, intrínsecament colonitzadora, esdevé imatge significativa de tot un món que, per descomptat, no s'esgota aquí. Si els vents no canvien de direcció, el futur de la música culta, malgrat detetminades aparences, apunta a un convertir-se en una mena de reserva índia, o de parc natural més o menys protegit, però a la fi atípic en l'en tom general. Notes molt en baixes • muszca a Selectivitat 239 5 425 L'oratori musical. ¿Un gènere oblidat a Catalunya? EL 17 DE JUNY DE 2003 VA TENIR LLOC A L'ESGLÉSIA DEL REIAL MONESTIR DE SANT CUGAT DEL VALLÈS LA (RE)ESTRENA DE L'ORATORI La Conversión de Agustina, COMPOST L'ANY 1804 PEL MESTRE DE CAPELLA DE LA CATEDRAL DE BARCELONA FRANCESC QUERALT. LA INTERPRETACIÓ VA SER A :: cÀRREC DE MARTA MuÑoz (soPRANO), MoNTSERRAT BERTRAL (coNTRALT), MIGUEL MEDIANO (TENOR), PAu BoRDAS (BAIX), LA CORAL CÀRMINA (DIRIGIDA PER FERNANDO MARINA) I UNA REDUCCIÓ DE L'ORQUESTRA SIMFÒNICA DE SANT CUGAT, TOTS SOTA LA DIRECCIÓ DE JosEP FBRRÉ. L'ACTE VA ESTAR ORGANITZAT PER L'AULA D'EXTENSIÓ UNIVERSITÀRIA PER A LA GENT GRAN DE SANT CUGAT. AQUEST ESDEVENIMENT POT PORTAR A PREGUNTAR-SE QUÈ ÉS UN ORATORI MUSICAL I, MÉS ESPECIALMENT, FINS A QUIN PUNT ~ VA SER PRESENT AQUEST GÈNERE A CATALUNYA. = = !;;' ~239 6 426 ' L _p~~--~~-~.!?.-~~t oratori és un gènere vocal basat en un text de caire dramàtic i de temàtica religiosa que solia interpretarse a les esglésies o en dependències alins. Tot i que el text ho petmetria, per les característiques dels llocs on es cantaven, normalment no es representava. L'oratori musical va originar-se a l'entorn de la congregació dels oratorians, una societat clerical fundada a Roma l'any 1575 per Felip Neri. Una de les activitats més remarcables d'aquesta congregació era l'organització d'exercicis espirituals o, el que és el mateix, reunions de fidels en què, al voltant de Felip Neri o altres sacerdots, es reflexionava sobre temes religiosos. La sala on es duien a terme aquestes trobades rebia el nom d'oratori, és a dir, lloc destinat a l'oració. En aquests actes, la música hi tenia al principi un paper discret: es cantaven, intercalades entre els sermons i les lectures, unes cançons, més o menys simples, anomenades laude. Amb el pas del temps aquestes van anar adquirint cada cop més importància, fin s al punt que cap al final del segle XVI l'estructtJra d'aquests exercicis era la següent: lauda-sermólauda. Una gran quantitat de les laude del cinc-cents tenien un text en forma de diàleg en què habitualment intervenien dos personatges: l'ànima i el cos (aquesta forma és precisament la que va utilitzar Emilio de'Cavalieri en la seva Sacra Rappresentazione di Anima e di Corpo), l'àngel i l'ànima, l'arcàngel sant Gabriel i Maria, el guia i el pelegrí, etc. Malgrat que no és una qüestió del tot aclarida, es pot afirmar que, almenys en part, aquestes laude amb texts dramàtics van donar pas al final del segle XVI a una nova forma musical anomenada oratori (denominació, d'altra banda, que adopta el nom del Uoc on es va originar). En efecte, cap a mitjan segle XVII aquest nou gènere ja s'havia establert d'una manera clara a Roma. Fins i tot es comença a trobar aquest tipus de composicions a altres ciutats de la península italiana i a altres països europeus. Durant els primers anys del siscents comencen a distingir-se dues branqtJes diferents: l'oratorio volgare i J'oratorio Jatino (el primer basat en un text en una llengua vernacla i el segon L'ORATORI VA TENIR UNA PRESÈNCIA DESTACADA A CATALUNYA TOT AL LLARG DEL SET-CENTS. en llatí). Quedi clar que no es tracta de dues f01111es musicals distintes, és simplement una mateixa fo1ma basada en texts en llengües diferents. Musicalment i es tructural no es podran enumerar diferències significatives entre totes dues branques. Sí que hi haurà alguna diferència des del punt de vista !iterari: el text de l'oratorio Iatino és en prosa, mentre que el de l'oratorio volgare és en vers. T del ol olsegle lla.-¡¡ de Jo , . _ meúol xvu i durant el >.'\111 l'oratori ja es troba del tot arrelat a diversos països europeus, especialment a Itàlia, Alemanya, Anglaterra i França. Però, quina és la situació a Catalunya? El públic i els compositors catalans, van sentir-se atrets per aquesta nova forma rnusicm? Va contribuir el nostre país al desen· volupament de l'oratori? Consideram els estudis existents sobre la matèria, caldria donar una resposta negativa a totes aquestes preguntes. No obstant això. res és més lluny de la realitat: els resultats de la recen:a portada a tenne en la tesi doctoral titulada "Estudi dels oratoris de Francesc Queralt ( 17401825). Fonaments de la història de l'o· ratoti a Catalunya al segle xvmh1vénen a demostrar que aquest gènere va tenir a casa nostra una presència molt des· tacada tot al llarg del set-cents. S'han localitzat una quarantena de músiC$, tots ells catalans, dedicats a la composició d'aquest tipus d'obres (cal fer esment que gairebé la totalitat d'aquests compositors eren mestres de capetlaa diferents esglésies de Catalunya). D'al· tra banda, es poden esmentar, pel cap baix, uns quatre-cents títols d'oratom interpretats en ciutats diferents del territori català. A més, els motius pels quals es cantaven aquestes obres mostren el profund arrelament social que tenia el gènere: una gran varietat de festivitats se celebraven, entre altres actes, amb la interpretació d'un oratori. Així, es componien aquest tipus d'obres, ~r exemple, per celebrar una festa ded1· cada a la Mare de Déu o a un sant, per festejar una beatificació o una can~· nització, per clausurar el curs en lnstl· tudons acadèmiques, o per celebrar la professió d'una monja. Una qüestió remarcable és el fet que I'ora tori no va estar només present ala {i Jlt yv.t ciuI inte ~ tit, 111111 aco rem laq Tea òpe que liàri pel per si~ ora I van de I aut< obli bol: esg cau par cal: aba ser bir ma1 resi me1 esc ex~ occ Ba1 ma cor din els in te lwr IlO IOIG cas toc, h6 poc Pàgi11es dos i tres de/llibre mauuscrit de La Conversión de Agustino (Biblioteca de Catalunya) de Jll- en ~I rar tes lna ;ra- tat llU Ol ro- ya, la els -se 81? !n- mt ria, sa lDt els me els !0· o- nir an ~: íer sts 33 al· .ap :ris i als el el 315 nb ~tli· )er lO· lli· L1 ue la ciutat de Barcelona, sinó que es va interpretar aquest tipus d'obres a diver~indrets de Catalunya. En aquest senlit, l'oratori va representar una important via que va permetre al poble poder accedir a la música. En efecte, tot i Ja remarcable oferta musical barcelonina. la quantitat de gent que podia anar al Teatre de la Santa Creu a sentir una òpera o als múltiples concerts privats que tenien Lloc en diverses cases nobiliàries i burgeses dc Barcelona era molt petita comparada amb el nombre de persones que podia assistir a les esglésies de tot Catalunya per sentir-hi un oratori. a vida de l'oratori a Catalunya L va acabar-se els primers decennis del segle XJX. La Guerra del Francès i la desamortització vanser, en darrer terme, els causants de la desaparició. Ja feia anys que les autoritats eclesiàstiques buscaven, sense OOtenir resultats positius, la manera d'aoolir el costum de cantar oratoris a les esglésies. L'escassetat de moneda va causar la progressiva i in-emeiable desaparició d'aqueiJes de les capelles musicals que tan importants havien estat abans de la guerra. Aquesta situació va ser aprofitada per l'Església per prohibirdefmitivament l'oratori. Rafael d'Amat i de Cartada, baró de Maldà, es fa ressò d'aquesta situació en alguns fragments del seu Calaix de sastre, dietari escrit entre els anys 1769 i 18 I6, on e~plica una variadíssima sèrie de fets ocorreguts, la majoria, a la ciutat de Bar·celona . El ju liol de 1814, d'una manera prou divertida, l'autor deixa c?nstància de la poca quantitat de dmers de què es disposava per pagar ~ls músics, i de la baixa qualitat de les rnterpretacions: "mes en la tarde 6 6 horas tocadas no se ha clmiat oratori; lro sufragant las bossas per est, sent totas com figas panxo11as per lo ben fiacas de pecunia, y los musiehs te11ir de toc6r casi Amo re Dei; per conseguent he! estat musica de ñic, y ñoc, y los POchs musichs de la Cathedra/ ab sols 4 violins. y dos vio/as, ab lo Xantre Mosen Ventura, y algun altra Seculcír ab los escolans, dalt del Cor han cantat, y sonat lo Rosari, y aixi un poch menos de aquellas musicas que sen dihuen de pà turrat i admetllas, no haventhi tocat l'orga en dit Rosari". 2 En un altre fragment del febrer de 1815 el baró de Maldà exposa les raons per les quals creu que les autoritats eclesiàstiques haurien suprimit finalment la interpretació d'oratoris a Ja catedral: ''los oratoris en musica, ques cantaban en la lglesia Cathedra/ en las tardes en tot lo Curs de Tretsenari a Santa Eu/alia se ha conmutat en los Cants del rosari ab orga, y aixi mes devota la gent en la lg/esia aixi com no antas que la musica de oratoris sabent a musica de teatro en moltas de sas arias, rondos y Duetos, fomentaba de dístraccio en enrahonar molts currutacos que encara es lo que sobra, a riure festejar a las currutacas indecents moltas en sos trajos a la Francesa y altres coses pitjors y com ara corra poca moneda, qui sap si sera un dels motius y lo demes que tinell referit que per disposició a no del sc Bisbe de est molt lli~ Capi tol de que no se confien oratoris ab musica dintre de la Cathedra/, com ya no hi ha hagut Musica en las dos translacions de la nostra Patrona, la Gloriosa verge y Martir Sqnta Eu/alia. "j e tot l'extens conjunt d'oratoris compostos a Catalunya durant el segle XVIII es va escollir, per ser presentat al monestir de Sant Cugat, l'obra de Francesc Queralt titulada lA Conversión de Agusti11o, escrita l'any 1804. Francesc Queralt va néixer a les Borges Blanques l'any 1740 i 1'1 de juliol dc 1749 va sol· licitar la seva admissió com a escoJanet a la capella de Ja catedral de Lleida. No es té constància de si va ser admès o no, per Ja qual cosa res no se sap sobre la seva formació. El l 7 de gener de 1774 és nomenat mestre de capella de Ja catedral dc Barcelona. Cal D indicar que no va assolir aquest càrrec per oposició, sinó per mitjà d'un acord amb Josep Pujol. el mestre anterior. El 29 de març de 1777 inicia la seva carrera eclesiàstica amb Ja recepció dels ordes menors, carrera que finalitzarà el 20 de febrer de 1779, que serà nomenat prevere. Francesc Queralt va intervenir en diverses ocasions com a membre de tribunals d'oposicions, cosa que fa pensar que va ser un músic important i inOuent a Ja Barcelona de la segona meitat del segle xvm. Per altra banda, el compositor no es va lliurar de les cèlebres i habituals "baralles" entre músics. El baró de Maldà explica que l'any 1796 el mestre i Carles Saguer, l'aleshores organista de la catedral, van protagonitzar una seriosa disputa perquè tots dos havien compost un oratori per ser cantat el divendres de Passió a l'església del Bonsuccés. Segons el relat del baró de Maldà, aquest cas va ser molt sonat i fins i tot la Junta Secreta de la Congregació dels Dolors es va veure obligada a reunir-se per calmar els ànims i erigir-se en àrbitre de la querella. Després d'haver escoltat ambdues composicions, la Junta va decidir-se per la de Francesc Queralt, que va ser la que finalment es va interpretar. El públic va quedar molt satisfet amb l'oratori, i fins i tot els adversaris del compositor van aplaudir l'obra. Francesc Queralt va mantenir-se en el càrrec de mestre de capella de la catedral de Barcelona fins al 14 d'abril de 1815, moment en què, tampoc sense passar per cap oposició, és nomenat Ramon Aleix. La seva vida es perllongà encara deu anys més. Va morir al final del mes febrer de l'any 1825 i va ser enterrat l'I de març. Amb la presentació de La Conversión de Agustina s'ha volgut contribuir a la 1-ecuperació d'un immens patrimoni musical català que fins ara era totalment desconegut. Per altra banda, el públic va poder comprovar que els oratoris catalans d'aquest període no són importants únicament pel seu valor històric, sinó que també gaudeixen d'un veritable interès i qualitat musicals. NOTES I. Xavier Daufí. ~Estudi dels oratoris de Francesc Queralt ( I H0-1825). Fonaments de la història de l'oratori a Catalunya al segle XVIII". Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona. ID IM Ric art Mal as, 200 I. Tesi doctoral. 2. Rafael d'Amat i de Cartada, Ca/ai.r: de Sastre. Vol. XLVII. 541 (24 de juliol de 1814). Arxiu Històric de Barcelona. 3. Rafael d'Amat i de Cartada, Calaix de Sastre. Vol. XLIX, 79 (13 de febrer de 18 15). Arxiu Històric de Barcelona. 7 427 Última temporada de La Scala al Teatro Arcimboldi .P.~E.~~Ç-~_?.Ç.~..ÇQ~.Q!I~. Traducció d' AJexandre Fontanals EL SÍMBOL MÀXIM DE LA LÍRICA ITALIANA, EL ThATRO ALLA SCALA, TORNARÀ A REPRENDRE LES ACTIVITATS A LA SEU HISTÒRICA A PARTIR DE LA PROPERA TEMPORADA. ÜES DEL 19 DE GENER DE 2002 I DURANT LES TRES TEMPORADES EN QUÈ EL TEATRE HA ROMÀS TANCAT, LES REPRESENTACIONS OPERÍSTIQUES I CONCERTÍSTIQUES S'HAN DUT A TERME AL TEATRE ARCTh1BOLDI, SITUAT A LA ZONA BICOCCA, RECENT PROJECTE URBANÍSTIC DE LA CAPITAL LLOMBARDA. au ran estat vint-i-vuit mesos en què els milanesos amants de l'òpera s'hauran hagut de desplaçar fins a la perifèria de la ciutat per assistir a les representacions. La incomoditat d'haver d'atTibar a aquest lloc inhòspit, mal comunicat, no ha fet baixar la freqüència del públic, ans al contrari, La Scala ha guanyat un nou segment, més jove i indiferent a aquestes noves circumstàncies; amb les representacions al Teatre Arcimboldi, La Scala s'ha tret la màscara de lleó apte només per a certs públics elitistes i ha mostrat que l'òpera és art; art vocal vehicle de sentiments intemporals. En aquesta darrera temporada de La Scala exiliada, la programació !hica s'ha caracteritzat per òperes poc arriscades i ja conegudes del públic, tot concentrant per a l'esperada propera temporada les noves produccions. Llevat de Moïse et Pharaon, òpera que estrenà la temporada de La Scala el passat 7 de desembre de 2003, el públic de I'Arcimboldi ha assistit a produccions d'altres teatres H 8 428 o bé a èxits de la mateixa Scala en anys anteriors. Un record especial a Puccini, en el vuitantè aniversari dc la seva mort, es destil·la en aquesta programació: Turandot. amb direcció musical de Cario Rizzi i direcció escènica dc Keita Asari: Gia1zni Schicc/1i. amb ]ames Conlon en la batuta i Lluís Pasqual en la direcció escènica (la mateixa producció que va portar Pasqual a La ScaJa l'abdl de 1996). i Aladama Butterfly, amb Bruno Bortoletti al podi, i diTecció artística novament de Keita Azari. i com a protagonista Daniela Dessí, en el centenati de l'estrena absoluta a La Scala d'aquesta òpera pucciniana. Acompanyant les òperes de Puccini, hi ha hagut: l'esmentat Moïse el Pharaon de Rossini; Dialogues des Carmélites de Francis Poulenc, amb Muti en la direcció musical d'aquestes dues òperes; Beatric:e di Tenda de Bellini; Ei ne florentinische 1}agodie de Zemlinsky, que ha compartit cartellera amb Gianni Schicchi; Der j7iegende Ho/liinder de Wagner; Fa/staff de Verdi; Carmen de Bizel; Fedora de Giordano, i Les contes d'Hoffman d'Offenbach. En el repartiment de veus. cal destacaT dues bones notícies: d'una banda, la presència de Mirella Freni i Placido Domingo en el que és el seu cavall de batalla, Fedora, òpet·a ja interpretada a La Scala pels mateixos protagonistes el juny de 1996 i, d'altra banda, la participació de la sopra- LA DARRERA TEMPORADA A L' ARCIMBOLDI HA OFERT P OQUES NOVETATS INTERESSANTS. no Désil·ée Rancatore en Les contes d'I-Joffman, pocs mesos abans de la seva actuació en la gran estrena del nou Tealro alia Scala el proper 7 de desembre de 2004 amb L'Europa riconosciuta de Salieri. Segons el que reconeix en una entrevista a "li Coniere delia Sera" el ctític Sergio Sablich, el repertori d'aquest any a La Scala ba tingut com a al·licients: l'homenatge a Puccini, el paper de les heroïnes en els meto. drames (presents tant en Fedora com en Carmen i Beatrice di Tenda). la sèrie dedicada a l'òpera del segle xx (Poulenc i Zemünsky) i la mirada a l'òpera romàntica alemanya. No obstant això, hi trobem a faltar alguna altra nova producció a més de l'òpera religiosa de Rossiní; La Scala, emparant-se en el fet de ser una tem· porada de tràmit, s'ha desvinculat d'assumir algun risc. No podem evi· tar una comparació amb les tempo· rades en què el Liceu va representar lluny de les Rambles: en aquelles oca· sions, l'ofeTta no va decaure i el públic ho va agrair amb fidelitat. A favor, la programació de La Scala ha ofert un repàs dels diversos paradigmes en què s'ha anat emma~· cant la històtia del cant melodramà· tic: des del belcantisme de Rossini. en què la bellesa del cant està per sobre de qualsevol aspecte de l'argu· ment; de Bellini, en què el cant es carrega d'emocions, i d'Offenbach. en l'última etapa de be/canto, sàvia· ment barrejat amb música popular. fins al Verdi incisiu i efectiu, tot aca· ban! amb l'eclecticisme de Poulenc. Una parcel·la també destacada de la programació de La Scala han estat els ballets i els concerts simfònics: un conjunt de cinc programes de ballet, que han con·espost a quaranta repre· sen!acions, entre les quals cal desta· car la coreografia de Roland Petit en 11 pipistrello i Ja de Vladimir Bour· meister en 1/ lago dei cigni, i amb artista étoile Roberto Bolle. A mes. ca pr. Bé en og ni< co de de Sc Ie~ Fr. ba vit ] la/ de la 11ova Sca/a, A dall, en 111111 maqueta realitzada per R. Vísmara (joto deM. D'Am111). A sota, plilnol de la secció longihtdinal. L'arquitecte del projecte de restauració del Teatro al/a Sen/a de Milil és Mnrio Botta ... I ¡' ' .• ; 111 li, ~1]111U ~ r=-T .....,r - i-l I - o o -- ~ I u - ....................... ~f~ I ~ ~ - - ,. _ ' T'!"'!"!,_. 'TTT"""T '--- \. .. "\ ........... ........... :!. .••• --. ~s rà- ;. ~r J· r 1, ~: ¡· I· I I· e ~t r. I· n b i, cal esmentar les representacions dedicades a Stravinsky amb Le sacre du printemps, coreografia de Maurice Béjart, i Rubies, amb George Balanchine com a respon sa ble de la coreografia. Pel que fa als concerts simfònics, hom ha pogut gaudir de quatTe concerts, lots oferts per formacions de la casa, I'Orquestra Filharmònica de La Scala i el Cor del Tea tro alia Scala. Han destacat en cartellera les músiques de Luigi Dallapiccola, Francis Poulenc i Béla Bartók, d'una banda, i Leos Janacek i lgor Stravinsky de l'altra. I proper 7 de desembre de 2004, amb la direcció musical del gran mestre Riccardo Muti, el Teatro alia Scala obrirà novament les portes amb L'Europa riconosciuta de Salieri, en record de la primera representació de la història del teatre, el 3 d'agost de 1778. Els afortunats espectadors que tinguin l'honor d'assistir a aquesta especial prima es trobaran davant d'una irreconeixiblc Scala. L'arquitecte Mario Boua ha fet tornar al teatre el seu aspecte original, aquell del segle XVlll sense el vellut ni Ics cali- E L [ .,..... ............ =) I ~ - 1- ~s ~ ~-. ' ~1 1- Ie .~ ~ ~ """"'~~ ~ H. ~-+-Ori- ~ ·- fes vermelles, sense Les portes dels anys trenta del segle passat, sense les rajoles dels anys seixanta ni els linòleums. Reformes centrades en l'equipament de l'escenati, ampliació de la sala i redefinició del mobiliari i estètica de Ja sala van ser els motius pels quals el Teatro alia Scala tancà les seves portes. Hom podrà observar el teatre amb parquet de roure a Ja sala, semi nato venecià als passadissos, esglaons de pedra, rajola cuita a les llotges, marbre per a les parets dels tres primers nivells i estucat per als altres tres nivells. No hi haurà cap dubte en considerar que el teatre tindrà la personalitat que Li escau, com a temple de la lírica: una Scala de pedra. L'arquitectura contemporània, però, ~ ? UNA ÒPERA DE SALIERI PER A LA REPRESA DE LA NOVASCALA. ~ ~ també tindrà el seu espai: Botta ha projectat una gran el·lipse que coronarà l'edifici, "conclusions adequades per a Les teulades dels edificis emblemàtics del centre de Milà, com el tambor de San Fedele o la cúpula de les Galeries Vittorio Emanuele", explica l'arquitecte suís. Aquesta gran el·lipse té unes dimensions de 9 m d'alçada per 12m de diàmetre i a l'inteJior hi haurà tres plantes per a equipaments diversos. Pel que fa a les refmmes estructurals de l'escenari, s'ha construït una nova torre escènica, de 2,40 m superior a la precedent. Des de la cota zero s'ha excavat fins a 18 m sota terra. Aquests 18 m, més els 36m de sobre la cota zero sumen un total de 54 m de torre escènica. que donen una gran flexibilitat per als muntatges: es disposarà de la possibilitat de tenir tres escenografies diferents alhora. A més, l'escenari s'ha ampliat un 50% fins a arribar als 1.600 m2 actuals . La maquinària escènica es va muntar a final del mes de juliol, i a continuació van començar les proves; Ja previsió de finalització de les obres i el lliurament del teatre serà el proper IO de novembre, i tot fa pensar que aquesta previsió es complirà. ' altra banda, l' Arcimboldi continuarà la seva activitat com a segon teatre liric de la ciutat. El públic de Milà podrà triar entre dos teatres operistics de primera línia. El de la zona Bicocca fou construït el 1998 amb les millors tècniques del moment: la sala pot allotjar vora 2.400 espectadors, tot mantenint inalterada la qualitat acústica i visual dc la producció artística. No ens ha de sorprendre aquesta xifra de seients si donem un cop d'ull a les dimensions de la sala: 49 m de llargada màxima per 35 m de profunditat i una alçada mitjana de 22 m; Ja sa la està dividida en 4 seccions, la platea, platea alta i dues galeries. Ni més ni menys, el teatre pot vanagloriar-se de tenir una torre escènica de 40 m d'alçada, però això sí, ha mantingut la mateixa obertura aTquitectònica de l'escenari que el vell conegut Teatro alia Scala, és a dir 16 per 12m. D 239 9 Fem GRANS els SC1MNIS més petits... EL RD Nil KT LEl Ferrovia! Agroman, ha executat l'ampliació del Palau de la Música Catalana, projectat per Oscar Tusquets. CA La nova superfície construïda és d' uns 2.900 m2, una sala polivalent i un edifici de cinc plantes. ESI ME Sota la batuta de FERROVIAL AGROMAN. PRI TEl l mJ dit< Ca car mc, con l acu cat gra: rep har mal e ,,,, cer letJ . del cel ••1 Ï\"'' \ . CONSTRUÏM SOMNIS l'er viri Gu Txe L Bre Adt www.ferrovial.com ma Ml'mbrc d'Honor i P,1trodnJdor del l'alau dc la Mústca mer .r /' ferrovia/ ,.. ..., AGRDMAN ven L'Orquestra del Teatre Mariinski, amb Gergiev, grans protagonistes d' Ibercamera ELS DOS CONCERTS QUE OFE- "Romàntica" de Bmckner. Matia RIRÀ L'ORQUESTRA SIMFÒ- LERl GERGIEV, AL Joào Pires, habitual i gairebé fixa en el cicle, aquesta vegada actuarà agombolada per la Chamber Orchestra ofEuropa i amb la batuta d'Emmanuel Krivine en el Con- CAPDAVANT CONSTITUEIXEN cert per a piano i orquestra núm. ESDEVENIMENTS ESPECIAL- 2 de Chopin com a gran al·licient. El duet ben conegut a casa nostra format pel violinista Pichas Zukennann i el pianista Marc Neikrug interpretarà sengles sonates de Mozart, Brahms i Beethoven, i Wagner serà el protagonista absolut del concert que oferirà la jove Orquestra Filharmònica Arturo Toscanini amb fragments del seu inabastable opus operístic -de la més coneguda de les obertures, d'Els mestres cantaires a la de Tiinnhauser acompanyada per la bacanal. La batuta de L01·in Maazel, un altre assidu de la casa, atorga un reiJeu pruticular al concert. NICA DEL TEATRE MARIINSJC! AMB EL SEU TITULAR, VA- MENT RELLEVANTS DE LA PROGRAMACIÓ DE LA XXI TEMPORADA D'lBERCAMERA. na temporada que es manté fidel a l'esquema de les més recents, amb un cicle principal forconcetts -cinc a l'Audeu mat per ditori i cinc al Palau de la Música Catalana-, i un cicle de música de cambra que tindrà lloc íntegrament al Palau, amb un total de sis concerts més un d'extraordinari . Una vegada més aquest cicle acull una munió de noms destacats al servei tam bé d'uns programes centrats en obres de gran repertori; fet que els promotors han tingut interès especial a remarcar. Observem així que en el concert inaugural Andras Schiff interpretarà les Variacions Goldberg de Bach. EI Concert per a violoncel de Dvorak comptarà amb la versió solista d'una de les grans virtuoses del moment, Natalia Gutman, amb la Filharmònica Txeca dirigida per Zdenck Maca!. La llista continua amb el duet Brendel-Alfred, piano, i el seu fill Adrian, violoncel -en un programa dedicat totalment a Beethoven. En el doble concert de l'esmentada Simfònica del Teatre Mariinski, destaca en el segon Ja versió de la Simfonia núm. 4, U eethoven -el compositor estrella del cicle sense cap mena de dubte- centrarà totalment el prog¡·ama del pianista Paul Lewis i Mozart el del daner concert, a càrrec de la Nederlands Radio Chamber Orquestra, dirigida per aquest nom rellevant que és Frans Brüggen, amb el pianista Ronald Brautigam i el fonamental Concert núm. 24 K. 491 com a obra d'un atractiu acusat. B M ARTHA ARGERICH P RESEN TARÀ EL SEU CONJUNT DE CAMBRA. El Quartet Borodin i el Trio Beaux Arts que obren la III temporada de Cambra són les formacions més conegudes d'aquest cicle. Són dos noms senyers en el món de la millor música cambrística universal. Un altre atractiu del cicle és la presència de Ja Martha Argerich Ensemble, una formació prometedora de grans al·licients d'acord amb la personalitat de la pianista argentina. El violinista Jesús Reina i la pianista Tatiana Gontxarova -duet que debuta en aquest concert- seran els protagonistes del tercer programa amb un repertori que va de Tartini a Wieniawski. El Qumtet Hagen portarà obres de Beethoven, Kurtag i Ravel i el nostre jove Quartet Casals - un conjunt cada dia més valorat- , un prog¡·ama d'un gran atractiu, amb obres de Mozart, Beethoven, Stravinsky i Schubert -Quartet núm. 12, ''Rosamunde" . Fora d'abonament actuarà el Michcl Portal Trio, un músic de característiques heterodoxes, prou conegut a casa nostra. 239 11 431 l Fundació Agbar Aires de renovació en l'oferta musical d'E uroconcert ENLA INCÒMODA TASCA o'INFORMAR CADA ANY o'ESDEVENJMBNTS -LLEGIUHI CICLES- DE CARACTERÍSTIQUES ESTRUCTURALS BÀSICAMENT CONSOLIDADES, HOM MALDA SEMPRE PER TROBAR AQUELL MATÍS DIFERENCIADOR QUE AJUDI A EVITAR DE CAURE EN REPETICIONS I LLOCS MÉS O MENYS HABITUALS. perRRMC L extrema fidelitat que ha mantingut el cicle Euroconcert al model establert en els inicis, ja fa dinou anys, ho posava especialment complicat. I això, ben altrament del que hom pugui pressuposar a l'avançada, de fet ha constituït un mèrit o un patrimoni que ha fet d'aquest cicle una proposta força a part en el panorama de l'oferta musical barcelonina. Al lector, això tampoc no li sona a cosa nova. En arribar a l'edició vintena, tanmateix, hom hi observa un evident -per bé que no rotund- viratge, que s'adreça a un tipus de programació més de mercat. si se'ns pe1met l'expressió, però sense deixar de banda la tipologia habitual. Si hom ho situés en termes quantitatius, la meitat dels deu concerts -a això, s'h i manté una ~d~Utat absoluta- pertanyen a la hma de sempre i l'altra meitat a la nova. O més ben dit, a la que correspondria a una oferta menys especialitzada, no exempta, però, de matisos particulars. La nota més vistent d'aquesta nova lú1ia la constitueix la versió ' de la Passió segons sant Mateu que s'oferirà al bell mig del cicle -sisè concert, 14 de març-, a càrrec d'un equip de notable envergadura, l'Orquestra Barroca i el Cor de Cambra d'Stuttgart sota la direcció d'un nom així mateix rellevant i emergent, Frieder Sernius. En la mateixa línia genèrica cal situar el debut a casa nostra -i de fet a la Península- de I'Irish Chamber Orchestra que dirigeix l'exlíder de I Musici, Mariana Sirbu. En el programa, hi destaca ultra Ja Simfonia de canzbra op. 11 O de Xostakóvitx, O'Carolan Suite in Baroque de Thomas C. Kelly, compositor contemporani irlandès, obra que recull melodies tradicionals d'aquest país. Sabine Meyer i la seva BHissernsemble en un programa poc convencional, també se situa en aquesta tessitura, com així mateix el duet de piano -a dos pianos i a quatre mans- format pel matri- EN AQUESTA TEMPORADA, EUROCONCERT INICIA UN VIRATGE CAP A UNA OFERTA MÉS "COMERCIAL". moni Josep Colom-Canne Deleito. Finalment, i de fet concert inaugural, s'ha de fer esment del que oferirà la Camerata Hamburg amb la pianista Anika Vavic -Concert per a piano i orquestra, "feunehomme" de Mozart-, que completa aquesta parcel·la. L'altra l'encapçala, per ordre de programació, la Capella de Ministrers, el conj unt valencià que en poc temps s'ha distingit en el conreu de la música antiga i que, sota la direcció de Carles Magraner, oferirà una part d'aquest magne aplec que és el Cançoner 239 del duc de Calàbria. I retem de I Musici -conjunt bandera del cicleconstitueix una nota destacada del cicle. La formació italiana oferirà un programa típic de la seva trajectòria, amb autors com Pergolesi, Boccherini, Sarnmartini i Vivaldi. El Quattet de Corda de Venècia amb un programa Boccerini -en commemoració del bicentenati de la seva mort-, Haydn i MozaTt, és una altra aportació que es troba en la línia habitual de la casa. Com així mateix el Lautten Compagney de Berlón, formació de característiques particulars que interpretarà un programa dedicat íntegrament a Handel. E 13 433 El llegat musical n d'Antoni Lliteres EL VIOLÓ 5TRADIVARIUS QUE ANTONI LLITERES (16731747) VA LLEGAR A LA SEVA FILLA MA1UA CONCEPCIÓ ÉS EL PUNT DE PARTIDA D'AQUESTA DELICIOSA CRÒNICA QUE ENS EXPLICA LA VIDA I L'OBRA D'UNA DE LES FIGURES CABDALS DEL BARROC HISPÀNIC. ' L 239 edició del llibre Antoni Liferes. Introducció a la seva obra (Palma de Mallorca: Edicions Documenta Balear, 2002) de l'estudiós i escriptor Antoni Pizà arribà en un moment de màxima revaloració dc l'obra d'aquest gran músic. Autor de música escènica (comèdies, òperes i sarsueles) i religiosa (oratoris, tons, misses, salms, magnificats, etc.}, Antoni Lliteres o Literes -Antoni Pizà en el seu llibre prefereix utilitza r l'opció "castellanitzada" i la més emprada fora del nostre país- va ser un dels compositors que més van fer per a la renovació del panorama musical espanyol de la primera meitat del segle XVIII. Gràcies a la voluntat de recuperació de la seva producció musical d'algunes formacions de música antiga, com la Capella de Ministrers o Al Ayre Español -que van representar a Barcelona una de les obres més reeixides del compositor, la sarsuela Acis y Gala tea- podem valorar la seva qualitat artística i, de passada, aproximar-nos una mica més a un episodi encara massa desconegut de la nostra historiografia musical, com és el de la primera meitat del segle XVIII. Nascut l'any 1673 a la mallorquina població d'Artà, Lliteres fou protagonista de primera fila dels canvis polítics que visqué Espanya amb l'arribada del nou segle i dc les seves repercussions en la societat i la cultura. Tots aquests canvis afectaren les condicions laborals i de vida del músic ma llorquí, i això quedarà clarament rcnectil en la seva producció musical. L'any 1700 Carles 11 d'Àustria va morir, i deixà el tron sense descendència. L'elecció de Felip d' Anjou com a nou monarca provocà la Guerra de Successió, que no es resoldrà fins al Tractat d'Utrecht i la posterior coronació de Felip V com a rei d'Espanya. Així es tancava una etapa de prop de dos segles de la dinastia dels Habsburg per donar pas a un nou episodi de la història d'Espanya a mans dels Barbons. Aquest canvi dinàstic va comportar una voluntat de renovació de les arts i la cultura. Dins aquest context històric, Lliteres era a la capital madrilenya, on havia rebut Ja seva formació musical al Real Colegio de Niños Cantorcicos. Des de l'any 1693 treballava com a compositor i com a intèrpret del violó i de la viola de gamba a la capella reial. L'any 1706 fou decisiu per a la trajectòria artística del compositor mallorquí. Sebastian Durón ( 1660-1 716). que era el compositor preferit de Felip V, va haver d'exiliar-sc a França en declarar-se partidari dels Àustries durant la Guerra de Successió. Duron ja no havia de tomar a Espanya, tot deixant un buit que Lliteres va saber ocupar i aprofitar hàbilment. Lliteres, que havia ocupat el cà rrec d'ass istent dc Duron durant el mestratge d'aquest a la capella reial, inicià una nova etapa creativa que es perllongà fins a l'any 1743, i durant la qua l treballà com a compositor i violista per a la cort reial. Lliteres va anar progressivament assolint el seu prestigi com a compositor de música religiosa i música escènica. urant el temps que treballà per a la cort reial. Lliteres passà moltes dificultats econòmiques, perquè no rebia el seu salari de forma regular, o sigui que es va veure obligat a assumir encàrrecs de diverses famílies de la noblesa, com els ducs d'Olivares o els d'O- D ? ANTONI L LITE- ~ RES VA VIURE INTENSAMENT ELS CANVIS SOFERTS A L'ESPANYA DEL ~ SEGLE XVHI. ~ CI I c1 nt o suna . Aquests encànecs li oferiren l'o· portunitat de compondre algunes de les obres que li comportaren el reconeixe. ment com a compositor de música escè. ni ca. El gènere conreat per Lliteres que li va donar fama i prestigi va ser la sar. suela, una modalitat autòctona que va sorgir a partir de l'evolució d'uns es. pectacles d'entreteniment cortesà instaurats durant el temps de Felip lli i Fe· lip IV i que es denominaren Fies/as de ::ar:uela. La denominació del gènere prové de la Zarzuela. el nom que rebé el petit palau d'El Pru·do, la residència de la família reial espanyola i que feia al·lusió als esbarzers, o zar:as en cas· tellà, que hi havia al voltant d'aquell indret. La sarsuela barroca, que no té res a veure amb la sarsuela romàntica del segle XIX, era una representació teatral en dos actes ambientada en una atmosfera pastoral i basada molt sovint en temes mitològics que intercalava sec· cions musicals entTe els diàlegs parlats i que incloïa elements còmics i burles· cos. Els principals autors dels llibrets de sarsueles d'aquesta època van ser Antonio de Zamora i, sobretot, José dc Cañizares. La inclusió de Ja música en les produccions teah·als del Segle d'Or fou, de fet, una pràctica heretada de se· gles anteriors. Les principals manifestacions teatrals espanyoles que incloïen cançons o tonos i danses populars eren les comèdies, els drames i els actes sa· gramentals. La música sovint complia una funció descriptiva o aportava ele· ments de caràcter folklòric a la repre· sentació. Lope de Vega i Calderón de la Barca van ser els principals proveï· dors literaris d'obres teatrals per posar en música o incloure peces musicals. Les obres teatrals que eren representa· des amb moliu d'un esdeveniment so· cia! sovint eren precedides d'una loa, una cançó dedicada a l'autoritat que pr·csenciava l'estrena de l'obra. Les re· presentacions d'obres extenses també podien incloure entremeses o interrnc· dis intercalats entre els diversos actes. L'arribada al tron de Felip V impulsà l el li ·. a ¡. ;. e ~ é a a ¡· f r Fncsfmil del comcllçmllelll dc l'òpern de Lliteres Los elementos l'adopció de Ics novetats estilístiques de la música italiana al teatre cortesà. Les obres de Lliteres són un clar exemple d'aquesta convivència d'estils francès, italià i espanyol. Quan anibà Espanya, el nou monarca d'as8 cendència francesa va portar músics procedents del seu país. entre els quals intèrprets d'oboè, un instrument que era desconegut a terres castellanes. Lliteres fou precisament un dels primers compositors espanyols que va incloure aquest instrument a Ics seves obres. D'nitra banda, el rei Borbó os dedicà apromou re Ics rcpresen tacions d'òperes italianes a Madrid. L'any 1703 una companyia d'actors procedents d' Itàlia, coneguda amb el nom de Trufaldines, representà al teatre del Buen Retiro la primera òpera ita liana (aquesta companyia llogà més endavant per a les seves representacions el teatre madrilmy conegut amb el nom de Caños del Pera!, un espai destinat antigament a una bugaderia i on s'assentà posteriormentl'actuaJ Teatro Real). e l'estil francès, Lliteres adoptà alguns aires de dansa. Molt més profunda, però, fou la influència italiana, en assumir-ne ce1is clements, com l'estructura formal recitatiu-ària da capo, un tipus d'escriptura melismàtica per a les veus i el llenguatge idiomàtic dels violins. Dc la tradició musical hispànica, Lliteres mantingué el binomi estribillo-coplas i la utilització d'elements del folk lore espanyol com les seguidillas, amb el seu característic ritme ternari moderadament ràpid. Durant la primera meitat del segle l'òpera italiana es difongué per la Península Ibèrica impulsada per la presència de companyies italianes de músics professionals que rivalitzaven amb els espectacles oferts per companyies espanyoles. lliteres fou un dels compositors espanyols que millor s'emmotllaren a aquesta situació i sabé compaginar la producció de sarsueles (Acis y Ca/atea, El estrago de la {t11e=a o júpiter y Seme/e) amb òperes italianitzants, com és el cas de l'òpera "tm11ónica al esti- D loita/iano". Los e/eme11IOS. Lliteres va tenir en vida la sort de viure el reconeixement que mereixia, ja que algunes dc les seves obres. aplaudides pels membres dc la reialesa i de la noblesa espanyola, aconseguiren fer un salt i instal·lar-sc als teatres públics, on rebé una càlida acollida d'un públic que va saber valorar el talent del compositor. Gràcies a l'esforç dc síntesi de Pizà, el llibre que ens presenta esdevé -sen- se cap mena de dubte- una obra dc referència, indispensable per al coneixement de la figura del músic i del context sociaJ, cuJturaJ i musical que li va tocar viure. L'autor aconsegueix un perfecte equilibri entre la rigorositat científica i la vocació literàlia, emprant-hi un discurs fluid, admirablement acurat i moll ric en recursos. i alhora entenedor i amè. L'estil narratiu del llibre té la virtut d'atrapar el lector i, sense deixar-lo anar, l'enclinsa en un món nou però del qual som hereus, perquè es tracta del nostre passat històric musieaJ. I al mateix temps ens aporta noves dades. ens convida a reflexionar sobre alguns dels interrogants que en més d'una ocasió ens hem plantejat quan ens adonem de Ja poca consideració que donem als compositors de casa nostra en favor de les figures grans germàniques o italianes per tots acceptades com modèliques perquè establiren precedents o trencaren motlles. l llibre d'Antoni Pizà està estructurat en sis capítols, adequadament il·lustrat amb fotografies, citacions biogràfiques i exemples musicals. Ofereix un marc històric i social molt complet entom de la figura de Lliteres. El primer capítol és una reflexió sobre la visió actual de la figura de Lliteres. El segon, un apassionant viatge al voltant de la vida i la trajectòria professional del músic que ens aporta noves dades, tot omplint molts vuits i con·egint errors so- E EL MUSI CÒLEG ANTONI PrzÀ OFEREIX UNA SUGGESTIVA APROXIMACIÓ AL MÚSI C o ' .ARTÀ. brc la seva biografia (en aquest sentit, s'hi palesa l'excel·lent professionalitat de l'autor, gran especialista en biografies de músics). El tercer i quart capítols són dedicats a l'estudi sintètic de la música escènica i religiosa, respectivament, de Lliteres. L'autor ha dut a terme un gran esforç recopila tori i sintètic dels estudis fets fins al moment entom de l'obra del compositor, i n'ha vigilat fins al mínim detall. EL cinquè capítol és un repàs de la visió o el concepte que la historiografia espanyola ha tingut dc la figura de Lliteres, des del seu temps, amb opinions documentades d'alguns dels seus contempOJ·anis, fins a l'actualitat. Aquest capítol inclou una crítica discogràfica i una ressenya dels concerts en què s'ban programat obres del compositor. Especialment interessant i suggerent és el capítol amb què culmina el cos dellJibre i amb el quaJ dóna pas als utilíssims apèndixs, que inclouen una cronologia, un catàleg d'obres. una llista cronològica de les representacions de les obres del compositor, una discografia completa, i una bibliografia actualitzada. Aquest capítol està encapçalat per la pregunta u La invasió italiana?~ i convida el lector a reflexionar sobre algunes qüestions, com ara fins a quin punt podem considerar "historicístes o "autèntiques" les interpretacions de le-S obres presentades en versió de concert quan es descura una part important, com s'esdevé en el cas de les sarsueles, com és la representació dramàtica o les parts del text dialogades, tol i lavoluntat d'interpretar-les amb instruments originals, una tendència molt de moda avui dia; o per què continuem insistint en el tòpic de Ja innuència negativa de l'estil ope1ístic italià, si va ser un llenguatge àmpliament reconegut arreu d'Europa (qui no reconeix. l'empremta italiana en l'obra de Bach. Handel o Mozart?). ¿ o fóra millor parlar d'un altre tipus de causa que té poc a veure amb la música italiana i més amb la manca de suport a les iniciatives de les institucions civils d'aquell temps? Encara ens queda un llarg camí per recó1·- rer si volem que la música espanyola trobi el seu lloc en el "concert" europeu; estudis com aquest posen de manifest la bona voluntat dels qui estimem la nostra història musical i volem esforçar-nos per donar-ne a conèixer la vàlua artística. Només em queda recomanar-vos la lectura d'aquesta entranyable història, el desenllaç de la qual coneixerem quan descobrim què se'n va fer, de l'Stradivarius que va ser company inseparable de Lliteres i testimoni de la música d'un temps. 9 15 -135 Jesús Rodríguez Picó estrena l'òpera Opportunitas E 239 n el marc dc la manifestació musical Altaveu que cada any sc celebra a Sant Boi de Llobregat, el dia 12 de setembre al vespre s'estrenarà a Can Masselcra l'òpera de cambra titulada Opportunitats del compositor barceloní jesús Rodríguez Picó. Es tracta d'una producció d'Altaveu, d'acord amb l'obertura del seu habitual iunbit d'actuació. jesús Rodríguez ha treballat sobre un llibret de Georgina Rabassó. Qualificada com a faula musical en un acte i quatre escenes, és interpretada per una soprano, un actor/mim adult i tres nens actors. La primera incorpora el personatge que dóna títol a l'obra, una mena de deessa mitjancera entTc els altres personatges. L'Actor o el Doble és un personatge lliure, que en crea dc no~s. entre els quals un mim que construeix instruments. I els tres nens actors son tres estudiants de música que s'han trobat sense instruments, però la mediació d'Opportunitats convertirà el que era una mancança en una descoberta. També hi intervenen el cor de veus blanques i el cor de demiürgs. que tenen la funció de comunicar el món real amb l'imaginari. La soprano Marta Piol serà Opportunitats, Alfred Celaya l'actor i mim i Raquel Torres, Roger Cantos i Raquel Lancho els nens actors. mentre que el cor de demiürgs estarà formal per alumnes de l'Escola l\Junicipal de Música Blai Net dc Sant Boi de Llobregat. La formació instrumental és a càrrec d'un nonet format per flauta travessera, clarinet. fagot, guitarra, piano, dos violins, violoncel i contrabaix, i la direcció musical serà a càrrec de Càndid Rodriguez. L'escenografia i iJ.Iuminació seran responsabilitat de Jesús Horcajo. Musicalment, pel que fa a grans estructures, el mateix autor remet al Renaixement i al barroc, però sense que tanmateix es pugui parlar de música ncorenaixentista o música neobarroca. Jesús Rodríguez Picó abans havia escrit una altra òpera, El paradís de les 1ttwztanyes ( 1994) sobre text d'Alfred Jan-y, estrenada al Teatre Lliure el 1998. I del 2002 data Hotel Occident sobre llibret de Lluïsa Cunillé. ............................................................................ Mstislav Rostropóvitx, Patró d'Honor de la Fundació Orfeó Ca talàPalau de la Mtísica Catalana. El mestre Mstislav Rostropóvitx /10 acceptat formar part de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Mrísica, com a Patró d'Honor. Aquesta incorporació se suma a les de Zubin Mehta i Daniel Bareuboim, i reflecteix la projecció i11temadonal del Palau de la MrísiCJI Catalana de Barcelona. Són també Patrons de la Fundació altres personalitats artístiques de l'Estat espanyol, com Montserrat Caballé, Teresa Bergan:a, Antoni Ros Mnrbà, josep Cnrreras, jaume Aragall, Lluís i Gerard Claret, Victòria dels Àngels, Marta Casals, Alícia de l.Arroclm, Nríria Espert, Josep M. Fio/ats, Paloma O'SI!ea,Joau Pous i jordi Savall, e111re d'nitres. ···· ······ •••··· ·····•······· ·· •••· ·· ···•·· ·· ···· ·····•••·· ··· ·•· ···· ··· ·••• Nova Junta Directiva a l'ACC D es del passat mes d'abtil, l'Associació Catalana de Compositors (ACC) compta amb una nova Junta D irectiva, els càrrecs de la qual són els següents: Domènec Gonzalez de la Rubia, president; Eduardo Diago, vicepresident; Carles Eroles, secretari; Anna BofUI, tresorera; i Mercè Capdevila, vocal. El nou òrgan d irectiu s'ha marcat una sètie d'objectius, entre els quals destaquen: fer que Ics activitats de l' ACC trobin ressò en els mitjans de comunicació escrits i audiovisuals, establir contactes i col·laboracions umb conservatoris, universitats i centres d'ensenyament en general, i iniciar una major projecció internacional dc l'entitat. L'Orquestra Julià Carbonell clourà el IV Festival de Música de la Vila de Rialp L a vila de Rialp, gràcies a l'activitat diversa promoguda per la delega. ció de fovent uts Musicals del Pallars Sobirà, que té la seu precisament en aquesta vila, constitueix una mena d'illa dc protagonisme de la música culta a les comarques pallareses. L'esdeveniment central d'aquesta activitat és el Festival Internacional de Música, que enguany arriba a la quarta edició. El Festival, si bé té el seu nucli més intens en la temporada d'estiu, val a dir que s'allarga fins a cap d'any. L'edició d'enguany compta amb deu concerts, amb una acusada preeminèn· cia de formacions estrangeres. El primer va tenir lloc el dia 31 de juliol amb l'ac· tuació del Moscow Rakhmàninov Trio i el darrer serà el dia 26 de desembre amb l'Orquestra Julià Carbonell de les Terres de Lleida, que dirigeix Alfons Reverté Casas. Pel mig hauran actuat l'Orquestra Fil· hannònica de Rússia, el Black Heritage Choir, el Cor Ave Sol de Riga, la Salzbut·ger Kammerphilhrumonie - amb l'actuació solista de l pianista d'origen pallarès Juan Emique Baga1ia-, la Mendelssohn Chamber Orchestra amb el naulista Claudi Ati many, i el duo Liana lssakadze (violí) i Vladimir Skanavi (piano). El penúltim concert serà a càrrec de la mezzosoprano Mireia Pintó i tindrà lloc aquest 26 de setembre acompanya· da al piano per Vladislav Bronevetzkí. Excepte el concert inaugural. que va celebrar-se a les Planes de Son. la resta dels concerts del Pestival tenen lloc a l'església parroquial de RiaJp. A més d'aquesta manifestació espe· cialment vistent, Joventuts Musicals del Pallars Sobirà promou concetts a diver· ses poblacions de la comarca en el si de la Xarxa de Músiques de Catalunya. Són, pel que fa al segon semestre d'en· guany, Tírvia, Gerri de la Sal, Sorigue· ra, Ribera dc Cardós. Esterri d'Àñeu, Tavascan, Espot i Sort. joventuts Musicals també ha endegat una activa tasca pedagògica itinerant a diverses escoles de la comarca tot al Uarg dc l'any, una activitat que cada dia té més acceptació i que permet que moltes poblacions habitualment allunyades de la praxi musical tinguin possibilitat~ d'una apmximació ben estructurada 1 atractiva. RRMC Guanyadors del Concurs Josep Mirabent i Magrans l passat mes de juJiol es va celebrar el 12è Concurs Josep Mi rabent i Magrans. al Palau Maricel dc Sitges, amb joves intèrprets decidits a demostrar el seu nivell, davant d'un nombrós públic. Optaren al concurs dc cambra, deu conjunts provinents d'arreu de l'Estat espanyol, amb intèrprets tots ells menors de 27 anys, que van poder demostrar l'alt nivell musical. Els guanyadors d'aquest apartat foren, ex-aequo, el quartet de corda Matiz, procedent de Madrid, i el duet basc d'acordions Frec W Bass. Cal destacar la sensibilitat amb què el quartet interpretà l'Oració de Maig de Toldrà, contrastant amb la contundència i seguretat demostrada interpretant Xostakóvitx. El segon premi fou atorgat a les germanes Janina i Núria Capella, que interpretaren diverses peces al piano a quatre mans amb gran solvència. Pel que fa als cantants, hi concursaren 12 veus, IO femenines i 2 masculines. Era el primer any que el concurs s'especialitzava en cantants, raó per la qual al jurat fonnat habitualment pels pianistes Àngel Soler i Yiya Díaz, iel violinista Assunto Nese, s'hi varen afegir la cantant Carme Bustamante i el crític d'ópera Roger Alier. El jurat decidí atorgar novament el primer premi ex-aequo a dos participants, Maribel Ortega i 1ina Gorina, acompanyades al piano per Ricardo Estrada i Stanislav Angelov. El segon premi s'atorgà a la canària Xerach Alonso, amb cançons com Margaret it's you de Menotti, on va poder demostrar que es pol riure i plorar mentre es canta. E Una coral d'Eslovènia guanya el XXII Festival de Cantonigròs na cora l d'Eslovènia va aconseguir els dos primers llocs de les modalitats I (cors mixtos d'un màxim de 50 cantaires) i 3 (cors femenins d'un màxim de 40 cantaires). Així, els resultats finals d'aquestes categories van ser els següents. Competició 1: I r premi, Apz Tone Tomsic (Ljubljana-Eslovènia); 2n premi, Padjadjaran University Choir (Bandung- Indonèsia); 3r premi, Choir of Medical Academy of Bialystok (Bialystok-Polònia), i 4t premi, Ressonans con Tutti (Zabraze-Polònia). Competició 3: lr premi, Apz Tone Tomsic (Ljubljana-Eslovènia); 2n premi, Ressonans conTutti (Zabraze-Polònia); 3r premi, Pécks Mecsek Choir (Pécs-Hongria), i 4t premi, Zenski Gradsky Hor '"Kir Stefan Srbin" (Smederevo-Sèrbia). Pel que fa a les modalitats 4 (cors mixtos de música popular) i 5 (grups de danses), els resultats van ser els segijents. Competició 4: Ir premi, Pécs Mecsek Choir (Pécs-Hongria); 2n premi, Taipei Philharmonic Cruldren's Choir (Taipei-Taiwan); 3r premi, lntcnnezzo Chamber Choir (Cluj-Napoca-Romania), i 4t premi, Padjadjaran Univ. Choir (Bandung-Indonèsia). Competició 5: I r premi, Prvosienka (Bratislava-Eslovàquia); 2n premi, Loughgicl Folk Dancers (Ballymena-Irlanda del Nord); 3r premi, El sentir de una tierra (Vilanova del Camí- Catalunya), i 41 premi, Vainags Folk Dancers (Riga-Letònia). Finalment, pel que fa a la modalitat 2 (cors infantils d"un màxim de 50 cantaires), el resultat va ser el seguenI: I r premi, Taipei Children's Choir (Taipei-Taiwan); 2n premi, Pro.Musica (Michalovce- Eslovàquia): 3r premi, Dunavski Yalni (Rousse-Bulgàtia), i 4t premi, Kodaly Zoltan Children's Choir (Kaposvar- Hongria). En l'apartat musical, el jurat va estar format per Jordi Colomer (director music<~ I del Festival), Carles Gumí, Francesc Busguets, Lazlo Heltay, Malcom Goldrig, Andrea Angelini, Enriqueta Anglada i Òscar Boada. En l'arpartat dc dansa, el jurat va ser format per josé dc Udaeta, Ria Schncidet; Ncrcndra S. Kotiyan i Josep Mas Pineda. Enguany, les obres obligades per interpretar van ser Cantate Domino de Schütz (competició 1), De Angelis dc Pat Eben (competició 3) i El testament d'Amèlia de Manuel Oltra (competició 2). El Festival se celebrà entre els dies 16 i 18 de juliol. U Música en estat crític A quest era el títol d'unes jornades organitzades per la Casa de Cultura de Girona a iniciativa del periodista cultural Xevi Planas. Vint-i-cinc comentaristes o crítics musicals de diverses especialitats van fer l'estat de la qüestió. Cadascun, almenys en les dues jornades a les quals vaig assistir, exposava en un màxim de quinze minuts la seva manera de veure les coses i, en gran part, no hi va haver temps de respondre les preguntes que el coOI·dinador es feia en el pròleg al programa: quins són els compositors i intèrprets del país més interessants amb vista al segle XXI? Quins cicles i festivals convé seguir de més a prop? Quina política han d'aplicar les administracions públiques en matèria musical?, i encara set preguntes més. Qüestions tan àrdues. que mereixerien una enquesta, no van tenir resposta clara per dos motius. Una. perquè els comentaristes musicals no fem altra cosa que anar-Ics contestant en l'activitat de cada dia. L'altra, per la necessària modèstia que cal tenir, ja que si bé es pot donar una opinió en un moment donat, aquesta pot ser esmenada en menys o en més en una nova temporada. No obstant això, en la meva intervenció vaig considerar que entre els dos models possibles: una liberalització absoluta i un intervencionisme absolut, gairebé tots els països europeus s'han decantat per una mena d'lu'brid que comporta, d'una banda, no deixar morir les activitats amb dificultats econòmiques, però de l'altra no ajudar a fons les prioritàries, llevat que siguin emblemàtiques per al país. Penso que s'hauria de posar raccent en igualar tant com sigui possible l'accés a totes les activitats artístiques. És excessiva encara la distància entre el preu d'una entrada al cinema, per exemple, i la d'una funció d'òpera amb visibilitat correcta. Si no s'aminora és resignar-se, una mica amb el fre posat, a Ics lleis del mercat o apostar per l'audiovisual en petjudici de la resta. D:l et = .:¡ a i!J;;' i5' 239 17 -137 Cor Vivaldi, quinze anys com a pedrera d'àngels El Cor Vim/di a Omto11ign1s, aquc•st IIII'S rlc• juliol. LA formació coral participà en el co11cert inaugural dd Fc•stil'r11 inll'rprelnnt El testament d'Amèlia 239 EL CoR VIVALDI-I Psi, PETITS CANTORS DE CATALUNYA, COMPLEIX AQUEST ANY EL SEU QUINZÈ ANIVERSARI. CREAT EN 1985 PEL PIANISTA I DIRECTOR ÒSCAR BOADA, AQUEST COR DE VEUS BLANQUES HA GUANYAT PREMIS NACIONALS I INTERNACIONALS I HA ESDEVINGUT UN PUNT DE REFERÈNCIA MUSICAL A TOT L'ESTAT ESPANYOL. L'ÈXIT ASSOLIT EL PASSAT MES DE MARÇ EN LA SEVA GffiA PELS ESTATS UNITS CONFIRMA QUE ES TRACTA DE MOLT MÉS QUE UN COR ESCOLAR. entini el Cor Vivaldi, és fàcil imaginar corn deuen cantar els àngels. Unes 40 nenes i un nen d'entre IO i 17 anys d'edat fan possible aquest miracle musical, fruit de la paciència i la dedicació del seu creador i director Òscar Boada. El Cor va néixer corn a projecte educatiu a l' Escola IPSI (Institució Pedagògica Sant Isidor) de l'Eixample de Barcelona. Però la seva qualitat l'ha portat molt més enllà de l'àmbit escolar: treballar amb Pedro Alrnodóvar o recollir els aplaudiments de l'exigent públic nord-americà demostren que el cor arriba al seu aniversari en plena forma. El "pare" d'aquest projecte, Òscar Boada, ha estat testimoni de quinze anys plens de premis i èxits, però també dc treball. El director considera, però, que ''el balanç és forçosament positiu", especialment quant a Ja tasca educativa que s'ha desenvolupat: "Nosaltres partíem de zero - recor·da-, El Cor Viva/di és la punta de l'iceberg, però per tal que pugui sortir un producte corn aquest cal donar a conèixer la música als alumnes, i en aquests anys s 'ha aconseguit això". S 18 438 pe~ S"¡ cet dtt¡ és 1 I in~ DOl de r~ El missatge que hi ha darrere el Cor Vivaldi és molt pedagògic. Com explica Boada. "nosaltres volem donar a conèixer la nostra experiència perquè molts altres la puguin imitar. Si algú es comprometés a agafar unes poques escoles pilot a Catalunya amb un professor de música i un director competents, al cap d'uns anys hi !Jauria més cors com aquest". De moment, el Cor Vivaldi, el més conegut dels cors catalans de veus blanques, pol presumir de ser el primer cor espanyol convidat per l' ACDA (Arnerican Choral Directors Association), una invitació que els va portar de gira per tot el Nord-est dels Estats Units el passat mes de març. El Cor va recórrer milers de quilòmetres visitant els estats de Washington, Oregon i Jdaho, amb un repertori de més de 45 obres. A la capital d'ldaho, Boise. el Cor Vivaldi va actuar davant els prop de dos mil directors assistents a la convenció biennal de l' ACDA, tot guanyant-s'hi l'aplaudí- LA GIRA DEL CoR VIVALDI P ELS ESTATS UNITS VA SER TOT UN ÈXIT DE CRÍTICA I DE PÚBLIC. po ment unànime de públic i critica. "lA gira va ser fantàstica, una gran expe· riència tant per a les nenes com pera mi -reconeix Boada-. No m'imagi11o· va que fos tan exitosa, pensava que l'organització no era la més adient per a les nostres necessitats. Jo patia per· què estaven previstos 14 concerts, que al final en van ser 22. Qualsevol pro· fessional es negaria a donar cm c011· cert cada dia. Però les nenes no podeu escollir, i jo no podia rebutjar una gira així. Van resistir amb una professio· nafitat excepcional i van demostrar una gran responsabilitat. A més a més, el públic americà és extraordinari, 11alora molt la bellesa, !"art i :a músi· ca. Quan escolten un concert i els a· grada, són summament enwsiastes". A quest no és el primer viat· ge que fa el Cor Vivaldi. que ja ha obtingut premis a prestigiosos concursos in· ternacionals, com els de Varna (Bulgà· ria), Arezzo (Itàlia), Montreux (Fran· cia) o Mendoza (Argentina), o els de Cantonigròs, Tolosa, Xixona o Torre· vieja, a l'Estat espanyol. Darrere d'a· quests títols s'amaga la gran dedicació dc les cantaires i els seus pares, que Ics acompanyen a tot an-eu. "Les ne/IL'S assagen una hora cada dia -explica el director Òscar Boada-. Per a elles és un esforç, però jo procuro que /"assaig sigui dinàmic i trobin alguna com· Es¡ sol !ia ast bla filr l'el pet un l'id pel un ens IP~ enr del fou mi( con iniI sia: SOll not feit dirt Sig ge~ j ami reiE bor ·or ~s, ri, si· a· ,• li· li. :a n· à· n· le e· íg 1· PEDRO ALMODÓVAR VA ESCOLLIR EL COR VIVALDI PER A LA BANDA SONORA DE LA SEVA PEL-LÍCULA La mala educación. pe11sació. Per als pares també represmta un esforç_portar-les a molts concerts, i ho sé perquè jo sóc pare de dues de les ca11taires. Però la veritat és que és molt agradable seguir-les". El passat mes de març va ser moll intens per al Cor Vivaldi. A la gira oord-americana es va afegir l'estrena deia peJ.Iícula La mala educación, de roscaritzat Pedro Almodóvar. que va portar a les sales de cinema de tota Espanya les veus del Cor i les seves solistes. El compositor Alberto lglesias, col·laborador habitual del cineasta manxec, buscava un cor de veus blanques per a la banda sonora del film. Va viatjar des de Madrid per veure un assaig de les nenes dirigides perÒscar Boada, i no ho va dubtar ni un moment: eren perfectes per donar l'i da al cor escolar que surt a la pel·lícula. Però el gu ió exigia que fos un cor masculí, així que Boada va ensenyar uns quants nens de l'escola !PSI a fer playback de les cançons enregistrades per les seves companyes del Cor Vivaldi. "Treballar amb Almodóvar va ser fantàstic perquè significa treballar amb mitjans, i això et dóna tranquil·litat ·•. comenta Boada. 'També va ser molt interessant treballar amb Alberto lglesias, un músic extraordinari i una perSOtla molt agradable. Amb Almodóvar només vaig treballar un dia, perquè la feina bruta la feia el seu ajuda11t de direcció, però sap molt bé el que vol. Sig11aria treballar sempre així", afegeix. A lberto lglesias no és el primer compositor que es fixa en el conjunt coral dirigit per Boada. El Cor mantê amb Alberto García Demestrcs una relació molt especial que, com les bones històries d'amor, va sorgir de forma inesperada: els va sentir cantar, li van agradar i els va p011ar al seu programa Tl.Wo Demestres de COMRàdio. L'any 2001 els va escriure una cançó curta, i l'any següent els va compondre l'òpera Els cinc dits de la mà. L'any passat els va fer un arranjament del Per molts anys que el cor va cantar per a TV3, i ara els està escrivint un Stabat Mater per a cor, piano i orgue que s'estrenarà el proper 30 d'octubre al concert de tardor que oferirà el Cor dins del cicle Les Quatre Estacions del Cor Vivaldi. '·La relació de Demestres amb el Cor Viva/di ha donat uns resultats musicals molt bons, perquè és un compositor que, sense renunciar a escriure música contemporània, sap crear moments emocionals amb els quals la gent se sent identificada", comenta el director Òscar Boada. A més a més, el Cor està obert a tols els joves compositors que vulguin enviar les seves creacions. "Em fa molta il·lusió que compositors que s'estan formant, alguns amb un nivell molt alt, puguin explorar coses amb el cor -explica Boada-. El cor de veus blanques és un instrument fantàstic per a la música contemporània, té una gran versatilitat". El Cor Yivaldi és pioner en la representació dc l'òpera infantil a Catalunya i Espanya. A més de l'obra de Demestres, Els cinc dits de la mà, el cor ha portat a l'escena Tom Sawyer de J. Elkus, Clzips and his dog deG. C. Menotti, La Flor de R. Lamotte de Grignon i The Golden Vanity de B. Blitten, a mês de preparar l'estrena de l'òpera Mercader de somnis de S. Brotons. Aquesta és. a més, la primera temporada que el Cor col·labora amb el Liceu, amb l'òpera Tosca de Puccini El resuJtat ha estat tan positiu que per a la temporada 2004-05 el cor actuarà en Borís Goudunov de Mussorski i Turandot de Puccini, producció de Núria Espert, i per Ja 2005-06 en la Gioconda de Ponchielli. Tot i això, una de les actuacions més populars del Cor va ser la interpretació del Per molts anys el dia de la celebració dels vint anys de TV3. Ara és el Cor a qui s'ha de felicitar. 239 D'estació en estació amb el Cor Vivaldi l Cor Vivaldi pot presumir de ser l'únic conjunt coral que compta amb el seu propi cicle de concerts que, fent un joc de paraules amb el nom del cor, han batejat com a Les Quatre Estacions del Cor Vivaldi. En aquest cicle, que arriba enguany a la seva tercera edició. el Cor ofereix a l'Auditori Winterthur un repertori diferent per a cada estació. El concert corresponent a la primavera. celebrat el passat 18 d'abril, va comptar amb obres de Gumí, Vila, Morera, Gershwin i Wood, entre d'altres. El concert corresponent a l'estiu. el 18 de juliol. va ser amb la col·laboració de l'Orquestra de Cambra del Maresme. dirigida per Jordi Colomer. EI Cor Vivaldi oferí un concert simfonicocoral amb les Vespres Pro Festo Sancti Jmzocenti de Haydn i les cèlebres Adagio i fuga i Eine Kfeine Nachtmusik de Mozart com a programa. El concert de la tardo1~ previst el proper 30 d'octubre. tindrà com a protagonista la música religiosa. El conjunt dirigit per Òscar Boada oferirà la primera audició de I'Stabat Moler compost expressament per Alberto García Demestres per al Cor. El programa es completarà amb la Missa Brevis dc Britten i altres obres emblemàtiques de Ja música religiosa per a cor i orgue. El cicle conclourà el 19 de desembre amb el concert de Nadal. en què el Cor interpretarà obres d'autors com Vila, Busto, V. \Villiams o Rutter. E 19 439 Jordi Masó, pianista compromès amb la creació musical contemporània }ORDI MASÓ HA ESDEVINGUT ELS DARRERS ANYS UN DELS PIANISTES CATALANS DE MÉS RENOM INTERNACIONAL. UN ÈXIT ACONSEGUIT, EN BONA MESURA, GRÀCIES A LA INTENSA ACTIVITAT DISCOGRÀFICA DEL PIANISTA DES DE FA MÉS D'UNA DÈCADA, I QUE HA FET POSSIBLE LA DIFUSIÓ A L'ESTRANGER DE L'OBRA PIANÍSTICA D'IMPORTANTS COMPOSITORS DE CASA NOSTRA, COM MOMPOU, HOMS I GERHARD. 239 20 440 banda d'aquest vessant. Jordi Masó també du a terme una trajectòria destacada en les àrees concertística -en solitari. amb grups de cambra i amb diverses orquestres- i docent - impartint classes al Conservatori de Granollers i a l'ESMUC. -Quan va començar a interessar-se per la música? -Doncs des de molt petit. A casa hi havia un piano i jo tenia tendència a tocar-lo pe/meu compte, per passar l'eslona. Com que els meus pares van veure que hi mostrava interès, em van posar a estudiar música. -Com va continuar la seva formació musical? -Vaig iniciar els estudis musicals a l'Escola de Música de Granollers amb Josep M. Ruera. tot i que el piano l'estudiava aleshores per lliure. Fins als quinze anys 110 vaig tenir el primer professor de piano en aquell mateix centre, Josep M. Roger. Més tard vaig anar a l'Escola de Música de Barcelona, on vaig estudiar amb Albert Attenelle, i l'aig finalitzar els estudis musicals a la Royal Academy o[ Music de Londres, on em vaig estar tres anys amb els professors Nelly Akopian i Christopher Elton. -Quin és el repertori que més li interessa com a intèrpret? -Aquest és un factor que varia segons l'època. Ara estic en un moment en el qual interpreto sobretot música catalana i espanyola, com també moltes obres dels segles XX i XXI; però recordo que no fa gaires anys el que més tocava eren autors romàntics, especialment Liszt i Chopin. Cal tenir present que una vega- A da que t"lws professionalitzat, has de buscar quin és elterren)' en el qual tens més coses a dir, i fer aportacions que no facin altres intèrprets. E.n aquest cas, tant la música contemporània com la música catalana del segle XX són dos camps en els quals encara queda molt per fer i que m'interessen /IlOft. -Aleshores, ¿podem dir que s'ha anat especialitzant? -En certa manera, sí. però a l'hora de confegir w1 concert. rarament interpreto exclusi•;amenl aquest repertori, sinó que intento combinar-lo amb compositors d'altres èpoques, com Beethoven, Schumann o Schubert. -És a dir. que idea els seus recitals tot cercant l'equilibri entre la música clàssica i la contemporània. -Sí. jo crec que és important que els concerts de piano no estiguin centrats únicament en el gran repertori, i miro de barrejar-hi èpoques i tendències diferents, tot buscant-hi al mateix temps una lògica, potser no molt evident a primer cop d'ull. Cal que hi hagi equilibri i varietat en el repertori d'un concert, però alhora amb una certa consistència i una raó d'ésser. -En el seu cunículum com a intèrpret, hi figuren concerts en solitari, amb g¡ups de cambra i amb orquestra. Quina d'aquestes modalitats prefereix? -Em sento més còmode tocant sol: un mateix escull el repertori i es responsabilitza de totes les decisions interpretatives. Si fas mtÍ$ica de cambra, has de trobar la gent adequada, i connectar-hi, i jo he tingut la sort de trobar en aquest camp cof.legues excef.lents amb els quals cof.laboro sovint, com el flautista Xavier Relats, el violinista Santiago Juan o el clarinetista Josep Sancho; i amb orquestra sempre ho trobo més dificil, perquè la fonnació que t'acompanya s'ho ha de prendre amb el mateix entusiasme que tu, i a més cal que al capda11antl1i hagi també Ull bon director. -La seva discografia, força extensa, SATISFACCIÓ P ER LA BON A ACOLLIDA QUE H AN REBUT ELS SEUS DISCOS. està centrada sobretot en la música cata. Jana del segle XX. Per quins motius ha optat per aquesta especialització en els seus enregistTaments? -Ouan vaig començar a graPar discos el 1993, hi havia moll poca músic~ c:atalana enregistrada. Aquest era, doncs, un bon camp per explorar. La 111e1'a primera gravació, la integral cie l'obra per a piano sol de Robert Ge. rlzard, 11aig decidir fer-la amb una casa de fora d'aquí, perquè aquest és 1111 dels compositors catalans amb més renom intemacional. A partir d'aquí em l'Oli anar sorgint més projectes, i sempre que he pogut he gravat música catalana. -1 per què va decidir buscar una dis· cogràfica estrangera? -Bàsicament, perquè les gra1'acio11s tinguessin més difusió. Ara, però, la situació ha carnriat, perquè hi ha força discogràfiques catalanes. Però l'any 1993, a banda que hi havia menys cases, els discos produïts aquí quasi 110 s 'exportaven. Els meus primers en regis· I raments van ser amb el segeff Marco Polo, que aleshores gaudia de força pres· ligi, i posterionnent he treballat sovi11t amb una altra col·lecció de la mateixa companyia, Naxos. -¿És vostè mateix qui tria la música que emegistra, o és una decisió que pre· nen les discogràfiques? -Hi ha de tot. La integral de l'obra pianística de Mompou, per exemple, va ser per iniciativa meva, perquè consi· dero que és un compositor molt impor· tant, però hi ha hagut altres discos, t'Om els dedicats a Se11erac o a Castelnuo1'1l· Tedesco, que els vaig fer per encà"ec de la discogràfica. Però, és clar, sempre que tinc l'oportunitat, sóc jo mateix qui tria el repertori que enregistro, perquè és la música que tinc ganes de fer. -¿Creu que la discografia constituei.x. avui dia, un bon canal de difusió musi· cal? -Sí, crec que és un molt bon mitjà, i més encara en una època en la qual sembla que cada vegada es fan menys concerts. També cal tenir en compte que és molt més fàcil comprar el disc que no esperar que algun dia tinguis l'oportll· nitat d'escoltar aquella música en directe. L'oient dels nostres dies, en aquest aspecte, pot considerar-se w 1 priPilegiat, perquè estem en uns moments tm els quals, gràcies a les noves tecnologies, la música està més a l'abast que mai de/o gent. Fa un segle, qui volia escoltar música havia d'assistir per força als COll· certs. disc ulh mer inic 11111' quE rog oltr tvl pan ' ÉSI !tlt om Ull ten. NaJ poa tat~ te11i rog¡ bar per /U/11 ., qua tem .¡ dec pro) afrc imp rac .¡ ba. tene ·1 disc ajuc xin POSI a/'¡ amt tant ·¿ &rav ·~ disc regi: música de Joaquín Turina, de qui estic gra11ant la integral pianística per a Naxos; un altre per al segell Anacrusi dedicat a joan Massià, que em fa especial il-lusió; i dos discos amb tota l'obra per a piano de Ricard Lamote de Grignon, que és un compositor interessant però molt desconegut pel que fa a la seva producció pianística. -¿Vostè encarrega moltes obres a compositors d'aquí? -L'a11y 2002 vaig fer un disc, Homenatges a Mompou, amb algunes obres .Quina acoll ida hun tingut els seus discos? -fo crec que força bona, ja que he rebut/Jo/leS crítiques des dels meus primers enregistrame11IS. f gràcies a aquests inicis fol'Orables, ara continuo col·laborant amb Naxos. perquè cal no oblidar que, en definitiJia, el món de les disrogràjiques és w1 negoci com qualseJiol altre. Si no tens bones crítiques. els dis(IIS 110 es Penen, i si no es venen, la comJ1011Yio deixa d'encarregar-te gra11acions. -¿Els seus enregistraments amb Naxos, per tant, han suposat una bona manera de difondre la música catalana al'estranger? ;a ·a 11 ¡. ~; ¡. I ,¡ p ¡· •. ¡t t. 9 r -Sí. jo crec que és Lm sistema idoni. És clor que també pots fer gires i presmtar la música en 11iu. però sempre arribes o molts més oients mitjançant Ull disc que no pas fent un concert, tenint en compte que els discos de Nuxos es distribueixen per tot el món, i podentrobc1r-se als països més insospitats. fa quan vaig començar a gravar tenia clar que volia fer-ho per a una disrogràjica potent, que em permetés arribara un públic al més ampli possible.: per tant, puc considerar-me molt afortunat pel que fa a aquest aspecte. -¿1considera que els compositors als quals estan dedicats els seus discos tenen suficient prestigi internacional? -Hi ha autors, com Mom pou, que fora de casa nostra només són coneguts per professors de consen1atori o per alguns ~eccionats ben informats, tot i la seva Importància per a la història de la músiro catalana. -Però tot i així, segons el que m'acaba de comentar, aquests compactes tenen força èxit. . ·Sí, i això és perquè el preu d'aquests d~scas és força assequible, tm factor que a!uda que alguns melòlllans s'atrevei.rm ~comprar-los, malgrat que els comPO~Itors 110 siguin de grtm anomenada aIestranger. Això els permet conèixer amb relativa facilitat una part imporlànt de la producció musical catalana. ·¿Està preparant actua lment alguna gravació? ,-Sí, aquest any tinc força projectes ~~s~ogrà[tcs per fer. 1li ha previst l'eneglstrament del segon compacte amb encarregades a diversos compositors catalans. Amb vista al2006 he demanat a vint-i-tres compositors de tot l'Eslat espanyol que escriguin una peça breu cadascun per commemorar el cenlenari de/naixement de joaquim Homs. Aquestes obres apareixeran també editades en disc, i s'interpretaran en un concert que hem titulat '·fn Memoriam Joaquim Homs" i que es farà a diverses ciutats espanyoles. -¿1 hi ha molts compositors que li facin arribar partitures de manera espontània, sense encàrrec previ? -Sí, hi ha força autors que, en assabentar-se que alguns intèrprets ens interessem per la música contemporània, escriuen obres pensant en nosaltres, i jo personalment els estic molt agraït. -Quins són els compositors amb els quals ha mantingut una col·laboració més estreta? -A banda de la música dels dos homenatges que he esmentat, Benet Casablancas, a qui tinc una gran estima com a compositor i com a amic, em va dedicar un excel·lenl Scherzo per a piano. També he tocat sovint la música de josep Soler, de qui també vaig enregistrar dos discos per a Marco Polo. -¿Creu que avui dia hi ha a Catalunya bons intèrprets de piano? -lo crec que sí, tot i que he anat obser- Jiont, els darrers anys. que des dels centres d'ensenyament musical s'està intentant retallar el nombre de places de piano, amb rexcusa que el que més interessa és potenciar els instrumentistes d'orquestra simfònica. Sembla com si els pianistes féssim nosa, i és una llàstima, perquè el piano és un dels instruments que té més acceptació entre els estudiants de música. Tot i així, crec que el nivell, en general, és força bo, i IIi ha molts pianistes que, malgrat aquests impediments acadèmics, se'n sortiran perfectament. -Com a intèrpret, darrerament. ha estat força vinculat al grup Barcelona 2J6. Quina ês la situació actual del conjunt? -La veritat és que darrerament el grup està una mica aturat, especialment des que l'Ernest Martínez /zquierdo va assumir el càrrec de director titular de l'OBC. Malgrat això, anem fent coses de tant en tant. i treballem sobretot amb direc- tors convidats. molts d'ells especialitzats en el tipus de repertori que fem. El conjunt, per tant, continua en marxa, tot i que actualment/a seva activitat no és tan intensa com la de temps endarrere. -I què en pot dir, de la seva faceta en el camp dc la docència? -Doncs que crec que és una activitat molt interessant i un complement indispensable, perquè alhora que tu ensenyes, també aprens molt, encara que això pugui semblar un tòpic. Però realment la meJia feina de professor em fa replantejar algunes qüestions que potser d'una altra manera no m'ho hauria parat a pensar. -¿Té predi lecció per ensenyar algun repertori en concret? -lnlento tocar-ho tot una mica, perquè als conservatoris i escoles de música els estudiants han de tenir accés a wl repertori al més ampli possible: l'especialització -que ja he dit que fa falta-, arribarà més tard. Això inclou també la música del segle XX: als meus alumnes de grau mitjà, per exemple, els animo a tocar algunes peces de Ligeti o Schonberg que són adients per al seu nivell. Crec que és important obrir la ment dels estudiants, i ensenyar-los que 110 tot s'acaba amb la tonalitat, sinó que hi ha altres tendències musicals que ja fa anys que s 'empren i que poden ser molt suggestíves. 239 -Què li sembla l'actual sistema educatiu musical català? -Bé, ara tenim I'ESMUC, que dóna la possibilitat que l'estudiant de música esdevingui universitari, i per tant que la carrera musical sigui considerada en les matei.-ces condicions que qualsevol altra. És un projecte que tot just està començant, i encara queda molta feina per endavant i algunes coses per canviar. -I quins són els principals problemes que cal resoldre? -Els alumnes es queixen sobretot de manca de temps per estudiar el seu instrument. La idea del 110u pla d·estudis penso que és molt bona: fonnar músics amb una base sòlida en camps musicals ben di11ersos. i amb una bona fonnació humanística. Però el problema actual és la saturació d'assignatures que han de cursar els estudiants i que els impedeix treballar regularment l'instrument. A més, crec que hi lla w1 menyspreu per la feina purament fisica o mecànica que comporta l'estudi d'un instrument· està mal vist dir que un pianista ha d'estudiar sis, set o llUÍ/ hores al dia. ¿Però realnrent l1i ha algun músic professional que 110 hagi fet aquesta feina intensa i necessària? I si els estudiants ara no ho poden fer. quan ho faran? ¿Arribaran a assolir la suficient competència tècnica per tirar endaPant les seves carreres? 21 441 Brillant colofó de Palau 100 amb la Filharmònica de Munic Palau 100. Orquestra Filharmònica de Munic. Martin Spangenberg, clarinet. Dir.: Andrei Boreico. Strauss: 1ill EulenspiegeL Schonberg: Nit transfigurada. Copland: Concert per a clarinet i orquestra. Bartók: El mandarí meravellós. Palau de la Música Catalana. 21 de juny de 2004. a temporada Palau I00 va cloure la seva XIII edició amb un dels concerts més esperats del cicle i que tenia la Filhannònica de Munic i el director fames Levine com a protagonistes. Per motius de salut, Levine no va poder dirigir l'orquestra i el director Andrei Boreiko es va fer ci1n·ec de la formació en aquest concert en què la música de Richard Strauss, Schonberg, Copland i Bartók va servir per constatar l'altíssim nivell d'una formació que posseeix una qualitat tècnica i una personalitat en la seva sonoritat que en el decurs dels anys l'ha dut a ser considerada una de les orquestres de més renom mundial. L'orquestra de Munic funciona com una maquinària absolutament perfecta i interpretativament assoleix resultats d'una qualitat tímbrica excepcional. El mandarí meravellós, una obra amb una potència d'orquestració coneguda a bastament, amb el seu paroxisme de dissonàncies, de ritmes contraposats, dc força , de yjolència sonora que sens dubte pot emparentar-sc amb Ics obres d'Stravinsky escrites en època contemporània, ofereix a l'orquestra un ventall de possibilitats per poder explotar les seves qualitats i alhora poder L 239 22 442 copsar tota la violència i tragèdia que s'amaga danere el fil argumental de l'obra. El cert és que quan es té l'oportunitat d'escoltar una orquestra com Ja de Munic interpretant aquesta obra, es poden copsar una infinitat de colors, de detalls, de dinàmiques traçades a la perfecció i admirar una versió colossal i d'una magnitud interpretativa d'una personalitat inequívoca. Però l'orquestra de Munic és capaç de submergir-se en tot el repertori que es posi sobre els seus faristols. En escoltar la Nit transfigurada de Schonberg es pot admirar una secció de cordes d'una qualitat i precisió tímbrica certament excepcional. Schonberg. en referir-se a aquesta obra, utilitzava el tetme de "música pura", i certament, copsar aquesta idea de música que avança amb placidesa i intimitat, amb una delicadesa expressiva plena de sentiment, i amb aquelles sonoritats sempre fluctuants en què la inestabilitat tonal i les tensions harmòniques recreen una atmosfera onírica i d'una placidesa màgica, resulta d'una complexitat inequívoca. El cert és que l'orquestra bavaresa va dibuixar una versió plena de sensibilitat, de refinament, de força interior i, en definitiva, un veritable exemple de com cal afrontar una obra d'aquesta magnitud amb el major grau de perfecció. El concert, que es va obrir amb una dinàmica i extravertida versió del poema simfònic 1íll Eulenspíegel de Richard Strauss, va tenir també en el seu programa una obra concertant, concretament e l Concert per a clarinet i orquestra de Copla11d amb Martin Spangenberg com a solista conyjdat. Música que avança des de la tranquiJ.Jitat i la placidesa d'una cançó de bressol i que des- prés d'una cadenza ens introdueix plenament en les variacions jazzístiques caracteritzades per un ritme sincopat, esdevé una obra d'una complexitat inequívoca en la qual el compositor americà va reflectir una gran part de les dificultats tècniques a què pot enfrontar-se l'ins trument solista. Versió dinàmica, impecable tècnicament, canegada de força i sempre copsant uns colors que demostraven l'afinitat entre or- questl:a i solista per reflectir en la mterpretació tota l'a. malgama de detalls que Copland, va ser el que va pla. nar en una de les obres mé< complexes del repertori COO: certant per a clarinet. El final de temporada. doncs, celebrat el dia de la música, va ser reflex de la qualitat que s'ha manifestat en el decurs dels setze con. certs que enguany han con. figurat la programació de Palau 100. ..................................................................................................................... Excel·lent antologia del Mompou liederista Titon F rauca, mezzosoprano. Laia Frigolé, piano. Obres de Frederic Mompo u. Teatre Ovidi Montllor (Institut del Teatre). 20 de maig de 2004. D ed icar un concert monogràfic a una personalitat destacada de la música catalana del passat segle com Frederic Mompou, és quelcom que dissortadament no es produeix amb gaire freqüència, llevat dels recitals que se celebren amb motiu de detetminadcs efemèrides, i que obeeixen més a qüestions de compromís que no pas a iniciatives espontànies d'intèrprets o organitzadors. La mezzosoprano Titon Frauca, que coneix en profunditat l'obra per a veu i piano de Mompou -per haver estat l'única cantant que, de moment, n'ha enregistrat la integral-, protagonitzà un concert en el qual es va poder escoltar una antologia força àmplia, i acurada, d'aquest aspecte creatiu tan escassament prodigat del compositor. El concert comptà, a més, amb uns plantejaments escènics originals, que miraven de defugir els tòpics més fressats del recital liederístic: I'escenari era presidit per dos plafons mòbils semitransparents, que eren canviats de posició en Ics pauses entre les cançons, i que atorgaven a cadascuna un ambient detetminat, reforçat aquest per variacions en la iJ.Iuminació. D'altra banda, Titon Frauca oferí el recital caracteritzada d'home, ja que, en paraules de la mateixa intèrpret. la música de Mom pou, perquè arribi a l'oient en condicions òpti· mes, exigeix que el cantant passi al més desapercebut possible. En la part musical, tant Titon Frauca com la pianis· ta acompanyant, Laia Fri· golé, mosh·aren una bona complicitat interpretativa, malgrat l'inconvenient afe· git que van su posar els esmentats elements de tea· tralitat, els quals di[iculta· ren, òbviament, el control mutu entre cantant i insteu· mentis ta. Pel que fa al reper· tori, aque.st estigué format per més d'una quinze~~ade cançons, entre les qul!s d~ tacaren algunes amb lletra del mateix Mompou. com Rosa del camí o Cortina de fullatge; dues sobre texiO$ de }anés, Aquesta nit un mateix vent i fo et presstn· tia com la mar; un recull de les belles Becquerianas, com '·Yo soy ardiente, yo so)' morena" i "Oias gigantes': i les introspectives Cantar del alma, sobre San Juan de la Cruz, i El víaje dejinitiro, basada en un poema de Juan Ramón Jiménez. A tall d'in· terludis, a més, Laia Frigo· lé ens delectà amb tres mai· tres de l'obra pianísticade Mom pou: les peces XVII i XVIII del tercer quadernd; la Música callada i la Con{ll i dansa núm. VI. l fidt aw ~, ent terr reft obj fug mú J inst ciOJ 20( tiql últi inli cor divi na, mé· lan me. UO! quE pos Es bar sug ~a fic rèn E asct clin cuit in te cep im~ de I Músiques per la pau amb el segell Savall 'Ctir l'a. que pla. rnés :00. tda. e la e la stal :on. Fòrum 2004. "Da Pacem Domine-Musiques per Ja Pau. Diàleg de les Músiques de l'Orient i de l' Occident". La CapeUa Reial de Catalunya-Hespèrion XXI. Mahwasb i Ensemble Kaboul. Montserrat Figueras. Ariadna Savall. Begoñu Olavide. S hantala Shivanligappa. L'Auditori. 1 de juliol de 2004. Kodaly reflecteix l'esperit hongarès a Hary Janos Hfuy /{mos de Zoltan Kodaly sobre l'obra de JIÍnos Garay Az Obsitos. Orquestra i cors de l' Òpera de Montpeller. Direcció musical: Friedemann Layer. Direcció escènica, escenografia i vestuari: Jean-Paul Scarpitta. Òpera Berlioz de Montpeller. 18 de maig de 2004. .P.:~l:.~!:-!:-!9~.?.~. :on. de / E 'ja !tei- de oi a pti· tam tbut I ram .nis· f ri· boa iva, lllfe· els ea· Uta· ~~ per· mat 1 de des· etra :om Jdt tos un ' univers Savall és una realitat molt oberta i alhora molt fidel a una ètica i sobretot auna estètica molt peculiar. Ésunmón, també, que per entrar-hi cal dominar o tenir molt ben assurrúts uns referents culturals i uns objectius conceptuals que fugen radicalment del comú. Amb aquesta proposta, Inserida en les manifestacions artístiques del Fòrum 2004, aquestes característiques són dutes força a les últimes conseqüències en intentar lligar músiques i continguts culturals de diverses tradicions: ctistiana, musulmana i jueva i, a més, d'èpoques molt distants: des dels anònims medievals més profunds a una composició encàrrec que s'estrenava del compositor estonià Arvo Part. Es tracta, d'antuvi, d'una barreja complexa, rica i s~ggestiva, però que cxigta un h·eball molt es pceific a fi d'aconseguir coherència i ritme in tern. En un context de gran ascetisme, a la recerca d'un clímax d'intercomunicació cultural, o de comunicació intercultural -aq uest concepte tan obsess ivament imposat aquestes setmanes de Fòrum-. la proposta va L mostrar més bones intencions pel que fa als objectius acabats d'exposar, que no pas quant a resultats explícits. És el risc de crear models ex novo, repte per altra part lloable, perquè mostra la inquietud dels seus artífexs, però sovint de difícil reeiximent. El magma pretès no es va aconseguir del tot i el clima d'espiritualitat -si és vàlida l'expressió- esperable, es va esvair més del compte en l'ampli marc de I'Auditoti per causa també de la problemàtica assumpció dels propòsits per un públic culturalment monògam i d'antuvi ja convençut. Arvo Part va estrenar amb el mateix títol del programa una obra de circumstàncies, d'una notable densitat dramàtica i d'un cert afectisme, ben adequada per posar un colofó definitiu de calidesa animica aI concert. A la fi, el millor que va fornir el concert van ser les parts individualment considerades, sobretot gràcies a unes interpretacions d'un altíssim nivell sense excepció. En aquest sentit, el segell Savall considerat en el sentit de l'alta exigència i del gran rigor, es va mostrar una vegada més en tota la seva coneguda i gratificant plenitud. s rara l'oportunitat de poder veure l'òpera Hóry /{mos sencera . NmmaJment se n'interpreta Ja suite de concert, en la qual queda palesa, només, la força musical de Kodaly i la seva sapiència orquesh·adora. I en canvi es perd Ja possibilitat d'entrar en la psicologia col·lectiva d'un país que retrata perfectament la representació escènica. L'Òpera de Montpeller, amatent sempre a donar obres que s'aparten del repertori habitual, va produir aquest títol per al festival d'estiu de Radio France de 2002 i, en veure'n les possibilitats que té, va decidir programar-la enguany en la temporada regular. Han canviat bona part dels cantants que la van estrenar i ara el repartiment era totalment hongarès menys el protagonista narradot~ duplicat per un cantant, i la seva rèplica, un estudiant, encarnats per Gerard Depardieu i Michel Lescot. Kodaly es va adonar que als teatres del seu país només es representaven òperes foranes i va reaccionar com feren aquí Pedrell una mica abans, i el pare Massana uns anys després. Va voler plasmar la manera de ser d'un poble i va fer que les àries de la seva òpera estiguessin amarades de cançons populars per aconseguir més impacte i més identificació. L'heroi hongarès Hary janos és un murri que inventa històries i tothom l'escolta i l'anima a explicar-ne més: narra quan la filla de l'emperador és detinguda a Rússia perquè ha travessat inadvertidament la frontera i la salva desplaçant Ja caseta de la duana fins que es troba novament a Hongria; després explica com en una batalla prop de Milà derrota Napoleó i aleshores l'emperador austríac li ofereix la mà de Ja seva filla i li vol donar la meitat del reialme però ell refusa perquè es fidel a la seva enamorada llka ... La música és magnífica i es presta a coreog~;afies molt reeixides que en la representació montpellerina va crear Georges Momboye. Depardieu va estar bé en els moments que el rol exigia sobreactuació. Molt bé Béla Perencz i Nora Gubisch en els papers protagonistes d'Hary i Tlka. Layer va dirigir amb bon criteri però un trompa en nit nefasta i un trompeta vacil·lant van deslluir la bona prestació de l'orquestra. Scarpitta, que havia ja escenificat molt bé la Sancta Susanna de Hindemith Ja temporada passada, aquí va utilitzar efectes poètics que en Ja reiteració perdien efecte i, potser, enmig d'un escenari molt abstracte, li va faltaT collar les diverses escenes que sí estan ben diferenciades i alhora relacionades en el tractament musical. Degustar l'amor d' un compositor a la seva terra sempre té un valor afegit. 239 23 Còctel d'estils de ballet fessye Norman, fidel a l' excel·lència de les seves facultats Leipzigcr Ballett. Dir. artistic: Uwe Scholz. Die Grosse Messe. Gran Teatre del Liceu. 28 de juny de 2004. lbcrcamera. Jessye Norman, soprano. Mark Markham piano. Haydn, Mahler, Duparc, Falla. Palau de la Músi: ca Catalana. 30 de juny de 2004. ..P.~:.~!:-:.!.:. a veu de jcssye Norman posseeix unes qualitats prou sabudes. Una dicció perfecta, una ICS· situra Amplíssima, una força realment prodigiosa, una manera d'apia nar les notes amb un fia to excepcional, i a tot això cal afegir unes dosis dc teatralitat que no dubta a afegir quan canta en recital. La temporada lbercamera es va cloure amb un concert en què la gran diva amelicana va estar acompanyada per ~lark Markham, per oferir un programa en què una diversitat de g~neres musicals van permetre copsar el talent dc la seva veu, fos quin fos l'estil. El recital es va iniciar amb Ariadna a Naxos de 1-laydn, àries i recitatius en què si bé la veu de Norman encara estava "freda'', va mostrar un veritable mestratge a l' hora de resoldre els esculls tant en les àries com en els recitatius. En la seva versió d'aquesta obra, dramatisme i sensibilitat es van compaginar en un ventall d'efectes vocals de gran bellesa, sempre acompanyats per un saber estar a l'escenari en el qual la veu -i sempre evidenciant una pronunciació perfecta en totes les llengües en què va cantar- ens recordava les grans representacions operístiques que sempre ha mostrat la cantant americana. Amb la veu perfectament col·locada . Norman va oferir-nos el que potser va ser el més destacat quant a interpretació del recital, els Riickert-Ueder de Mahler; una versió subli m, amb una recreació excepcional del licd "Um Mittcrnacht" i d'un aprofundiment magistral en l'oníric "El món m'ha perdut". Un Mahler cat-regat d'expressió, de sentiment, de vehemència, de L l Ballet dt! Leipzig va presentar el passat mes de juny una ~gran obra coreogràfica" pel que fa a estructura i ambicions. Coreograliar una '"Missa·· no és obra d'un novell ni d'una necessitat d'experimentació. més aviat com els compositors que s'han dedicat a aquest gènere, els dc Lcipzig ho han fet en una etapa de maduresa artística, de definició d'estil. I aquesta podríem dir que és la intenció de Scholz. El treball presentat per Uwc Scholz pren la Missa en Do menor de Mozart, i també altres rragments musicals de Thomas Jahn, Gyéirgy Kurtag i Arvo Part, com a base per desenvolupar el seu treball. Aquest està basat en una arquitectura compositiva íntimament lligada amb l'estructura musical. El gran tret de l'obra és la dualitat, el treball de contraris. Que queda palès en l'estructura coreogràfica: combinació del cos de ball amb llenguatge neoclàssic en contraposició dels fragments de solistes en trios, duos. tot remarcant el seu virtuosisme clàssic acadèmic. Quant al missatge i el contingut, observem les parts corals musicals i dansades. en què intervenen tots els ballarins de blanc, que prenen un to abstracte i en què el coreògraf evoca la puresa, el bé, la redempció de les ànimes, l'eterni tat, el desig de transcendència. En cont1·aposició, la part central, vestida de negra, respon a un llenguatge més contemporani, fruit de la improvisació dels ballarins, E 239 24 444 d'una estructuració més lliure que serveix per parlar-nos de manera més dramàtica i teatral-tot intercalant-hi textos- de la part humana, quotidiana. real. menys transcendent. de l'amor carnal, el pecat. el desig. Per això se serveix de la música contemporània d'Arvo Part, que trenca amb el neoclassicisme i el gregorià i amb el to sacre. I malgrat mantenir un aire seriós i de rigor. ens mostra la part real de l'home en un estil avantguardista. En general, podem dir que és una obra que denota maduresa, pes, i sobretot molta escola. Escola estilística que reflecteix la trajectò1ia coherent de Scholz. des del classicisme i l'elegància de l'estil Cranko, passant pel neoclassicisme europeu més genuí, amb referències a un Kylian -podríem (er un pa- ral·lelisme an1b l'Evening song-, passant per un estil bejartià -present en les construccions corals que en cens moments evoquen la memorable Consagració de la Primavera-, i tancant-se amb una aproximació a la manera Forsythe en la part més real. En defhritiva, un treball coherent, con·ecte, respectuós i on són presents tots els elements per fer una obra mestra: virtuosisme, tècnica, rigor, coneixement musical, coherència coreogràfica i missatge clar. De tot, excepte revelació d'u n estil propi, contundent, amb personalitat i impacte de l'obra cap al públic. Perquè malgrat ser, companyia i coreògraf, nous per al públic del Liceu, es tingué la sensació de dejà vu. delicadesa, sempre dotal d'un contingut musical d'una qualitat molt difícil de supe. rar. Posteliorment. la veu de Norman va endinsar-se en l'atmosfera de la música de Du parc: va ser el tom de la delicadesa més refmada, en què La invitació al I'Íatgeo La vida anterior -ambdues amb textos de Baudelaireestaven envoltades d'una versió que Nonnan va dibuixar amb una Línia vocal pura, diàfana, cristal·lina, amb un refinan1ent d'un altíssim gmu expressiu. La versió de Las siete canciones papu/ares españolas de Manuel de Falla va tentr el segell partí· cular de la Norman. Tota la seva potència vocal: apas· sionament. vehemència, for· ça, arn b una tessitura vocal que en molts moments s'en· dinsava dins el color de con· trait, feien que la versiéde la soprano apostés per la vis· cera li tat, per una força que atorgava a tots els matisos un component que en deter· minats moments queia en una certa exageració. A par· tir d'aquell moment, amb un públic retut, van començar els bisos: Richard Strauss i. lògicament, Gershwin, del qual no va mancar el celebèr· rim Summertime, en una versió com només Norrnnn pot oferir i que va acabar de convèncer el públic que la soprano americana possl!ctx una veu excepcional que amb idènt ica qualitat pot desenvolupar-se en tol tipus de repertori i sempre mos· trant una categoria i una qualitat de timbre admira· bles. bl ní lli m sa te I~ cc ur pe dc At fa de co pt se M la dr ve ra pr --e Pe m I'C re co de [1!1 na Pa qu dr co ce Iu: lll d' nc pe sic m' la L'òpera catalana a l'ombra de Prudenci Bertrana Transversalitat, també en la música contemporània Universitat de Barcelona. Fòrum/Grec 2004. Vox 21. Orquestra Simfònica de Sant Cugat. Estudi XX-Cor. Antoni Comas. Rosa Mateu. Montserrat Torroella. Josep Piercs. Dir.: Pere Josep Puértolas. Josafat de Pere Josep Puértolas. Universitat de Barcelona. 3 de juliol de 2004. Conjunt instrumental i Cor de Cambra del Conservatori Municipal de Música de Barcelona. Àngels Largo, actriu. Ferran Mesalles, actor. Totes les músiques possibles de Xavier Boliart. Text: Jordi Lara. Dir. escènica: Xisco Segura. CMMB, Auditori Eduard Toldrà. 6 de maig de 2004. ..P.~~-~-~·.T.. mb música dc Pere josep Puértolas i llibret de Pau Guix, l'òpera fosafai, adaptació dc la novel·la homònima dc Prudenci Bertrana, es va estrenar a la Universitat dc Barcelona, tot assolint un èxit inqüestionable, tant en l'aspecte interpretatiu com compositiu. Òpera realitzada sobre la base dels patrons tradicionals operístics, l'esplèndid Uibret de Pau Guix va permetre al compositor endinsar-se en àries, duos, quartets, passatges instrumentals, recitatius, intervencions corals .... tol plantejat amb un llenguatge musical d'una personalitat i una notorietat dequalitat indubtable. Amb Antoni Comas fent dc josafat-el campaner del drama de Bertrana-, amb els seus conflictes interiors que no li permeten escapar de la seducció de Fineta - Rosa Mateu- i finalment conduir la història cap al conegut drama final, les altres dues l'eus protagonistes de l'òpera van ser la mezzosoprano Montserrat Ton-uella -excepcional en el seu rol de Pepona- i josep Piercs -un mossèn presentat com un l'erilable coaccionador i repressor autoritari-, tot configurant un equip vocal de quatre veus de vàlua reconeguda. Amb una posada en escena dissenyada pel mateix Pau Guix amb unes portes que donen accés a la ca tedral i una enorme campana com a element bàsic dc l'escenografía, es van desenvolupar els prop dc vuitanta minuts sense interrupció d'aquesta òpera amb connotacions veristes, però que JJ:r ~a seva músicu cxprcsstontsta, apartada del tema modernista i simbolista de la novel·la atorgava al dra- .E~~-~Y.!..~.~-~!-~~~-~-- A ~at ma ~~ en de da en !O 1es ~; ra, un :au ras res de ;tila 3S· or:al ~n- )O· de 'ÍS· ue os a algun temps el mateix catedràtic del CM MB Xavier Boliarl ja definia Ics seves creacions com propostes estilístiques deutores de Bartók i Stravinsky. Certament, Boliart ha bastit amb la seva trajectòria consolidada com a compositor una obra compacta capaç d'emanar, a voltes de manera explícita , i altres vegades d'una manera subtil, els traços sonors que l'entronquen amb la tradició musical europea imperant durant la primera meitat del segle xx. En aquest sentit, els qui esperin trobar en Totes les músiques possibles una partitura de riscos no únicament melòdics, sinó principalment harmòn ics, quedaran només moderadament sa tisfets. T és que Boliart aposta per una obra intel·ligent, moderada en l'estil però ambiciosa en la seva pròpia concepció, en la mesura que acompleix perfectament una doble funció: interpel-la i complementa. a parts iguals, el guió dramatitzat inspirat en una història real. I propera, com el mateix Boliart confessa: la d'un compositor marcat per la mort d'un gennà que no va conèixer i amb qui, fins i tot. compartia el nom. ·'Jmagíno una paleta dírecta, comunicativa. que no ens estall'ÍÏ e!lírisme ni el metodisme, però sense renunciar als recursos tècnics que ens han posat a l'abast F ma un major accent sobre les contradiccions que viu josafat i remarcant, doncs, l'aspecte h·àgic de racció. Música atonal i de marcada personalitat, amb una orquestració detalladament elaborada i que en tot moment oferia a la veu un acompanyament instrumental idoni. no hi ha dubte que les dificultats del paper de Josa fat en l'aspecte vocal resultaven certament complexes. Els grans salts intcrvàlics cap al registre agut de la tessitura. la necessitat de tenir un centre vocal amb cos, i una projecció voca l que també havia de superar la dificultat que sempre comporta cantar a l'aire lliure no van ser obstacle per a Antoni Comas, que va oferir un paper magnífic tant vocal com d'actor, i mostrant-nos sempre la complexitat del personatge dc Bertrana. Rosa Mateu va cantar el rol de Fineta amb una qualitat indubtable; força, sentiment, seducció, apassionament van ser part d'una recreació amb dosis de verisme que atorgaven enorme credibilitat al rol que representava. Certament, aquesta òpera té una qualitat musical i un nivell de llibret fora dc tot dubte i el treball realitzat per Puértolas i Guix és sens dubte digne de tots els elogis. les avantguardes del segle xx''. Aquesta ós, si més no a priori, l'expectativa que l'escriptor jordi Lara posà en imaginar el que després s'ha traduït en una eficaç creació de Boliart. Ens referim a l'autèntic vèrtex conductor d'una història que treballa, com la partitura mateixa. en diversos plans: un text que defuig l'estructura lineal per se, i s'acompanya d·una projecció. en un intent de connectar la música contemporània amb una alt1·a art igualment interessant i encara per explorar: el videoart. Sobre la partitura, els seus cromatismes i les línies melòdiques repetitives, juntament amb el treball sempre destre de progressions i ham1onies que van des de la contundència de la percussió, a propostes interessants protagonitzades pel sa:m i la tenora. donen pas a moments fins i tot lírics, com els duo de violí i piano i violoncel i piano. en progressió títmica. que introdueixen un rmal de reminisciències fins i tot cinematogràfiques: tant argumental ment com també melòdicament. Interessant producció del CSMMB, amb un niveU d·execució del tot cotTecta pels intèrprets i amb la rúbrica i direcció mesurada d·un Boliart que continua mobilitzant un públic coneixedor dc les seves virtuts com a compositor: virtuts complementades aquesta vegada amb un text pensat per exp lota¡~ al màxim, la capaci tat narrativa que també amaga la música contemporània. 239 25 445 Fidelio, una òpera amb accent Vell escenari per al cicle Música del Segle XX-XXI Concerts Simfònics al Palau. Orquestra Simfònica del Vallès. Coral Sant Jordi. Orfeó Sabadell. Tatiana Melnitxcnko i Naroa lntxausti, sopranos. Albet Montserrat i Jordi Casanova, tenors. Eliel CarvaJho, Ivan García i Giovanni Tarasconi, baixos. Dir.: Edmon Colomer. Pidefio (en versió de concert) de Beethoven. Palau de la Música Catalana. 5 de juny de 2004. 19è Cicle de ~úsica ~el Se~le XX-XXt._Diego Femande; Magdaleno, ptano. Atzpurua, Gareía Alvarez, Noguera Gonzalez Acilu, Vilaginés, Barce, Soler. Ateneu Barce: lonès. I 8 de maig de 2004. .P..~.~:.~:.!:::~:. a dita de "Roda el L i l'òpera Fidelio constitueix un capítol especial en la música de Beethoven, també hem de dir que la interpretació en versió de concert ha esdevingut un esdeveniment al marge de l'activitat lírica de casa nostra. Evidentment, com totes Jcs creacions de Beethoven, també la música de Fidelio és un cant a la llibertat de l'home i un compromís amb eJ seu destí. Molt es podria comentar d'aquesta òpera que defuig tots els motlles establerts i que si més no és un dels intents més vàlids de la lírica classicoromàntica, ja que si el model mozartià s'hi orienta vers uns horitzons de més profunditat filosòfica, també en el seu contingut literari i musical, ja s'hi entreveu un tractament dramàtic que és una premonició del poematisme romàntic tan cultivat per Wagner. En Fidelio és possible establir simbolismes de conducta humana, la música evoluciona segons els imperatius de la narració i el diàleg defuig forma lismes purament estètics que tan genialment cu ltivava Mozart i que en Beethoven resulten impossibles de constatar. I, igualment, el muntatge ofert en la temporada de l'Orquestra Simfònica del Vallès tenia unes característiques que el singularitzaven i l'apartaven de l'habitual línia S 239 26 446 d'una producció operística, ja que es tractava d'oferir a la consideració pública els resultats de l'stage que s'havia organitzat al voltant d'aquesta òpera beethoveniana. És així com. amb el guiatge de Thomas Grabowski. se seleccionaren entre un nodlit nombre de participants a l'stage els cantants per al muntatge que en versió de concert es realitzava al Palau i que el proper 24 de setembre es representarà al Teatre de la Faràndula de Sabadell. Tenint en compte que la versió tenia un fi primordialment pedagògic, podem dir que es van escoltar amb vetitable interès les intervencions d'uns cantants que mostraven els resultats del seu treball exhaustiu per identificarse amb l'esperit i la idiosincràsia dels personatges que donen vida al drama beethovenià. També hem de reconèixer en tots ells la seva experiència lírica per conferir la necessària entitat teatral a la música sempre personal de Beethoven. A la qual va contribuir Edmon Colomer, eJ director titular de l'OSV, amb un treball briUant i efectiu per cohesionar les intervencions dels solistes, l'orquestra i la brillant aportació de l'Orfeó de Sabadell r la Coral Sant Jordi. En definitiva, la versió constitueix un bon auguri per a la posada en escena que tindrà lloc a Sabadell aquest mes de setembre. món i torna al Born" pot apli car-se a la llarga i sempre incitadora trajectòria del Cicle Música del Segle XX-XXI, que havent-se iniciat al KGB, va passar després al NickHavanna i després d'un breu sojorn per alguns restaurants i sales d'oci de Barcelona, ara ha tmbat en el vellutat escenari de l'Ateneu Barcelonès el lloc per continuar presentant les noves músiques del nostre temps. I potser la Fundació Música Contemporània no ha claudicat de la seva idea de promoure les noves creacions en llocs on poden captar-se nous oients per a la música, ja que si fou precisament el vell Ateneu on Stravinsky va entrar en contacte amb els inteJ.Iectuals de la Barcelona dels anys vint i trenta, també ara amb la nova junta que el presideix i intenta revitalitzar l'entitat pot fer-ne el punt on pugui projectarse la revigorització de l'interès per la creació sonora del nostre temps. Si més no és una proposta que cal activar i treballar-hi ... , i intentar captar un nou públic per a la nova música entre els estudiosos de l'art i de la cultura que freqüenten aquest centre històric de la nostra ciutat. Al marge de la circumstància que el programa estava constituït totalment per estrenes absolutes, va t·esultar ben interessant el recital del vallisoletà Diego Fernandcz Magdalena. Un pianista dc pulsació excel· lent i bella plenitud sonora que amb profund sentit de les estructures harmòniques de la música va saber establir un suggestiu joc de ressonàncies Eu aquest recital s'estrenareu Soler I res obres de Josep ies ert pr 11~ di ce co ne Ci en les interessants partitures de Pedra Aizpurúa i Francisco García Alvarez. La coloració va ésser la qualitat amb Ja qual també va atorgar eloqüència als contrastos dels Cua tro Preludios d'Antoni o Noguera i va imprimir força a l'ori· ginalitat personalíssima de la Partita núm. 2 d' Agustín Gonzalez Acilu. Un ben estructurat Nocturn de Jordi Vilaginés va iniciar la segona part del concert, que va prosseguir amb la Sonata núm. 3 de Ramon Barce, d'imaginati· va i coherent formulació, i que si més no constitueix una aportació positiva a la producció d'aquest impor· tant compositor madtiieny. El concert va acabar amb una autèntica sorpresa: l'es· trena de tres peces de Josep Soler que, datades entre 1951 i 1952, ja assenyalen la personalitat i exigència del compositor que inicia· va la seva trajectòria crea· tiva homenatjant Ravel arn b Po ur !e tombem~ de Ravel ( 1951), Bach amb Dos Corals (1951) i Falla amb Homenaje a Manuel de Fel lla (1952) i, per tant, anteriors als estudis que realitza amb el mestre Tal· tabuli, el pedagog pr.ovi· dencial per als compositors catalans que van aparèixer en els anys més durs de la dictadura franquista. se de og ga ( dir At Gt tu. jo· Gi .· '· a e r e Programa mític per a un excel·lent Ballet de l'Òpera de París Ballet de I'Opéra National de París. Jewelsl]oies. Coreografies de George Balanchine sobre partitures de Gabriel Fauré, lgor Stravinsky i Piotr I. Txaikovski. Gran Teatre del Liceu. 8 de juliol de 2004. la fi de la temporada el Gran Teatre del Liceu ens ha ofert un espectacle de ballet dc gran envergadura. Una d'aquelles propostes que romanen en la memòria per la seva esplendidesa. La commemoració del centenari del naixement del coreògraf George Balanchine, creador del New York City Ballet, ha afavorit la pt-esentació a casa nostra d'un dels seus programes coreogràfics més celebrats. Amb gairebé quaranta anys d'e- A xistència, a redós del títol genèric de joies s'ofereixen tres coreografies independents, tanmateix inspirades en una llunyana visió de l'aparador d'una joieria novaiorquesa. Així, "Maragdes'', "Robins" i "Diamants" constitueixen tres parts independents d'un tot únic i alhora ben diferenciat. El perfum francès en la primera amb música de Fauré, el vitalisme nord-americà en la segona damunt patiitura d'Stravínsky i finalment l'ortodòxia del ballet rus clàssic recolzat en música de Txaikovski ofereixen un fresc magnífic, una mira- da circular i diversa d'un enorme atractiu. És una mena de calidoscopi que a cada tomb de volta mostra una imatgeria diferent -des del decorat al vestuari i el tipus de coreografia-, però amb el mateix fons del geni de Balanchine. Hi ha un crescendo d'espectacularitat que es clou amb l'apoteosi del ballet rus ortodox i alhora d'una fina elegància i d'una brillantor continguda. En tot cas, no hi ha marge per a la dimensió innovadora i això li dóna un cert clima de cosa vista que tanmateix és superada per la capacitat de transcendència de les coreografies. r també, per unes interpretacions d'altíssim nivell. El Ballet de 1"0péra National de París con- tinua sent una formació extraordinària que va lluir més en la primera i darrera coreografia que en la del mig, en la de referent nordamericà, que per l'energia gairebé atlètica que exigeix no s'adapta tan bé a les seves característiques estilisriques. És una companyia que es caracteritza més per l'homogeneïtat i pe1· un bloc compacte d'una categoria privilegiada que no pas per l'esclat individual d'un estol de figures. En tot cas, no puc estar-me de remarcar el ballarí Jean-Guillaume Bart ("Diamants"), d'una elegància i refinament autènticament excepcionals. Feliç recital del Grup Sitges 94 La suggestió dels saxòfons 19è Cicle Música del Segle XX-XXI. Grup Instrumental Sitges 94. Guinjoan, Civilotri, Ives, Carter, Sardà, Soler. Ateneu Barcelonès. 8 de juny de 2004. 19è Cicle Música del Segle XX-XXJ. Quartet de saxòfons Afrodisax. Xenakis, Humet, D. Gonzàlez de la Rubia, Charles, García Demestres. Ateneu Barcelonès. 1 de juny de 2004. reat a l'empara del rv Curs de Música del Segle xx que fundà Albert Sardà, Sitges 94 és avui un dels pocs conjunts que manté una programació centrada en el repertori de la música contemporània. Podem parlar, doncs, d'herolcitat en mantenir-se en aquesta línia que si més no tracta de promoure la tasca dels joves compositors. Després d'haver estat dirigit successivament per Armand Grèbol i Domènec Gonzalez de la Rubia, ac~alment està gestionat pel JOve clarinetista joan Pere Gil. Una lectura ben resolta de la històrica i coherent Fantasia per a clarinet i pl~1~0 de joan Guinjoan vn ~ntctar un programa força tnteressant que prosseguia amb Ocultas geometrías, qu~tre peces dc l'argentí ~le]andro Civilotti per a clannet sol que contrastaven C amb la impersona l i una mica inconcrets Largo per a clarinet sol de Charles Ives, per tancar la primera part amb la lectura de Con leggerezza pensosa de Carter que, al contrari del títol, manifestava una certa pesantor obsessiva. Millor va resultar la segona part amb Ja interpretació de Tlaloc. una de les millors i personals produccions d"AJbert Sardà, i unes bellissimes i consistents Varia- cions sobre el nom de Schonberg de Josep Soler. En definitiva, un concert que impressionà ben positivament el públic que en aquesta ocasió va acudir en xifres bastant acceptables. Circumstància que pot apuntar a un cert optimisme de la fu tura continuïtat d'aquesta sèric, que és la més veterana que se celebra a Barcelona i que hauria de merèixer el suport dels estaments culturals que sl més no representen l'històric que ara l'ha acollit. per F. T.-B. ····----·------·----om sempre, hem de lamentar que els interessats per la nova música i en especial l'àmplia majoria dels nostres compositors actuals, persisteixin en el seu incomprensible absentisme quan es tracta d'escoltar nova música i conjunts atípics. D'alguna manera, podem dir que el concert protagonitzat pel Quartet Afrodisax va ésser d'aquells que suggestionen i inciten a escriure noves obres. Realment. els quatre t-egistres dels saxòfons (soprano, contralt, tenor i batíton) formen un conjunt d'admirable equilibri sonor i exhibeixen una gamma d'extensa coloració. De la seva capacitat virtuosística i emotiva, en vam tenlr una contundent i eficaç prova amb el prog¡·ama variat en contingut i intenció que van oferir e ls joves instrumentistes de I'Afrodisa.x. Tots ells són components del Sax 13 -grup de C saxòfons de Barcelona- que dirigeix Miquel Bofill, catedràtic del Conservatori Superior Municipal de Barcelona. i tresoregen veritable i profunda vocació per l'estudi i la interpretació de Ja música actual. Difícilment sense aquestes qualitats hauríem pogut seguir les complexitats de Xas de Xenak:is i d' Übergang de Charles. Vam sintonitzar sense problemes amb la poètica i emotiva pàgina de Ramon Humet que, amb el titol de Sax Quartet, ens va suggerir un món ancestral de vigorosa sensualitat i intimitat i que tracta amb gust i sense concessions fàcils, sinó amb veritable profunditat creativa. En aquesta línia d'indagació podríem considerar el treball de Oonzàlez de la Rubia en el seu Tetraktis, intent positiu d'assolir la identitat amb el seu pensament. El concert va finir amb Insomni, w1a pàgina inteL-essant de Garcia Demesn-es. 239 27 447 JosepPoch, homenatjat en el ' . . seu norante anzversarz P ER A MOLTES GENERACIONS DE MELÒMANS BARCELONINS, EL NOM DE JoSEP POCH ÉS TOT UN PUNT DE REFERÈNCIA DE L'ENSENYAMENT MUSICAL A CASA NOSTRA. rofessor durant molts anys al Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona, Poch ha format algunes de les figures més importants de la música catalana actual. D'altra banda, la seva activitat com a contrabaixista de l'Orquestra Ciutat dc Barcelona el va dur a col-laborar amb primeres figures de la direcció, tant nacionals com internacionals. Ara, quan tot just acaba de fer noranta anys, és un bon moment perquè ens expliqui algunes de les seves vivències. -Com van ser els seus inicis en el món de la música? P 239 -lo vaig començar de molt petit a estudiar música, als sis o set anys. al meu poble natal, Martorell. Ana11a a classe de música amb un professor d'allà que era molt amic de la meva família, amb qui vaig fer el solfeig; i quan t•aig tenir nou o deu anys vaig començar a estudiar piano amb un altre professor del meu poble. Als dotze anys ja vaig començar a tocar el piano a un cinema de Martorell, una hora cada diumenge a la tarda, i recordo que em pagaven dues pessetes per sessió. Més endaPant, quan ja tenia quinze o setze anys feia sessions més llargues, de dues o més hores, de manera que podríem dir que la meva primera vocació 11a ser la de pianista. -De quina mane1·a va decidir dedicar-se professionalment a la música? 28 448 -Quan vaig arribar a l'adolescència, els meus pares em van preguntar si volia treballar en un banc, l jo els vaig dir que no m'agradava la idea d'exercir de funcionari i que preferia continuar els estudis de música. De manera que l'any 1929 t'aig venir aquí a Barcelona a estudiar, a la que alesho- res era Escola Municipal de Música, actualment Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona. -l per què va decantar-sc per un instrument com el contrabaix? -Aquesta és una pregunta que molta gent em fa sovint, perquè és clar. en comparació amb altres instruments que són de més lluïment. com el violí. el contrabaix. sembla més avorrit. Bé, 11a ser el meu primer professor de música qui em l'a animar a estudiar el contrabaix. perquè segotts el que em va dir, aquest és w1 instnunenl amb el qual et pols començar a guanyar la l'ida relativament aviat. O sigui que l'aig fer-li cas i vaig iniciar-ne els estudis també a Martorell, tot i que després l'aig seguir estudiant-lo a Barcelona, amb w1 professor excel·lenl, el mestre Bassa. I com deia fa un moment, mentre que per RECORD D'UNA VIDA I NTENSAMENT DEDICADA A LA MÚSICA. sicions que 11an convocar-se aquell ma/eix any 1943, i Faig guall}•ar la plaça de quart contrabaix, loÍ i que amb els anys en vaig esdeJ,enir el primer. El mes d'octubre van come11çarels assajos. i el mes de març del 1944 jc1 vam fer el primer concert. 11 -¿Es refereix al cèlebre concert inaugur·al, que va començar amb l'obertura dels Mestres cantaires de Wagner? -Sí, exactament aquest. -1 què en pot dir, d'aquesta primera experiència amb l'Orquestra? -Bé, jo personalment, i també els alires músics jo11es de l'Orquestra, ens ho vam passar molt bé. perquè ens feia molla il·lusió aquestdebul. A més, tingui en compte que teníem com a direclor titular un músic de gran categoria. el mestre Eduard Toldrà. n a -1 com era Eduard Toldrà com a director? -Per a nosaltres. magnífic. un ••eritable fora de sèrie. perquè aquest va ser el mestre que, als més joves, ens ••a ensenyar a tocar amb orquestra i afer música simfònica seriosament. D'altra banda, Toldrà era un músic de gran sapiència, de molla sensibilitat i anwbiUssim en el tracte amb la gent. -1 quant de temps fou Eduard Toldrà director titular de l'Orquestra? -Doncs fins a la seva mort, l'any 1962. Llavors el va substituir pro~·isio­ exernple si vols ser pianista professional t'has de passar hores i hores estudiant, amb el contrabaix, com que és un instrument de conjunt, pots començar a tocar-lo força aviat. A més, jo el vaig estudiar molt seriosament, i amb un mestre també molt seriós, que sentia una gran estima per lots els seus deixebles. -Quan va començar a tocar el contrabaix amb l'Orquestra Municipal de Barcelona? -Doncs quan es •'a fundar, el 1943. Fins aleshores únicament lti ha11ia hagut la Banda Municipal de Barcelona, amb el mestre Lamote de Grignon, i l'Orquestra Pau Casals, que va desaparèixer després de la guerra civil. L'Orquestra Municipal de Barcelona va crear-se amb la voluntat de ser la primera formació simfònica estable de la ciutat, i jo vaig presentar-me a les opo- nalment el que aleshores era concertino, Rafael Ferrer. L'any 1966 l'orquestra va passar a dir-se Orquestra Ciu/al de Barcelona, coincidint amb elname· na ment com a director titular d'Antoni Ros Marbà, que curiosament Jraria estat alumne meu. -¿I en l'etapa Ros Marbà van incor· porar algunes novetats en la política musical de l'Orquestra? -Bé, l'Orquestra Municipal de/1966 ja 110 era la mateixa que la de/1943. perquè la geni es va anar fent gran. i en comptes d'anar omplilli places amb nous instrumentístes, el que Jeien els responsables era posar pegats per aqrcf i per allà de músics que eren contrac· tats per a determinats concerts. Amb l'Orquestra Ciutat de Barcelona es"~ fer una reno11ació a fons de la plantr· lla, i molts dels que van entrar alesho· res ara són els veterans de /'O BC. IT a s ,\, IT r 11 a ils a l· 1- ! 's 'S a r- ¡. r, a ¡- rr o a l"· .Quins altres directors importants, a banda dels que han estat titulars de l'Orquestra, ha tingut vostè l'oportunilat de conèixer? -Doncs en quaranta anys, imagini's---. de manera que ara se'm fa molt difícil recordar-los a tots. Però si hagués de dir-ue un que em 110 marcar especialment, va ser en Sergiu Celibidache, que 1•a venir a dirigir un concert amb nosaltres arran de la seva amistat amb l'Antoni Ros Marbà, que n'havia estat deixeble. Recordo que era molt exigent amb la [ei11a, i que marcava molt les distàncies amb qls músics. Però per a mi lla estat un dels llli{{ors que han passat pe/1tostre podí. f un altre que també m'agradava força era en FrallzPaul Decker, que quall va començar a 11e11ir a dirigir l'Orquestra com a con~idat jo encara hi era, pocs anys abans del seu nomenament com a titular. -Com creu que està actualment l'ensenyament de la música a Catalunya? -Quan jo era professor al Consen,alori estava convençut que aleshores l'ensenyament musical era molt bo, tot i que alguns ara diguin que no era així. Però aquest és un tema en el qual no vull entrar, perquè he llegit i he sentit coses que no m'han agradat, de persones que critiquen l'antic ensenyament de la música a Catalunya. fo crec que a tot arreu hi ha gent bona i gent no tan bona, però no trobo bé que hi hagi qui parli malament de quelcom només per parlar. -Quins són els compositors que més li agraden? -Tots, perquè jo crec que el músic professional ha de ser eclèctic i estar obert a la música de tots els estils i èpaques possibles. -1 si no vaig errat, vostè també ha estat compositor... -Sí, és cert que jo he compost, però coses petites, perquè no em considero compositor d'ofici. He fet moltes cançons, força sardanes i també algunes peces per a piano. Però no he escrit cap simfonia, en primer lloc perquè no sé si seria capaç de fer-la, i també perquè no he disposat mai de temps suficient. -Què li ha aportat a vostè com a músic el fet d'haver treballat tants anys a l'Orquestra? -Precisament on més coses he après ha estat a l'Orquestra, perquè durant les tres o quatre !tores que duraven els assajos els directors [eie11 tocar sovint únicament determinades seccio11s, i aleshores podies escoltar l'obra desglossada, i conèixer-la millor des del punt de vista harmònic. -1 pel que fa a la seva activitat docent al Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona. quines assignatures hi va impartir? -Primer vaig ser professor auxilictr de solfeig i teoria. Després vaig guanyar unes oposicions per ser catedràtic de solfeig. i més tard vaig passar a ser mestre d'harmonia tradicional i també de oontrapunt. I és per això que !te tingut tants alumnes, perquè totes les classes co"esponents a aquestes assignatures eren cof·lectives. -Quins han estat els seus alumnes més destacats? -Bé. molts dels meus antics alumnes ara són mrísics de renom: Ros Marbà, Salvador Brotons, Edmon Colomer o Martínez /;;:quierdo, entre d'altres, !tan passat per les meves classes. Després n'he tingut d'altres que. tot i no ser tan coneguts, també són intèrprets excellents. -¿1 també va ensenyar algun instrument? -Sí, 11alg fer moltes classes de pia11o. i també algunes de co11trabaix, però no tantes perquè no tenia temps per fer-Ito tot. Tingui en compte que aleshores feia un concert diferent cada cap de setmana amb l'Orquestra. a banda de les classes habituals al Consen•atori. 29 En la mort de Nicolai Ghiaurov, un dels més grans A L'EDAT DE SETANTA-QUATRE ANYS VA MORIR A MòDENA, EL PASSAT MES DE MAIG, EL BAIX BÚLGAR NICOLAI GHIAUROV, UN DELS MÉS GRANS CANTANTS DE LES DARRERES DÈCADES. es primeres passes arnsriques a Bulgària semblaven destinar-lo a una bona carrera en el repertori eslau. però arran de les primeres actuacions internacionals trigà ben poc a esdevenir un baix absolut en tot el gran repertori internacional, especialment l'italià. Tot i que era un cantant universal, Itàlia l'adoptà L 239 com a "fill" seu: allà ha mort i allà vivia amb la seva muller, la gran soprano Mirella Freni. Fins i tot el primer teah·e del país, La Scala de Milà, el va tenir durant molts anys com a primer baix, en detriment d ' alguns col·legues italian s, com podrien ser Ruggero Raimondi o Bonaldo Giaiotti. Ghiaurov era un cantant molt complet. amb una veu molt bonica i igual, una línia musical molt acurada, una gran capacitat expressiva i una presència escènica elegant i majestuosa. Era. a més, un cantant molt flexible, que s'adaptava molt bé a repertoris i obres molt diferents, com ho prova el fet de ser un intèrpret igualment magnífic de personatges com els protagonistes de Borís Godunov o Don Giovan- ni i també del Felip li de Do11 Cario. A Barcelona, malauradament, h·igà molt a debutat~ tot i que sobre això hi ha una cosa curiosa: la tem. porada 1962-63 estava anunciat al Liceu per interpretar amb la com· panyia de l'Òpera de Sofia el Var· Iaam de Borís Godunov, però com que aquest no era un paper ptinci. pal i ell ja començava a ser bastant famós, va cancel-lar la seva actua. ció. Van haver de transcótTer divuit anys perquè Ghiaurov cantés per primer cop a Barcelona. Fou al Palau de la Música Catalana, en les temporades del Patronat Promúsi· ca . el27 de març de 1981,amb obres de Verdi, Massenet, Bizet, Borodin, Rakhmàninov i Rossini, la direcció d 'Emil Txaka1·ov, l'Or· questra Ciutat de Barcelona i la col·laboració dels nostres cantants CaiTnen Bustamante i Enric Serra. a primera actuació de Ghiaurov al Liceu va tenir lloc, finalment, Ja temporada 1985-86 amb el Fies· co de Simon Boccanegra, en una gran versió, al costat de Mirella Freni, Joan Pons i Josep Carreras. D esprés, encara va poder donar més lliçons de bon cant i de saber estar a l'escenari barceloni: 1989· 90, Gremin de Jevgueni Oniegui11 (amb Freni) i protagonista de Boris Godunov; 1990-91 , Basilio d'li bar· biere di Siviglia (amb Cecilia Bar· toli); i 1991-92, Colline de La Bohème (amb Freni i Aragall). S'ha de recordar també que l'any 1989, al Saló de Cent de l'Ajuntament. fou el protagonista musical de la sessió del pregó del Concurs Inter· nacional de Cant Francesc Viñas. tot interpretant obres de Verdi, Dargomiski i Rossini. A Barcelona potser ens vam per· dre els millors anys d'aquest gran artista, però la seva presència va ser sempre un regal, part d'una tra· jectòl'ia iLTeprotxable. L '• L'AFINACIÓ DE P I ANOS L'ofici d'afinador na vegada més el Tema que proposem no se situa en l'àmbit dels fets intrínsecament grans del fet musical. O aparentment grans. Aquí ni apareixen $rans noms ni grans manifestacions. Es el terreny no pas de la gran cuina sinó del selectiu i indispensable rebost. La proposta es mou, doncs, en l' àmbit d'una realitat amagada i discreta, condicions que, tanmateix, no li lleven un gran protagonisme. Perquè, en definitiva, la tasca d'afinador de pianos és d'una importància nuclear en la vida musical tenint en compte -fet determinant-, el paper central d'aquest instrument en l'existència musical quotidiana. Es tracta, doncs, de treure aquest ofici de les tenebres tòpiques a què la sotmet la seva mateixa naturalesa, i observar-lo il-luminadament des de les seves entranyes en tota la seva diversitat de components. Per això hem afrontat el tema des de dos vessants complementaris. El primer, que podríem considerar institucional, ens mostra l'ofici en el context de la seva materialització genèrica a casa nostra i en comparació amb la realitat aliena -prou diferent, com es pot veure- , i en el context d'uns reptes de futur que cal tenir presents. El segon vessant ens n'ofereix la dimensió pragmàtica; des de la praxi directa i de la riquesa de matisos que comporta aquest ofici; des dels atractius intrínsecs, dels aspectes més subtils i de la grandesa i importància que té, vist en la seva dissecció nuclear. És una visió que ens descobreix aspectes inesperats i que mostra la grandesa, creativitat i transcendència de l'ofici i com esdevé no sols important, com hem apuntat al principi, sinó també gratificant per als seus oficiadors. Hom n'observa també una certa dimensió sociològica -aquest terme que serveix per a tantes coses-, i d'aquesta manera un àmbit fins a cert punt humà derivat de la condició essencialment artesanal i per extensió amorosa i vocacional dels qui l'exerceixen. 239 L'ofici discret d'afinador de pianos .P.~!.-~-~!::~.?..?.~~9.E.~.~-President de l'ASETAP ESTRANY OFICI, AQUEST, DESCONEGUT ENCARA PER AQUELLS QUE TENEN PIANO I SE'L FAN AFINAR. D'ON SURTEN ELS AFINADORS DE PIANOS?, COM APRENEN LES INNOMBRABLES FEINES QUE HAN DE SABER FER?, COM S'ARRIBA A ASSIMILAR I DOMESTICAR LA INTERACCIÓ ENTRE PARTS DE NATURALESA TAN DIVERSA COM HI HA EN UN PIANO? LA RESPOSTA ÉS: ESCOLA, PRÀCTICA, TEMPS I PREDISPOSICIÓ. 239 L entament és com es va formant un oficiant d'una professió que s'acosta a l'aldiversos feltres i les pells del mecanisme, canviar químia: és a dir, integrar diversos elemolles, grafitar peces, canviar els eixos dels quaments que ens condueixen a aconseguir tre moviments de cada tecla, canviar cordes, arre· la bellesa del so. glar el mecanisme dels pedals, posar caps de marAl nostre país no en tenim, d'escoles. La via tells nous, mànecs, apagadors ... Quan ja s'ha après tradicional per aprendre a trebaJJar el piano ha a fer bé tot això, després d'uns quants anys, atTi· estat entrar en un taller de reparació i allà a poc ba el moment d 'aprendre a posar-ho tot d''acord, a poc anar aprenent les feines segons els inteés a dir, d'ajustar i regular totes les funcions. Fins ressos del propietari i esperar l'oportunitat de ací ja tenim un bon mecànic de pianos. És llavors poder aconseguir, un dia, deixar un piano més que es comença a prendre el pols al so: la clau d'ao menys afinat. finar. les clavilles, les cordes, pujar de to, assentar Antigament aquest mateix procés se seguia a l'afinació, repartir bé les tonalitats, distingir Ja resles fàbriques que hi havia a casa nostra, on la posta de cada piano i fer que el nostre treball duri competència encara feia més llarga l'espera, i i sigui copsat per altres orelles. on acabar en el grau suprem de l'ofici: esdevenir afinador, era un privilegi molt disputat. Ara ncara trobem un esglaó més alt, si volem bé, qui ho aconseguia havia passat un llarg aprecontinuar avançant: el tècnic de concert. nentatge que garantia una formació sòlida en És el grau de virtuosisme de l'ofici, en què totes les altres branques de l'ofici. tot s'ha de saber fer més bé, encara. S'hi Què ha de saber fer un afinaafegeix la feina d'hannonitzador o dor? En la pràctica tradicional l'art de donar la veu al piano i a es comencen a fer petites fejmés a més s'ha de desenvolupar nes d'ajuda: encolar una peça, un sisè sentit per saber deixar L A FALTA netejar racons dificils, cargocontents molts pianistes diferents, D'ESCOLA ES DEVÉ lar i descargolar frontisses ... , i amb les exigències conesponents, a poc a poc arriben coses que UNA GRAN que solen ésser d'allò més varia· exigeixen més cura: desmundes. MANCANÇA tar totes les peces d'una mecàAl nostre país aquest coneLxeD'AQUEST OFICI. nica, restaurar un teclat d'ivoment es va desenvolupar a les ri, aprendre a guarnir els fàbtiques entre els segles XIX i pd· E m· ta1 ni ali pe te¡ ra qt se X) m, ve en ac ra 81' eo Es de cié carrega de vertebrar i donar eines als diversos mers anys del XX i després de la guerra civil es va pa1·sos per anar a poc a poc unjficant criteris i tancar la porta a la construcció de pianos i els tècformalitzant la pràctica d'aquest ofici. Darrenics que s'hi havien format van haver de cercar rament s'està preparant una formació i titulaaltres formes de guanyar-se la vida, tan sols uns ció europea que expedirà uns carnets profespocs van romandre en l'ofici i aquests el transmesionals i tot això de moment sense comptar amb teren a la meva generació, els qui tenim entre quacap ajut institucional. A Europa trobem que ranta i cinquanta anys i que actualment som els cada vegada més països tenen una escola on qui portem el pes de l'ofici. ensenyen aquesta feina, la qual desvetlla un gran Per tant, encara es treballa amb tècniques del entusiasme en tots aquells que s "hi van afegint segle XIX, el segle de la manufactura, i som ja al i això ve donat per la naturaleautoXXI, el segle de la indústria sa singular de l'ofici: manual, matitzada, és per això que ens creatiu i sensible; uns fona veiem forçats a un reciclatge que ments no gens menyspreables. ens acosti una mka més als temps E N CARA ES Per final itzar, la danera cosa manede bé fem, ho això i actuals TREBALLA m'agradaria afegir és que que ra individual: viatjant a fàbriques AMB gràcies per haver estat dono arreu del món, o bé de ma nera escollit per aquest ofici en el col·lectiva des de l'Associació TÈCNIQUES DEL he trobat unes grans qual Espanyola de Tècnics i Afinadors SEGLE XIX. artístiques i d'expressió dosis de Pianos, integrada en l'associapoètiques. ció europea Europiano, que s'en33 453 Una pràctica professional atractiva Per arribar a ser afinador dc pianos és imprescindible anarse'n a l'estranger. En Quim Salamanca es lamenta que ELS PRESTIGIOSOS AFINADORS JoSEP AUDENIS, QUIM SALAMANCA I ROBERT JAUMANDREU EXPLIQUEN COM VEUEN EL PRESENT I EL FUTUR D'UN OFICI ARTESÀ I TRADICIONAL QUE S'HA MANTINGUT GAIREBÉ IMMUTABLE DURANT DÈCADES. n una època com l'actual, dominada pels ordinadors i la tecnologia digital, cada vegada resulta més difícil trobar oficis que mantinguin el seu caire artesanal, utilitzant els mateixos mètodes i les tècniques dels seus orígens. El d'afinador de pianos no és, per tant, una excepció. Tot i que alguns artesans ja fan servir aparells electrònics d'afinació, l'ofici pràcticament no ha viscut cap evolució durant segles. D'això. en pot donar testimoni Josep Audenis i Masjuan. de 76 anys. penúltim representant fins al moment d'una de les nissagues d'afinadors més arrelades a Catalunya. "A nosal- E 239 nos s'ha de formar en una fàbrica . Com aclareix Audenis, "va molt bé perquè quan s'acaben d'encordar els pianos, les cordes són noves i s'han de pinçar, i s'estiren amb la clau d'afinar. Com que les clavilles van moll dures quan el piano és nou, l'aprenent no el fa malbé, i va acostumant l'oïda a fer intervals". A primers de segle la casa Chassaigne va ser la gran escola dels afinadors de l'èpo- 34 Audenis, que coneix bé com ha evolucionat l'ofici, creu que "s'hi hauria de fer alguna cosa. perquè arran de la manca d'aquest sistema d'aprenentatge, els afinadors que estan sortint a Espanya des de fa quinze anys són gairebé de/tot au/(}. didàctics i molt poc professionals; no tenim gremi ni col·legi, hi ha un descontrol legal i professional absolut, i això és perjudicial per als qui hi estem treballant i per al públic en general". A Alemanya existeix una escola d"afinadors de piano. ca, però amb la Guerra del 36 les fàbriq ues van tancar: i només van quedar el que Audenis anomena "afinadors de /et vella guàrdia", com son pare. Els antecedents fami liars van permetre a Audenis aprendre l'ofici al taller de casa, però també va anar a fàbriques, com la Gaveau de París o I'Euterpe d'Alemanya. m el qr m VI 111 A Espanya només n'hi ha una a Madrid, organitzada per l'ONCE, però com explica Audenis, ''també es comencen a tres l'ofici d'afinadors ja ens ve de l'avi, Pere Audenis, fer uns exàmens per donar ww mena de certificats, tan imporencarregat de la casa Chassaigne Frères, la fàbrica de piatants en aquesta època de la titulitis. Abans hi havia afinanos més important que hi havia a Barcedors que feien molt bé la seva feina sense lona. El meu pare, Josep Audenis necessitat de cap certificat per demostrarRimundi, 110 continuar l'ofici, i el1928 ho. El problema és que no hi ha on apren· es va establir pel seu compte al carrer dre l'ofici. A vegades vénen joves a la de Balmes, a l'antiga casa Tubau. El ACTUALMENT PER meva botiga i em demanen que els n'en1946 va morir i jo vaig continuar l'osenyi. La veritat és que a Espanya no hi APRENDRE L'OFICI fici. Ara jo ja estic pràcticament jubiha gaire possibilitats". Tot i això, el seu D'AFINADOR DE PIAlat, però hi continua el meu fill", explicol·lega Quim Salamanca reconeix què ca Audenis. "ara al nostre país hi ha més bons afinaNOS s'HA D 1ANAR A En els casos de Robert Jaumandreu dors que fa vint anys, especialment a L'ESTRANGER. i Quim Salamanca no hi havia anteceMadrid, el País Basc, València i Barcelodents familiars en l'ofici, però Jauna, però encara som bastant enrere quant mandreu explica que va començar per a formació i professionalitat dels afinovocació: "/o estudiava piano. M'agradadors, comparats amb Alemanya, on hi ho va observar com feia la seva feina l'afinador i pensava fàbriques, escoles i tallers, i un sistema cof.legiat per qual~ que algun dia la podria fer jo. Quan compres la teva taula ficar els afinadors". L'artesà considera que "el que fa referèll· d'afinar per primer cop i afines el teu piano, però, t'adocia a l'artesania no s'ha portat prou bé a Espanya. Si els nes que és difícil i comences a engrescar-t'hi. Un dia que tallers han anat desapareixent ha estat sobretot pel ritme fisanava pel carrer -explica Jaumandreu- vaig veure una cal i les dificultats econòmiques. Una feina artesana porta botiga on llogaven pianos. Allà vaig trobar un senyor que moltes hores i això suposa molts diners, que no sempre es em va orientar, va trucar a un taller de Barcelona que poden cobrar al client, i s'ha de tenir un local, personal, etc.· tenia molta feina i m'hi vaig presentar aquella mateixa tarda. L'endemà començava, i fins avui. ots els artesans afirmen que només hi ha una afinaTots tres estan d'acord en una cosa: l'afmador de piació possible per al piano, i no és subjectiva. Però ? 454 "actualment la formació està molt difícil a Espanya, gairebé impossible, perquè pràcticament no hi ha fàbriques, escoles d'a[i11adors ni tallers, i els pocs que queden no agafen aprenents". Les coses s'han posat complicades per als qui aspiren a aprendre aquest ofici. ''Quan jo vaig comeNçar en aquesta feina, a Barcelona n'hi havia vint o vint-i-cinc tallers era Ulla època de molta feina i tots els tallers agafaven apr;. nenls, tothom podia tenir-hi accés i anar pujant de categoria. Aquest sistema està anul·lat, actualment, a Barcelona¡ a Espanya", explica Salamanca. ] T temes com l'hannonització i l'entonació poden variar segons el pianista. "Cada pianista té el seu estil de so, de mecànica -afim1a Salamanca-. Nonnalment parlo amb el pianista i, si vol alguna cosa especial, truca dies o setmanes abans i et diu que vol el piano d'una determinada mane· ra. " L'harmonització i l'entonació també depenen del repertori. La mecànica també es pot variar partint d'una partitura més o menys ràpida, amb més o menys potència. Sala.mon· ca comenta com a exemple que quan Mikhaïl Pletnev inter· preta Scarlatti, demana que el teclat sigui més curt, i vol u~n ajustament perfecte en tota la cadena del piano. "Els pw· nistes cada vegada tenen més coneixement del seu instrument i demanen sobretot una harmonització diferent o uno pi¡ ert po pu. co, ex¡ 1, ·- I. ·. s s~ó. Considera que '"hi ha feina per a tots ", tot i que conSidera que en cas d'existir alguna escola oficial podria haver-hi massa competència. Assenyala que, de moment, "qui vol ser afinador de pianos s'ha d'espavilar una mica" i anar a l'estranger a escoles com la que té Yarnaha al Japó, on el més jove dels Audenís va passar un temps d'aprenentatge. Josep Audenís fill considera que ''l'afinador és la persona de contacte entre el piano i el pianista, i ha de lligar-los de la millor manera possible". Quim Salamanca considera, en aquest sentit, que "no sempre l'entorn és el més favorable per fer la feina d'afinador, perquè per rendibilitzar els locals, a vegades s'hi fan molts concerts en poc temps i els pianistes no tenen temps d'assajar". E ls nervis habituals dels pianistes abans dels concerts fan, segons tots els afinadors, que sovint hagin d'utilitzar nocions de psicologia. "A part mecà11ica més ajustada al repertori que han d'interpretar en la feina mecànica d'afinació -explica Salamanca-, amb els pianistes de concert moltes vegades has de el seu concert -explica Salamanca-. A vegades demanen coses fer de psicòleg, perquè depenen del seu estat de nervis, que ttomés es poden fer en una sala que tingui cinc o sis piasi vénen cansats, de mal humor... i troben malament un nos. Si té un o dos pianos, no pot ser, perquè potser l'endemà piano que està en perfectes condicions. Tot i això, mai t•e un pianista absolutament diferent i ha de tocar en el mateix piano que l'anterior." no he tingut problemes amb pianistes com levgueni Kissin, Radu Lupu o Murray Perahia ". Audenis està d'aAudenis explica que, a més a més, "cada marca de pianos té ww carticlerística de so, i fins i tot hi ha diferències entre cot·d: "Jo penso que com més bo és el pianista, menys manies té. Això és una llei que he comprovat. Amb gent pianos diferents d'una mateixa marca. f-fi ha marques més com Josep Maria Colom no tens mai problemes, en canvi brillants, per exemple." Salamanca afegeix que ''més del a vegades et trobes amb gent mediocre que sempre hi tro90% de les sales de concert tenen pianos Steinway, però fins ben mil objeccions." Jaumandreu, per la seva banda, afiri tot dins d'aquesta marca hi ha diferents tipus de sons i a ma que la fórmula és molt senzilla: "Has d'esbrinar què coda piano se li treu un so diferent: no hi ha dos pianos t'està demanant exactament el pianista i no l'has d'eniguals". )aumandreu també recorda que "s'ha de tenir molt ganyar sinó satisfer-lo en la mesura que sigui possible. n en compte que cada tipus de piano exigeix un tractament Per això, considera que els afinadors han de limitar el seu diferent i personalitzat~, i Audenis ratifica les paraules dels ritme de treball. "fo crec que un ritme bo són dos pianos seus col·legues: "És curiós, però generalment cada pianista al dia. Se'n poden fer més, però no és bo ni per al piano té el seu gust. Un mateix piano tocat per pianistes diferents ni per a l'afinador. Si augmentes la quantitat és possible sona diferent: hi ha músics amb una pulsació més dura, d'alque se'n ressenti la qualitat." tres més flexible, etc." El contacte directe amb pianistes de primera fila, histèrics abans d'un concert, dóna peu a nombroses anècdoins de l'ofici d'afinador hi ha moltes especialitats: tes, tot i que els afmadors prefereixen no donar noms. afinadors de particulars, afinadors de tallers que Quim Salamanca explica que "no fa gaire, una pianista potser afinen un o dos pianos per setmana, i els bastant coneguda va parar un assaig perquè el piano no afinadors de concerts, que treballen caps de setl'acabat•a de convèncer. El vaig repassar, i després, menque remunerades més especialitats ha Hi mana i les nits. tre parlàvem, em va confessar: «Es que no sabia què fer d'altres, però Quim Salamanca considera que "si tens feina. per no assajar»''. Josep Audenis explica un altre cas t'hi guanyes la vida". Robert Jaumandreu, per la seva banda, curiós, bo i mantenint l'anonimat del protagonista: "Un riu de bona gana quan li pregunten sí la seva és una feina pianista internacional de primera fila va triar un piano ben retribuïda. "No hi ha res establert -explica l'afinador-. la vigília del concert. L'endemà al matí a l'hora de l'asT?ts cobrem el que ens sembla. El fel que sigui una feina saig va come11çar a queixar-se, tot dient que aquell piano diferent fa pensar que hauria d'estar molt valorada, i no dic no li agradava. L'empresari em va trucar demanant que ~ue no, però potser menys del que es pensa. ·• josep Audenis hi anés perquè l'artista no volia tocar amb aquell piano. es una mica més optimista: "Jo trobo que és una feina ben Vaig parlar amb el pianista i em va explicar. molt nerretribuïda i que és un ofici amb futur. El meu pare en ternps viós. tot el que trobava malament. El vaig tranquil·litzar de fa guerra deia que ell amb la clau d'afinar podia anar per i li vaig prometre que repassaria l'instrument abans del lot arreu i guanyar-se la vida. Un afinador que sigui bo i concert. Vaig treure totes les eines i vaig lto!r~st pot guanyar-se la vida, un piano mirar una mica l'afinació, però no hi dassrc sempre s'haurà d'afinar i, per tant, vaig fer res. Quan va arribar el piacalen afinadors. Penso que hi ha feina per L'AFINACIÓ ÉS nista. el va trobar perfecte. mentre atothom." OBJECTIVA, PERÒ LA l'empresari i jo rèiem. En acabar el . Després de cinquanta-cinc anys afinant concert, va assegurar als periodistes MARCA DEL P IANO, EL ptanos, josep Audenis ha decidit que ja que havia pogut fer el cottcert gràcies era hora dc passar el relleu al seu fill, que REPERTORI O ELS GUSmi. ·• Els afinadors asseguren que a "Si POrta ja des de I 983 en la professió. TOS DEL PIANISTA anècdotes com aquestes es repeteixen puc, l'ajudo en alguna feina, però jo ja em amb freqüència, fet que els obliga no INCIDEIXEN EN LA con~idero Ull afinador de segona fila". només a ser uns especialistes a temexphca el pare. La nissaga Audenis contiFEINA DE L'ARTESÀ. prar les cordes del piano.... sinó també nua, doncs, en Josep Audenis fill. que és els ànims dels seus propietaris. força optimista amb el futur de la profes- D 35 -155 CONCERTS ÒPERES Boris Godw1ov setembre 2004 dia 29. Odubre 2004 dies 1, 2, 3, 5, 6, 7, a, 11, 14, 15117 Sebastían Welgle • Willy O«ker ·John Macforl~ne · 0nv;d Finn • De Neder1andse Opera Malb Salm•nen I Gleb Nolo.otsky, F'dl Und:;kog I JelfrL'Y [)oo.o,d, Bnan Asawa I J01d1 Oomènech. Mane Arne~ Enc Hat¡...arson I Atut¡un Kotchln•ilf\ Pholl¡> Langrldge I Atnokl Bezuyen. Maiol• Kotxeq¡a I \lladomlt Matoon. José Mlno..t Zapabl, Raquel f'>elotb, Albert Schag>dulr.n I Matt<us EIChe. ltxaro Menlxa<a, Fr811C1SCO V~s I Aie< Grogorev. David Atlman-Jeni"Ongs. Josep Fener. Cléopatx·e Octubre 2004 d ies 131 16 M.qoel Ortega . Monlsenat caballé, Carn. Alvarez. Montserrat II.Wt\ Joan MdltWI·Rco,o. EJVic ~ e,Jtl!\,_,, d(• Jul l•,. ~~~~~~e m• t Gaudí EmuA molUTl d<' Jonn (; uinjoun Lc villi · Edgar df Ciueonto Put·eini i.ij(ii·IJ·!UJJII Higoletto dt• Giu:-.rt>JIC V<'rdi Pm·sü'al dt• ltichnrd \\'ugrwr 11 <'orsaro •.m ;. ""' d t· <;iu,.<'ppt• \'erdi Roberto Devereux L'elisir d'amore d r Gnt:funo Oonizt'Ui A Midsumn1e1· Nighfs Dream f,'f Hflllllli tf'/11/fl lli/ flf.Hfi/1 dt• llt•njnmin Brillen Jen u fa dt· Lt•o;~ Jnnút·<'k r. a gazz€'tta d<' (; iouchino ltos~ini Novembre 2004 dies 3, 5, 7,9, 11, 13, 15, 18 122 Josep Pbns ·Manuel Huetga Llu.s O.V... Jc·;~p Abnl Joan Te.•td6 • Ramón Oller Gran Teatre del l.Jceu. Robert Bork 1 David P111man-Jenning&. V!Cante Ombuena I Albert Montserrat Ebsabete Ma tos. F180C1SC0 Vas I Jcan Cebero. Stelano F' •latcho. Novembre 2004 dia 4 Moguel Angel Gómez Martlnez Ana María Slinchez. J&VIer F•anco. Guslavo Porta. Leyla Mart•nucci. Emtlio lvanov, Marussa Xyni, Leandra Obermanl\ Ml(j\Jel Ramón. Latchozar Lazarov. Orqueslr.i de Valenoa. Escolania de Nueslra Se~ora de los Oesamparados. Cor de la Geoetalttal Valenciana. Desembre2004 d... 11, 12, 141 UI, 17, 1a, 19, 20, 22, 23, 27,29 130 Gener 2005 d... 2, 4 lli Jesús Lopez Cobos · Gtaham V•ck Pilut Brown MAtlhew Rochardson • Gran Teaue del Líceu I Tealro Real/ Maga10 Mus•tale Florenllno I Teabo MAssomo (F'alerrnc). Car1os lwarez/ Valen Alexeev I AnlOO!l~ Mtchllels·MOOI<!, Marcelo Alvarez/ Gluseppe Filianoti I Joseph Calleja,ll>va Mula I t.tírla Je>sé Mo•eno I EI!Suboth Futral, Jullal\ KonslantlllOV I S!efano Patatcho, N•no Jurgulad¡o I Jane OuHon. Slunoslav Shvcls, Joan Martin-Roya. David Alegret. David Rub'l!oa, Mcrcé Oblol. SAndra G~ltano. Gener 2005 dia 2a. Febrer 2005 dies 1, 4, 7, a, 10, 11, 13 I 14 Sebasf¡an Welgle Nokolaus LehnhoH · Ralmund Baucr · Andrl!a SchmKII·FuUerer Ouane Schu:e • Lync ()peta ol Chicago I San FranoKO Opera I Engllsh Nationdl Opera (t.ondtes) Aacido Oomongo I Chnslopher Ventts. Violeta Urm.v~~ I Jdyne Casselman, Matb Salmtnen I Krosbnn Sogmllndsson. Skovhus I Greet G•omsley, Siegfned Vogel/ Sjaml ThOI Krisbnssol\ Serge. leofet us I Dantel Sum'1)•. Franclsco Vas, Raqueta Sheeran, Heido VanderfOI!d. Qa,i(j ret Vteenç Es te• e Madnd, Maria Rodríguez. Sandfa Pastrana. Assu"l 'a Mateu, F &aumonl Gener 2005 dia 31. Febrer 2001diM 3 I 6 Marco Guidann José Cura. Mar.na ~·ry.tl<ova. Susanill""~" CariQ Guett, Jcsep ~ Robol José Manueó Z¡¡pa!a. Febrw 2005 dies 24 I 27. M~ 2001 dies 2, 5, I, 11 I 14 'l'ves Abeo Ma Maria $anchez. Oo1oi'à Zajii:k. Joc"'~! B<os. ROOel1o Sen.\~&, Celestono VareJa. Josep Fadó. Març2005 dies 11, 20, 22, 23, 29,30 r 31 . Abrll20011 diM 1, 2. 21,23,27121 Maig 2005 elles 2.2, 25, 211 31. Juny 2005 elles 3, 4 I 7 Oanoeie Canegan I JosPp Cabà"~Oomenech Mar10 Gas José Anlon10 Gu\fen'el • MarceJo Gsande · Jcaqutll Gutoérrel • Gran Te..tre del Liceu. Mariella Qev.a I Elilabeth Fotral/ MariOla Canla<aro I Mana Bayo I Angela GheorgiliO. Simone Alaimo I Alessañdro Coroollï/ Lur:lano dt ~squale I Smón Orflla I Cartos Chausson. Raúl Goménez I Slefa"9 Secco I Joseph Calleja I Rolando Vlllazón.J Giuseppe Follanob, Vjdo1 Torres I Angel Odena I Cilopher Sc:haldenbrand f JeanLuc Cha19oaud. Crcs\ona Obreg6n. Abril 2005 dies 18, 20, 22, 24, 26, 2a I 30 HafTY Bickelt · Rfl\lert Carsan · Mochel Levone M~llhew Boumt> Pelar van Prael · Opéra de l yon DaVid Oaruels, Oféha Sala. Gordon Goe William Dozcjey. Ann Taylor, S.ogitte H~hn, Henry Waddlnglor¡, Harold ~lson. Andrew Foster·Winoams, Chrl<topher Gollett, Franosco Vas, Peier Rose, H_ed 8arth, Joan Rogb\1, Emlle Wolk. Esa¡!ania de Monlserral u, Maig 20011 cllel17, 20, 21 , 24, 26, 27 I 30. Juny 2001 dies 2 I 5 Peter Sdvleodel · OI!VIer Tam~ Frank Phtlopp Sc:hlbs•mann ·Hans Toelstj Hamburgosche Stat.lsoper Nina Stemme I An\anda Roocroft. Ew Marton I AnHI $olja. Jorma SilvasU I oslav Ovotsl<y. f'•r ~~hI Peter Sttaka. V•onca Cortez. Roll Haunsteln, Enroc Setra. 8egol'o3 Aibetdi. CNlsllane ~er. ll.'·re.a P,nto. Sllndra Galoat\0. Claudia Schneidet. JunJ 2005 dies 20. 21 , 22, 25, 26, 27, 2a, 29 I 30. Jultol 20011 dies 1 13 MaunllO Barbacn · Oat10 Fo Frsnce:...'O CaJceg<vl\' Paola MM•al'• Franco·Marri Rossln ()pera Fes~ (Pesaro). Stefanta éonfadeli/ t.o!olagtos Polllador. Bruno Pratícò I K&.1n Gl.lvln. Pletto Spagnol• I David Menéndez. Chlrles Woo1.man I Rlccardo Botte. A(¡ala 8tenki:>wslca I t4rina Rodríguez-Cus.,~ Marlins I Mar~an~~a P\oolato. Simon. Orflla. Orqoeslr.i SimfÒ<IICa d(e fAcadèma del Gran Tealle dPf LiCeu Tu ran dot Juliol 2.005 diea 21, 22, 24, 25, 27, 21, 29 I 30 MaUfizlo Ben•"- Núr.. "spert Ezio Frig"'O Franca Squarç~- Marco Berr\el• d t Giuc•omo Put'cini VllliCioCheli VENDA DE LOCALITATS Q Casbgnan• ScrvíC:uxa Anl!llil =-,. ........ Novembre 2004 • • ElveiiW..felnr:~OOit;. . . . . ............ ~ Atri 2()116 clà111 Richard Rocltllitbli!lng SaJiy Burgess Novembre 2004 Una nit amb RoctM!fllllrt Gener 2005 dies i I Kander & Ebb SllciW Bren! Barrell Març 2005 dies 10 i 12 Nit Cole Porter Andrea MarCOVICCI Abnl 2005 dies i 1 e o a. PETTT ua:u Hansef I Grate! Pere i el llop El camav~l dels anl.,. LI petita guineu ululi D'òpera El Superl)tlrber de s..tla LI petita Flauta ~ICI Hal lt•t 1\ladonal de Espuña Dlll EL ~~~ DE CO' DR! E¡..,r Tl!~ VEl DE TA1 SE\ EN CRJ Tl11 CAl PRl ~~ j .( Com ·S podr tl qt amb i/'èp què I t'e 11 vlagglo 1 Reims ••"""' dopi idee¡ -S idl'CS .Sl Setembre 2004 dia 2, 3, 4, 5, 6 I 7 Home and . Hom.e ~ro!)grafoa: Johon lngcr. Mli,tea: Jqhann Scoo~han Bach, Amon Tobro, André Fe11ar1 í Boq<!an Racllns~y Fluke Coreoglat.a: Mals Ek. Mú~ica• Ft!lskkva• lettcm o1/e~ Novembre 2004 dies 10, 12, 14, 18, 17, 19,20 121 El Looo Coreograha: J~I'U!r Lat01re. Músoco: Ca~ozarcs imat¡ que e Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre dt•l Li•·eu @ co ~~----~. públ Aida en anema Lldy Macbeth de ~!Mnll "'""~I Bnllet Cullhcrg l1ll!li'lm NB DE ~s J Gran Teatre deii.Jceu I Asociación Bolbeónl de AlnigOS de la Opera (ABAQ). Luana De VOl / Alei<an<ta Marc I Ann& ShafOJrRSkal3. Barl:¡llr~ Froltòli I Cel;a.Caterona Costea I Ange~s Blanc.as, Franco Fanna I Roch&rd MargMison I Viad<llllr Galouz¡oe, Stefano Palatcho /Bu<a~ Bolgoh, Ph•hp CuU1p, Llui, Stntes. flranosco Va os. D~IIICI Alegre~ DANSA INFORMACIÓ Telêlon 93 485 99 13 www.loceubercelona.com PIIOGRAMAQC)ALf'GIIIl Sessions al~ Homenatge 1 Octubte 2004 dia 10 El Grup dels Ctne Octubre 2004 dia 18 Múslce catalana del Novemb<e 2004 dia 8 Dwottk JcsepRuf~o 902 53 33 53 serv•cnuco com Taquilles del Gran Teatre del Liceu la Rambla 51·59 08002 Barcelona De dolluns a divendres de 14.00 a 20.30 h Ben Heppner Oesernb<e 2004 dia 13 Angela Denoq¡ Gener 2005 día 3 OfMaSala 12 violon, e:s de la Fllharrnbn,ca de 6etlfn Gener 2005 dia 30 EwaPodles Febrer 2006 día 6 N1ta11e DesMr MIChaêf Hof!let._ Maig 2005 doa I Alnhoa Arteta Marg 2005 dia 23 Gran Teatre del Liceu Prim, que I tit•a, PIJSU¡ CALIXTO (AUXTO BIEITO TÉ EL MÈRIT DE SER PERMANBNTMBNT ACTUALITAT TAMBÉ EN EL CAMP DE L'ÒPERA. SI MUNTATGES VISTOS AL LICEU coM Un ballo in maschera o Don Giovanni VAN DESPERTAR CONTROVÈRSIES ENCARA VIVES EN ELRECORD, ARA LA DRAMATÚRGIA D'El rapte en e/serrall DE MOZART A LA KOMISCHE ÜPER DE BERLÍN HA REFERMAT LA SEVA JA PROU CONSOLIDADA FAMA D ' enjant terrible DE LA DRAMATÚRGIA LÍRICA. EN AQUESTA ENTREVISTA, REALITZADA FA TEMPS ARRAN DE L'ESTRENA DE L'ESMENTADA VERSIÓ DE Don Giovanni AL LICEU, ES MOSTRA DE MANERA CLARA LA SINGULAR PERSONALITAT D'AQUEST DRAMATURG I LES CLAUS DE LA SEVA FORMA D'ENTENDRE L A PROFESSIÓ. EN LES SEVES PARAULES TROBEM EL SEU MÓN CREATIU I ELS REFERENTS QUE L'HAN CONVERTIT EN L'I-JO ME MÉS POLÈMIC DE L'ÒPERA CATALANA DEL SEGLE XXI, TRENTA ANYS DESPRÉS QUE PATRICE CHÉREAU SORPRENGUÉS BAYREUTH AMB UN Siegfried VESTIT D'ESMÒQUING. 239 Provocador de l'èxit ·Quin mètode dc creació segueix? Com afronta cada projecte? ·Segueixo tres fases. La primera es podria definir com historicista, perquè el que faig és aprendre'm la música, 4mb ei llibret, i llegir molt sobre l'autor i l'època. És una fase molt divertida, perquè em permet saber anècdotes de quan es l'a estrenar l'obra, saber coses del públic de l'època ... És treball d'enci~pèdia. Tot això m'estimula per tenir rdtes i transmetre-/es al públic d'ara. . ·Suposo que deuen haver-hi algunes idees a priori. .Sí, tinc intuïcions. Escoltes ww òpera ~llegeixes 1111a obra. i sempre tens unti rnratge. Les bones produccions són les qu.e aconsegueixen realitzar aquestes Pflmeres imatges o idees. Són imatges ~e han aparegut d'una manera intui~ nl'a, com he dit, i que has aconseguit I'OSar-les d'una manera racional, colle- rent. Aquesta és la segona etapa. És una fase del treball en la qua/necessito molts estímuls de fora, del cinema, de la publicitat, de la televisió ... , de tot. De la 111oda, fins i tot. Treballo amb qualse11ol cosa que m'estimuli. Per exemple, en Don Giovanni hi 110 hm•er un dia que amb el meu equip ens sentíem bloquejats, no trobà11em una manera de tirar cnda1•anf les idees que teníem. Llal•ors 11a111 anar al Bailèn 22, que és una casa de putes per a nois pijos de Barcelona i allí 11am trobar impressions que ens 11an ajudar a tirar endavant. És 11na etapa en què es prenen decisions estètiques i la 1/Wl'Ofenia ha de ser tan eficaç com la del meu equip. Es presenten diferents maquetes del projecte. Per a Don Giovanni es l'Ol! fer cinc maquetes diferents. -¿La direcció dels teatres hi intervé, en aquest punt? -No, en absolut. És una qüestió in to- cable. -¿lla tercera etapa d'aquest procés? -Són els assajos. És a dir, nanna/ment jo arribo amb les idees molt clares, però necessito jugar amb els actors. Treballar amb ells per trobar el personatge. -Fins a quin punt els cantants són actors, en el món de l'òpera? On està el límit entre l'actuació i la veu? -En aquest sentit no lli ha una diferència entre l'òpera i el teatre. Potser L'esforç és molt més gran, pel fet de treballar amb la veu. El mateix Mozart es queixava en una carta que els cantants no eren prou bons actors. Aquí hem tingut una influència molt belcautista, i això lla limitat molt l'actuació, perquè el bel canto t'exigeix w1s esforços vocals enormes i. per tant, estàs més condicionat per la 11eu. No pots fer Ull agut en segons quina posició o fent segons quins moviments. Les òperes de 37 457 38 458 Mozart deixen 1•eure aquesta conjunció entre el teatre i la 1•eu. De fet, Mozart es barallava per tenir ballet; eren els musicals de l'època. Aquesta etapa de treball amb els cantants és molt creativa. No és qüestió de dir '·tot el que he pensat. ho faig", sinó que m'interessa molt deseuvolupar l'aportació pròpia dels cantau/s. I en [au moltíssimes, sense forçar-los. -¿Sempre s'ha trobat amb una bona acceptació entre els cantants del que planteja? -Sí. No lw tingut mai cap problema. El que jo proposo moltes vegades és molt dur, i llavors, al començament, els cantants eslau una mica a l'expectativa. Però jo intento generar cm clima de confiança, de tranquil·litat, que no hi hagi por, que no hi hagi prejudicis. Quan s'aconsegueix aquest clima, es pot començar a treballar. A més, el cantant és molt físic. L'actor, moltes vegades, és molt intel·lectual. Però cantar és un fet físic, quan es canta s'ha de sentir. Això ajuda moltíssim en la interpretació. No estic d'acord amb allò que diu -als cantau ls se'ls ha de deixar cantar". Ningú no l'Ol sortir a cantar sense fer res. Al contrari, els agrada que els ajudis a trobar l'expressió necessària per a la interpretació de la veu. El director d'escena els ajuda a trobar l'emoció. És un fet molt simple. -Quines diferències hi ha entre una posada en escena teatral i operística? -Al teatre has d'inventar la música. A mi m'agraden el teatre i l'òpera quan són moll directes, quan són molt immediats. Això és el que intento aconseguir en les meves produccions. En l'òpera, de vegades és més fàcil, perquè la música ja la tens i la música va directa a l'estómac. En el teatre, això no hi és. De vegades és purament inteUectual. Cosa que està molt bé, però penso que també ha de tenir un component musical. Quan vaig fer La vida es sueño, hi va haver gent que em va dir que el text no s'entenia. jo hauria agafat aquesta gent i els hagués obligat a llegir e/ text, a veure si l'entenien! fo de vegades havia de llegir una mateixa frase quatre vegades. Per això vaig voler crear un efecte musical. Que és corn ho devien entendre a l'època. O si no, recitar-ho molt a poc a poc, i llavors duraria quatre hores. Un llauna llauna ... De vegades em resulta més fàcil fer òpera que teatre. -Què és pe1· a vostè, l'òpera? -Opera és idees i imatges dalt d'un escenari í una música meravellosa i ben interpretada, amb uns cantants que ho fan molt bé. Quan ho ajuntes lot, és fantàstic. Pel que fa a la frase: ''jo vaig El que jo proposo Jnoltes vegades és molt dur, i llavors, al començament, els cantants estan una mica a l'expectativa. Però jo intento generar un clima de confiança, de tranquil·litat, que no hi hagi por, que no hi hagi prejudicis. al Liceu, tanco els ulls i ho escolto tot", diria que, tot plegat, per fer això, millor que es quedi a casa i que es posi un disc. Això no és òpera. Opera és quan hi ha estimuls visuals i auditius. Les dues .coses. Intento que les dues coses lliguin. Amb la música més tendra del Ballo, que era la música de la introducció abans de l'ària d'Amèlia, 11aig posar-hi una escena hiperviolenta, perquè 110lia que La gent tingués por abans que ella digués aEcco, Lo rido campo dove se acopia el delito e La morte". Volia que la gent tingués por d'un lloc on s'assassina la gent, on és maltractada. Això no ho aconsegueixes si penges uns cossos. Ho aconsegueixes amb energia. -¿Creu que les grans obres d'òpera o de teatre clàssic són intemporals o s'han d'actualitzar constantment, necessiten ser convertides a l'estètica actual per entendre-les del tot? -jo penso que una direcció d'escena pot ser contemporània amb vestits d'època. Pot ser una bona producció amb vestits d'època i una mala producció amb vestits moderns. Depèn de com ho interpretin els cantants i de com es dirigeixi l'escena. Ara bé, de vegades, els referents plàstics actuals poden ajudar un públic no habitual a acostar-se al món de l'òpera. Encara que tampoc ho faig per això. Ho faig perquè em semb/¡¡ que Mo:art1•olia parlar de la gent de la seva època i jo vull parlar de la gem de la meva època. fo també he fet produc. cions d'època. Per exemple, la Verbena de la Paloma era una producció tota/. melll d'època, era tan d'època que molta gent va considerar que no era sarsuela. I era això, una zarzuela barojiana i vallcinclanesca, que era l'època d'u. questa obra. Però a més, s'ha de tenir en compte que quan es parla "d'època", es fenen una sèrie de clixés, d'estereo· tips. Moltes Pegades es pensa que u11a cosa és d'època quan, en11eritat, s'Ito anat distorsionant. Si volguéssim una òpera de Mozart com a l'època, lraurf. em de tenir els llums de la sala encesos, els cantants es dirigirien molt al públic, seria un espectacle molt més desmanegat... Quan arribaria l'ària seria,totlzom estaria seriós. però en aparèixer Lepo· rel/o, tothom riuria obertament i parli· ciparia de l'escena. -¿Vol dir que era una interpretació molt més lliure que no Ja d'ara? -Sí, molt més. Al segle XJX, comença· ment del segle XX. es van esto1•ar molt les propostes del XVIII, com Shakespeo· re o el Segle d'Or espanyol... A cap ador del Segle d'Or se li hauria acudit fer w1o posada en escena psicologista, amb la quarta paret. Al contrari. volien arribar al públic, fer-se entendre al màxim. B1a· ven més a prop d'un actor de cabaret que d'un actor de teatre tal com l'en/e· nem ara. De vegades passa que les Ira· dicions acumulen clixés i la gent ho accepta. En el cas de la sarsuela es veu claríssim. -¿No es tracta d'una moda. aquesta tendència a voler "actualitzar" els ciàs· s ics? -fo no crec que sigui cap mod:!. Al'lli dia al mercat trobes de tot. Tot pot ser vàlid. El que crec és qu¿ /J mcísica de Mozart és especialment abstracta. harmònica, en sintonia amb la natctTO Si vols posar en escena aquesta opera. has de ser molt concret i molt específic Per mantenir el nivell d'abstracció podries fer uns muntatges atemporals. com els que es feien als anys vuitanta, però això està totalment desfasat. Està molt vist. I desorienta el públic. S'lla de ser molt específic, sobretot quan es trac· ta de personatges vius, com el cas de Don Giovanni. -La sensibilitat del segle XVIII no és la mateixa que la d'ara. ¿Creu que és ine· vi ta ble trobar un contrast entre el !iris· me intrínsec a les obres d'aquell temps i l'estètica més superficial o més agrl!>· siva del nostre temps? .¡ CTUI Sod ens esd pt'/·l liria Aixe ignc tic,¡ serie Ull • mat mús Proc QCO! bel/, 1'11/11 què sinl cap mon pem ITda T~ c1 .( sa? ·L UllO .( !eve lolo¡ .( posa U/i e pel·/ enu, a/ ¡o¿ )/¡¡ UN JERSEI VERMELL I EL CAP PELAT, la coM ELS JUGADORS DE FUTBOL O DE TENNIS MÉS POPULARS. PARLA AM13 lt- na 21· Íta t; 'a- '0- NATURALITAT, SENSE COMPLEXOS, NI TIMIDESA. E L PARE TREBALLAVA A LA RENFE; A LA MARE LI AGRADAVA cANTAR I SE SABIA DE MEMÒRIA LES CANÇONS DE LA RÀDIO DELS ANYS SEIXANTA. ELS SEUS GERMANS SÓN MÚSICS. E LL VA COMEN ÇAR A ANAR A CLASSES DE PIANO, PERÒ NO VA CONTINUAR PERQUÈ NO LI AGRADAVA. No OBSTANT AIXÒ, LA MÚSICA E\'AC'LU..t.AMET HA ESTAT UNA DE LES SEVES PAS- SIONS, AL COSTAT DE LA FOTOGRAFIA, DEL CINEMA, DE TOT ALLÒ QUE L'ART DEL SEGLE XX HA DONAT Gl~CIES A LES N OVES TECNOLOGIES. P ER AIXÒ LES SEVES PRODUCCIONS FAN VENDRE TOTES LES ENTRADES. No PERQUÈ TRENQUIN MOTLLES, SINÓ PERQUÈ s' ATREVEIXEN A TRACTAR ELS M ITES DE L' ART AMB EL LLENGUATGE D' ARA, AQUELL QUE HA CREAT LA TELEVISIÓ. :0· bit !t/· ror na la tar ta- ¡er le- ·ar/0 eu ¡ta ~s- 1/11 ;er de ta. ra. ra, i~: ~o ls. to, ¡tò de ~~ la ae- is- ps :s- -Don Giovanni pot arribar a ser molt cruel. Està més a prop del marquès de Sade. Tota la dramatúrgia del segle xx ms Ira ensenyat que hi ha una cosa que es diu "contrast··. Tu vas a veure w1a peJ.Iícula i veus que amb la música més lírica es produeix l'assassinat més cruel. Això pertany al segle xx. fo no ho puc ignorar. En el cas de Mozart és fan tàsnc, perquè la gràcia d'aquesta òpera 110 seria q11e Leporello sortís parlant com Ull hooligan del Barça, sinó que aquest mateix hooligan s'expressi amb una música meravellosa. Això és preciós. Produeix un cer/tipus de bellesa. Estem acostumats a una visió estreta, de la bellesa, associada a la nostàlgia, en rum•i, té ww certa bellesa, l'escena en què tots tres estan disfressats com si fos~n les cinc de la matinada d'una nit de rap d'any, cantant una música ext remoment bonica, sols al carrer. 1 et fa pensar: '·què estic fent de la me11a 1ída?" Això és un cert tipus de bellesa. Té UllO cosa fel/iniana. -Què és per a vostè, doncs, la bellesa? ·La bellesa és allò que em provoca emoció gratificant. ·Què creu que cscandalit?.a més en les seves produccions, la violència o l'escatologia? ·Oum1 en Un ballo in mascherél 11aig posar els vtlters, lw l'aig fer penstmt en Ull congrés de diputats. En totes les pel·lícu/es americanes surt u11a esce11a fil UllS lavabos. En el Padrino. es troben ah•àter, es done11 una pistola, o l'amaU/IQ guen al vàter... Vaig trobar que cinematogràficament, en l'aspecte narratiu, era interessant. També vaig trobar que lligava amb la tradició surrealista espanyola, amb Buñuel, quan filma aquella burgesia menjant asseguts en una tassa de vàter. Però no m'imaginava que provacaria aquesta reacció. -Per què creu que en una societat en què es veuen constanbnent imatges de lota mena per la televisió i pel cinema, no s'accepta segons què a l'òpera? -De fet, els qui protesten són una minoria. És un percentatge petit. No ho sé. Segurament, el que passa és que els xiulets són aguts, i per això se senten més. Els aplaudiments són més greus. Crec que hi ha òperes bones i dolentes; hi ha produccions bones i dolentes. Que surten bé o malament. Crec que és això el que cal jutjar. Quan es jutja moralment, això sí que ho trobo violent. fo he llegit que sem "havia d'il·legalitzar... És una mica fort. I ho deia un diari suposadament progressista! -¿És una contradicció que un teatre. com ara el Liceu, adverteixi el públic que hi haurà escenes que poden ferir la sensibilitat? Per què no s'accepta amb més naturalitat la proposta que vostè pot fer? -No ho sé. No em sembla cap contradicció. L'important és que aquesta producció es fes aquf. Una producció que ha venut totes les localitats a tot arreu. Que ha portat molta gent al teatre. Que ha estat Ull revulsiu. Això és el més important. fo continuaré pensant que el Don Giovanni és una de les òperes amb la qual em sento més satisfet. Els assajos van ser molt fluids, la connexió amb els cantants va ser molt bona. Era dur, però molt gratificant. Entre el que vaig proposar, el que ha sorfit i el que aconsegueixo explicar al ptíblic, sento que les tres coses lliguen bastant. -¿Pensa que som a la cua d'Europa, quant a direcció d'escena? A Alemanya, per exemple, ja fa molts anys que es presenten produccions molt agosarades. -Sí, Iota la tradició centreuropea és molt forta, en aquest sentit. 1 a Anglaterra també, tot i que ara s'hi viu un moment ww mica conservador, que és el que està vi11int tot Europa. Estem passant un moment en què l'economia és el que prel'almés. Als anys vuitanta, la cultura no havia de ser rendible. Ara és tot al contrari. -Se sent a dir molt sovint que ara es viu a l'època dels directors d'escena, que hi ha una certa tirania seva en el món de l'òpera ... -Això no és cert. No hi estic d'acord. fo sóc ww persona que treballo amb equip. Ti11c el meu escenògraf, el meu dramaturg, fins i tot treballo amb el director musical. Crec que l'òpera és un conjunt. De vegades es confonen les coses. Com si jo digués que els cantants tots són ufls divos. jo no sóc un director que l'l.tlgui anar de divo. Això és un tòpic. Este111 come11çant a tendir a una època on dominara/I els equips. jo només sóc la punta de l'iceberg. 239 39 459 La Tercera de Mahler, en mans de Zubin Mehta, obre la temporada de Palau 100 Palau 100. Bayerisches Staatsorchester. Orfeó Català. Cor infantil de l'Orfeó Català. Marjana Lipovsek, mezzosoprano. Dir.: Zubin Mehta. Mahler. Simfonia núm. J. Palau dc Ja Música Catalana. 14 de setembre de 2004. lb un programa rnonogràficanent dedicat a la monumental imfonia núm. 3 de Mahler, la temporada Palau 100 inicia la seva catorzena edició. En aquest concert, la carismàtica batuta de Zubin Mehta -un dels directors que en més ocasions ha estat convidat per Palau 100- actua al capdavant de la Bayerisches Staatsorchester, les veus femenines de l'Orfeó Català i el Cor Infantil de l'Orfeó Català. Es tracta d'un concert d'inauguració de temporada en què el rol de solista vocal té Marjana Lipovsek com a protagonista. No hi ha dubte que iniciar una temporada de concerts amb la Tercera de Mahler - la partitura més extensa del catàleg del compositor- esdevé una veritable mostra de solemnitat i majestuositat, i encara més quan els artistes convidats ofereixen unes qualitats excepcionals per copsar tot el sentit d'aquesta obra que el mateix Mahler descrivia com una partitura que "corrzença amb la naturalesa inanimada i s'eleva fins a a"ibar a l'amor a Déu", i que a més deixa de banda el tema de Ja mort, leitmotiv de les composicions del compositor bohemi. Lipovsek, que ha rebut la MedaJJa d'Or Gustav Mahler, ha esdevingut una de les veus wagnerianes per exceHència de les darreres dècades -sota la direcció de Mehta ha cantat en una nova producció de l'Anell wagnerià a l'Òpera Estatal de Baviera- i en definitiva ha cantat tots el papers reservats a la tessitura de mezzo de les òperes de Richard Strauss i Richard Wagner; a més, en la seva trajectòria figuren actuacions al costat de les orquestres simfòniques i filhannòniques de més relleu mundial dirigides per les batutes de més renom de les darreres dècades. l si la seva veu resulta idònia per interpretar el darrer poema d'Així parla Zarathustra de Nietzsche, oníricament musicat per Mahler, l'Orquestra que acompanya Ja veu de la solista posse- 40 460 I Concerts Simfònics al Palau. Orquestra Simfònica del Vallès. Laura Simó, veu. Albert Guino. vart, piano. Dir.: Edrnon Colomer. Porter, Gershwin, Rodgers (arran· jaments d'Albert Guinovart). Palau de la Música Catalana. 9 d'octubre de 2004 ( 19 h) . A 239 Albert Guinovart protagonista del primer dels Concerts Simfònics al Palau L eix una trajectòria artística vinculada a les batutes de més renom de tots els temps. Hans von BuUow, 1-Jermann Levi i en el decurs del segle xx Richard Strauss, Mottl, Walter, Knappertsbusch, Kraus, Solti, Fricsay, Keilberth, Sawallisch o Zubin Mehta han dirigit aquesta formació que a més té el privilegi de rebre l'herència de l'orquestra més anti· ga d'Alemanya i que en la plenitud del segle XVI va ser dirigida per un dels noms cabdals de la història de la música com és Orlando di Lasso. Zubin Mehta ocupa des de l'any 1998 el càrrec de director musical general de Baviera, i les seves actuacions al capdavant de la Filharmònica de Viena (20 d'abril de 1998), Filharmònica d'Israel ( 13 de març de 2000), entre altres concerts celebrats de la temporada Palau 100 auguren una interpretació de la Simfonia núm. 3 de Mahler d'un èxit pràcticament assegurat i en el qual l'Orfeó Català tindrà sens dubte un rol decisiu. a temporada Concerts Simfònics al Palau tindrà enguany un total dt dotze concerts, protagonitzats com ja és habitual per l'Orquestra Simfònica del Vallès -excepte el que se celebrarà el proper I I de desembre, que tindrà l'Or· questa Sinfónica de Castilla y León com a formació convidada- i que enguany.a més, comptarà amb la presència d'Al· bert Guinovart com a artista en residèn· cia. El reconegut pianista i compositor bar· celoní tindrà una presència destacada en aquest pJimer programa de la tempera· da, en el qual, a més d'actuar com a solista, mostrarà els arranjaments d'obres de Porter, Gershwin i Rodgers. Professor d'orquestració de I'ESMUC des de l'any 2002, la trajectò1ia d'Albert Guinovar1 ha abastat nombrosos gèneres musica~: autor de bandes sonores, de sèries tele· visives, d'òperes, musicals. obres decrun· bra, concerts per a instruments solistes i orquestra.... ha destacat així mateix com a intèrpret tant en recital com tamhf ~n el paper de solista, tot destacant les ~-es actuacions al costat de l'OSC i .::oncert5 celebrats arreu del món: Amèrica del Sud, el Japó, Austràlia, els Estats Units. Canadà, Nova Zelanda. El seu vessant com a intèrpret té, a més, la faceta dr pianista acompanyant de veus com les de Victòria dels Àngels o Maria Bayo. En Ja seva producció discogràfica, hi desta· qucn els enregistraments dedicats a Gra· nados, Turina, Albéniz, Rodligo i Stephan Heller, a més d' haver efectuat un enregistrament dedicat a música de tan· gos acompanyat de l' OBC amb direcció de Foster. Ara Guinovart, que tornarà a inter· venir amb l'OSV el proper lS deg~ner, actuarà novament al Palau sota la d1rCC· ció cl'Edmon Colomet; acompanyat d'una orquestTa que en les darreres tempo~· des ha fet una tasca interpretativa sunfonica summament avalada per l'èxit de públic que assoleix cadascun dels con· certs presentats en aquesta temporada. om tica ~el Jr· om y. a AJ. èn· :léll'· en •ra· ,]is. .de sot 9ny ~11 als: ~e- un· :tes ()(ll en :riS del ~~ de les En ;ta· ha· un an· e ~ :ma ra· lfode pn:ta. L'OBC obre temporada amb una nova edició del Festival Mozart Festival Mozart. OBC. Dir.: Christian Zacbarias. Mozart. L'Auditori . D el 18 al 26 de setembre de 2004. U n any més la temporada de l'O BC té com a preàmbul l'esperat Festival Mozart. una sèrie de concerts que. dirigits per Christian Zacharias, presenten enguany tres programes en els quals a més de les obres de Mozart, s'hi interpreten Simfonies de Kraus, Haydn i l'obertura d'Una cosa rara del valencià Martín i Soler. Com ja és habitual. a més de la direcció de Zacharias, el reconegut pianista actuarà com a solista en quatre concerts que Mozart va compondre a Viena entre els anys 1782 i 1784, tot demostrant una vegada més la seva qualitat i perfeccionisme a l'hora de recrear les obres per a teclat del geni salzburguès. Obres con- certants de gran bellesa i que en una carta datada el 28 de desembre de 1782 que Mozart va enviar al seu parc, definia de la manera següent: "Aquests con- certs són brillants. agradables a l'oïda, sense caure en la pobresa... Per obtenir èxit cal escriure coses que siguin tan comprensibles que un cotxer les pugui cantar immediata111e11t ";obres marcades per l'espetit netament cl!tssic, en què la influència de j. S. Bach resulta evident i que en el cas del Concert ntím. 13, estrenat el 22 de març de 1783, posseeix una riquesa musical de primor ordre i en el qual el contrapunt de j. S. Bach i Handel que tan bé coneixia Mozart queda palès des de I'inici del primer moviment. Una obra com la monumental Serenata Posthorn. que Mozart va cloure el 3 d'agost de 1779 i que suposa la darrera de les serenates que el compositor va escriure a Salzburg -que curiosament Zacharias ha optat per interpretar en dues parts-. entre les quals quedaran intercalades el Concert per a piano núm. Cltristimr Zachnrins 11 i la Serenata ntím. 12 i la Simfonia Hafjizer -escrita a Viena entre el 27 de julio l i el 3 d 'agost de 1776, contem. porània, doncs, d'El rapte al Serrall, i que ha estat considerada com una de les obres mestres del monu mental llegat simfònic del compositor- integren el segon concert del cicle. La música del ballet ldomeneo i un dels concerts per a trompa i orquestra en el qual inter· vindrà David B. Thompson com a solis· ta, completen les obres que en aquesta ocasió ha escollit Zacharias, director del Festival Mozart. i que esdevenen l'inici de la temporada 2004-05 de l'OBC. r--------------------------------------------------- --------------------------------------·••••• 239 catalunya música 1revista musical catalana CATALUNYA MUSICA I REVISTA MUSICAL CATALANA CI Sant Fanceac de Paula, 2 - 08003 Barcelona Butlleta de domiciliació bancària Senyors, els agrairé que amb còrrec ol meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà el Consorci del Palau de la Música Catalana, pel paga· ment de Jo mevo subscripció o ~cawlunya Música/Revista Musical Catalana". Titulot compte: - - - - - - - -- - - -- - - - - - - - - - - - - - - Banc/CailUI :. Agència:.. _ Adreça agència~ Codi postal i població: ·- Signatura: (cal omplir les dades correctament) Butlleta de subscripció Nom i cognoms del subscriptor: Adreça: ·~----·----·--·--· Telèfon: - . ·--------~ · · · - - - - · - - - -· Codi postal i població: _ ·-·-- ···-·--·--··--··---..·--·····--·---····-· Professió: .•. ·-- ·--·-···--........-·----·--------·---~---··-----··-----·--·--·-· Desitjo subscriure'm a partir del número: . ·- - - · -···-·- -· -· _ - - · · · - - - Amb lo quota anual de 25,24 euros. Fa ré efectiu l'import mitjançant domiciliació boncòriu (o b6 taló bancari adjun t, a Cavor dc "Catalunya Música/Revista Musical Catalanaw). Per subscripcions a l'estranger. consulteu el preu. Les seves dades seran incorporades als fi~nrs del Grup Palau de la MÚlica (Orfeó C.talà, fundació Orfeó Catal.A·Palau de la Múslc:a i Coii.'IOrc:i del Palau de la Miísil:a Catalina). IJ!'b.seu al c:arrer de Sani Francesc de Paula, 2, de BarceloDJI, CP 0800l, per re,.ne la BCStló BCDtral, len aquesta adreça pol exercir tots els drets d'accés,~. ­ cc:J.laci6 1 oposlaó. --------------------------------------------------------------------------------------------··· La versió original de Borís God unov obre la temporada del Liceu una partitura d'una rotunditat corprenedora. El seu primitivisme esdevé força abassegadora que ho inunda tot i que ens embolcalla en una abraçada poderosa. Borís Godwwv És EL MONUMENT OPERÍSTIC MÉS IMPRESSIONANT QUE HA DONAT RússiA. .P.~!.J.Sg~~~~?... P / s, també, !"expressió màxima de l'ànima profunda d'aquell país traslladada amb una exactitud absoluta damunt l'escenari líric. És, encara. !"obra d'un geni que, sorgit del poble i en aquest inserit, copsa en tota la seva riquíssima i inabastable complexitat el seu esperit i l'encimbella a la categoria de consciència universal. I remarco el concepte ~ànima del poble"', perquè malgrat que !"obra de Mussorgski argumentalment es focalitza molt en la figura del personatge central -i més encara en la versió que s'oferirà-, allò que defmitivament imposa aquesta òpera és el concepte acabat d'apuntar. El drama personal del tsar Boris Godunov, no es pol dir que sigui un pretext, però sí que la seva història individualitzada i sobretot la manera com se'ns fa present. només es pot explicar en el context d'una autèntica epopeia del poble rus. La senzillesa de l'argument afavoreix aquesta percepció nuclear. La història és tan simple com el recorregut que va de l'entronització, enmig de les aclamacions del poble, de l'assassí -o inductor d'assassinat- Boris Godunov, a la E 239 l·ecisament un atractiu excep. cional de la versió que ata ens arriba és que per primera vega. da al Liceu es podrà gaudir de la versió miginal del mateix Mussorgs. ki. Com és ben sabut la més habitual és la que va fer Rimski-Kórsakov i també la de Xostakóvitx. Els resultats poden ser d'un interès enorme. Amb aquesta producció que obre la nova temporada del Gran Teatre del Liceu, Sebastian Weigle comença la trajectòria com a director musical de la casa. L'envergadura de l'obra, la seva grandesa i la particularitat acabada d'a. puntar confereixen un context d'esde· veniment remarcable. Veus com les de Matti Salminen, Eric Halfvarson. Elena Obraztsova i Anatoli Kotxerga li garan· teixen un suport confortable. seva mort, víctima d'un profund penediment. Pel mig, el que s'hi esdevé és d'una feblesa deliberada. Per altra part, el procés anímic que mena el protagonista de la glòria a la tragèdia tampoc no és mostrat de manera sofisticada. El drama avança una mica a batzegades, però al seu voltant hi ha constantment l'exhalació de l'esperit d'un poble, manifestat de manera explícita per mitjà del gran protagonisme del cor. Perquè, d'altra banda. sense aquest esperit no es pot entendre el drama individualitzat del protagonista. És el que ho explica per context. Mussorgski, considerat el Dostoievski de la música russa, va confegir Boris Godunov deM. P. Mussorgs· ki. Llibret: Nikolai Puixkin i M. P. Mussorgski. Matti Salmil¡en. Eric Halfvarson. Anatoli Kotxerga. Par Lindskog. Philip Landgridge. Elena Obraztsova. Brian Asawa. Fran· cisco Vas. Direcció escènica: Willy Decker. Direcció musical: Sebastian Weigle. Producció: De Neder· landse Opera. Gran Teatre del Liceu. Del 29 de setembre al ! 7 d'octubre de 2004. "O 8., 9. I 10. Il. VeJ I. per 2. I 3. ~ 4.1 5. J un ~ o o lrucripctons: podran presentaMe les partitures fins el 30 de desembre de 2004 a: ~ tñ Edat: podrà participar qualsevol compositor d'edat no superior als 35 anys. oA. El Premi Internacional Frederic Mompou consta de 5.000 €. edició dc la partitura i estrena dc l'obra. N iñ :E en O 44 464 I a: u :»en uw Z> 00 u-, &nl&.l NQ _• -- ....... ..jm'\ I =·~ ~ lnscripció, informació i lliuramenl de partitures: 6. ( Joventuts Musicals de Barcelona u Pau Claris. 139, 4~ 1° 08009 Barcelona. España Tel.+ 34 93 215 36 57 , f-ax. + 34 93 487 29 70 jmb@jmbarcelona.com www.jmbarcelona.com -'6)IJII ~c.:.~ laslftul~ultura ! lai. aut 8. ~ qui 9. [ serIO. IUIT Il. Aone. , li h; Soh per Eduard V. Patsi Música encreua a e;é Ot 3a P· ~s ;a- :!e ;s.. al ·j ls la el ~~ra ra- e:!e na r ll Horitzontals 1. Els protagonistes de l'Himne Nacional de Catalunya . Disc compacte. 2. Compositor basc. 3. Tècnica pròpia dels instruments d ·arc. Ofereixo fins a baixar per l' 11 vertical. 4. L'instrument d'en Rabí Shankar. Contenidor de sal. 5. Museu Nacional d'Art. Una altra tècnica dels instruments d'arc (que baixa per l' 11 vertical). 6. Els exh·ems de l'Albéniz. Re major. Aquesta lletra i les quatre següents fan el nom del gran músic mitològic. 7. Narciso, el gran guitarrista . "OtTfeó". 8. Els extrems de Ravel. Les costes de Ganaf. A l'Isaac, el compositor de Camprodon, li han pres la N. 9. Hi vivien els cignes de Txaikovski. Interval Mi-La. Enesco i Elgar. 10. L'interval del gos: Do-La. Instrumentista de doble canya que baixa per I' 11 vertical. II. Vegeu l' 1 vertical. Arpa vocàlica. La major. Verticals I. L'alumne de Mozart que va acabar el Requiem. L'escenari del Liceu en corre una de molt gran que cone per 1' 11 horitzontal. 2. Explicar minuciosament, amb tot detall. 3. Sac de gemecs gallec. Pergolesi o Pahissa. Locatelli o Lamote. Tartini o Toldrà. t Pota de granota. No acaba de trobar el to i s'escapa per 1' 11 horitzontal. 5. Dards mal tirats. Saint-Saens o Sardà. Duplicat és Música encreuada de juliol-agost 2004 (núm. 237-238) un ball amb aixecada de fa ldilles final. 11 6. Caga cap amunt que si no et donarem bastó. Tonalitat. La major. Interval Sol-La. 1. Hem desordenat una mica en Miklos Rozsa, l'hongarès autor de la música de Ben-I-Jur. Cleopatra per als amics. 8. Salieri i Samma rtini ho comparteixen. Virtuós de l'equilibri. 9. Encat·a que el dc la tuba estigui plenet, no té per què ser-ho. Voca litza l'inte1·val Mi-La. lO. N'hi ha a tots els audit oris i teatres d'òpera i acostuma a omplir-sc als entreactes (plural). 1_1. Re major. Al pobre Obcdo (protagonista de l'òpera) hhan tallat el cap i el coll. Inicial d'en Zamacois. Solucions en el n úmero següent 45 +65 Que no pari la música. CATALUNYA -~­ RADIO CONFESSIN' BJ 18 3S ,s MESTRES QUADRENY ss Música de Cambra I Grupo Círculo. Quartet Parrenin. Behren i Fiuk. Percussions dc Barcelona. X. Joaquín i O. Castellano, flauta. R. Ceballos, clarinet. D. Hurtado, piano. Obres: Tramesa a Tàpies ( 1961 ) , Quartet Ca troc (1962), Micos i papallones ( 1970), Tocatina (1975), Concert equinoccial (1983), Nocturnal (1997), Baràlia (2000). Ars Harmonies 133 E 239 48 468 nregistrament força iJ. lustratiu de la tTBjectòria creativa de Mestres Quadreny. ens ajudarà sens dubte a familiaritzar-nos amb el seu Uenguatge personal. En definitiva, cal escoltar cadascuna de les obres partint d'una audició sense prejudicis i deixar que l'impacte del so ens suggereixi el camí per on arriba la vivència sonora. Ben cert, en Mestres Quadreny no hi ha esquemes preestablerts, però sí voluntat d'obrir l'esper-it a noves sensacions, a la sensibilitat auditiva .... i els seus treballs tot al llarg de gairebé mig segle de recerca i d'estudi del fenomen de la creació se sintetitzen en aquestes set obres que conté el present CD de contingut força diversificat i que permeten entreveure una visió general de la trajectòria d'aquest compositor manresà. En l'aspecte interpretatiu, cal destacar la brillant versió del Quartet Ca troc a càrrec el Quartet Parrenin, que constituteix un veritable document històric, com igualment ho és la lectura de Micos i papallones per a guitarra i percussió interpretada per dues figures de primeríssims línia, com ho foren el percussionista Síegfried Fink i el guitanista Siegflied Behcren, com també la comunicativa intervenció del genial Xavier joaquín en el Concert equinoccial. P.T.-8. Per l'altra banda Ramón Cardo Big Band L a RCBB presentà aquest disc al barceloní Luz de Gas el maig d'enguany. Aquesta és una formació de big banda l'ús. És a dir, quatre trompetes. quatre trombons. cinc saxos, piano, guitarTB. contrabaix i bateria. El líder, el saxo valencià Ramón Cardo -des del grup A Pree K a la direcció de la seva pròpia big band. ha donat diverses mostres de la seva sapiència- ha unit un estol d'excel·lents músics i els ha sabut compenetrar a la perfecció. És a dir, hi ha un indiscutible treball de lideratge. Però, a més de la qualitat dels seus músics, Cardo ha sabut exigir-los el màxim com a solistes. I aixi, gent com el trompeta David Pastor, el saxo tenor Jesús Santandreu, el sax:o a lt i soprano Mikel Andueza, i el piano Fabio Miano, entre d'altres -per exemple el mateix Cardo als saxos alt i tenor-, assoleixen moments estel·lars. Però la proposta decau de manera considerable a mesura que s'escolten els temes. Uns temes que beuen de les fonts de diferents big bands de gran prestigi mundial, que han estat creats per Cardo i altres músics de la banda, però que s'assemblen molt els uns als altres per la seva conceptualitat i harmonies. Sabem que en cada disc i ha d'haver un patró. Però en aquest cas se sobrepassa la ratlla de la repetició. Una llàstima, perquè a partir del magnífic tema d'obertura, "Can-Cos", la cosa en aquest sentit davalla espectacularment. r s'arri ba al novè i darrer tema, "We'll be toge- ther again", l'únic que no és creació de gent de la big band, amb una alarmant sensació de dejà vu. Albert Suñé Eclèctic Coda Sònia Rodríguez, Anna Català, Anna Valldeneu, María Navarro i Dolors Garcia, veu. oda és un grup a cappella format per cinc dones que fa cinc anys que canten plegades. Les influències que reben abasten un ampli ventall: jazz, cants africans. fun/..:y, gospel. blues. be-bop, bossanOI/O o latin-ja:z. Dels aranjaments d'aquests temes -alguns prou coneguts-, se n ·encarreguen elles mateixes i també gent com la pianista i cantant Bess Bonier -una mena de padrina per al grup-, Bill Gard i Erro! Woiski, entre d'altres. El resu ltat és aquest primer i excel·lenl disc, on l'evident conjunció i la qualitat de les cinc veus s'une ixen a unes troballes harmòniques realment riques, amanides a estones amb sons gutura ls que poden evocar o bé un disc ratllat, o el swing que sorgeix quan una baqueta actúa sobre el plat. Les veus, totes solistes també, van des dels estàndards -"Moonlight in Vermont~, ''Satin doll", "My funny Valentine", "Take the A train'', "Sky Lark", "Biue blues'' o "l've got you under my skin"- fins a temes cabdals de la música pop dels seixanta -"Californis Dreamin'' de The Mama's and The Papa's, o "Ticket to ride" dels Beatles, passant per cançons popu lars com "Syiahamba" o un espiritual: "Go clown Moscs". En algun que a ltre tema, hi manca, però, un canvi de ritme, alguna sorpresa que trenqui la previsible però, això sí, fresca i atractiva proposta del grup. Albert Suñé C Confessin Oriol Romaní, clarinet. Ignasi Terraza, piano. R omaní i Terraza són dues figures del jazz que es fa a casa nos· tra. Han actuat en contextos diferents i ara es troben en un concert a duo celebrat a l'fnstitut d'Estudis Nord-americans i enregis· trat en diJecte. Aquest és un àlbum d'una categoria indiscutible. El duo clarinet· piano funciona a un gran nivell. I a ixi els dotze estàndards -des del primer. que dóna nom al disc, fins al dan·er- arriben clarament gràcies a la qualitat de les interpretacions. Però men· h·e que Terraza es lliura a cor q uè vols, Romaní resta com encotillat. En cap mo· ment es 11ança a fer més feliç el seu clarinet a la re· cerca de frases que, sense fugir de mare, puntuïn, ac· centuïn. escometin, amoro· seixin ... encara més el tema que s'interpreta. Hi ha mas· sa formalitat en el seu~ dis· cursos. Això llasta un xic una proposta molt vàlida, exceJ.lentment i elegant· ment servida per dos músics que saben mot bé com des· envolupar temes de sempre. com "Just you, just me". "Ain't misbehavin'" o "Mood lndígo". Terraza. pe· rò, actua sol en quatre te· mes -per exemple "Sweet Lorraine" i "Full ford stre· et"- i demostra aquí també que es troba en un gran rno· ment de fotma. Perquè sap modular a la perfecció i el seu discurs mai és enfarfc· gat, sinó currull d'idees i preclar. Albert Suñé 65 7S 95 10 14 18 19 25 26 29 t( 2( 3( 5( 6( 7( 8( 9( 11 13 1t BARCELONA (BARCELONtS) 2sETBMBRE 20,30 h Liceu Ballet Cullberg. Home and Home, Fluke. 3SETBMBRE 20,30 h Liceu Ballet Cullberg. Home and Home, Fluke. 4SETBMBRE 20,30 h Liceu Ballet Cullberg. Home and Home, Fluke. s sETEMBRE 17 h Liceu Ballet Cullberg. Home and Home, Fluke. 6SETBMBRE 20,30 h Liceu Ballet Cullberg. Home and Home, Fluke. 1sJrrEMBRE 20,30 h Liceu Ballet Cullberg. Home and Home, Fluke. 9SETBMBRE 20,30 h Liceu Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Deborah Polaski, ~rano. Johan Botha, tenor. Dir.: Sebastian Weigle. La can de la terra de Mahler. 10 SJ!TI!MBRE 20,30 h Liceu Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Deborah Polaski, so¡.rano. Johan Botha, tenor. Dir.: Sebastian Weigle. La canç de la terra de Mahler. 14 SJ!TI!MBRE 21 h Palau Bayerisches Staatsorchester. Orreó Català (ftatrocinat per F undació Caixa Penedès). Cor Infantil de l'Or eó Català (amb el mecenatge de Grupo Santander). Marjana Lipovsek, mezzosoprano. Dir.: Zubin Mehta. Simfonia nWn. J, en Re menor de Mahler. (Palau 100), 21 h Auditori Orquestra Simfònica d'Anzoategui (Veneçuela). Dir.: Yuri Hung. Bachianas brasileiras núm. 2, 5 i 7 de Villa-Lobos. (Fòrum 2004). 18 SJ!TI!MBRE 19h Auditori OBC. Christiao Zacharias, piano i director. Kraus, Mozart, Haydn. (Festival Mozart). :;;¡ 19 SETEMBRE 11 h Auditori OBC. Christian Zacharias, piano i director. Kraus, Mozart. Haydn. (Festival Mozart). ~ n :z >· {· D . is )· n f il1 l· e d Zacharias~ piano i diJ'Cctor. Mozart. (Festival ...== 551 =""" ~· ~SI!TEMBRE 21 h Auditori OBC. Christian Mozart). lS SETEMBRE 19 h Auditori OBC. David B. Thompson, trompa. Christian Zacharias, piano i director. Mozart, Martín i Soler. (Festival Mozart). 239 = ~· 26SETBMBRE 11 h Auditori OBC. David B. Thompson, trompa. Christian Zacharias, piano i director. Mozart, Martin i Soler. (Festival Mozart). ...., = EJ" 29 SETEMBRE 20,30 h Liceu Boris Godunov de Mussorgski. Dir.: Sebastiao Weigle. lOCTUBRE 20,30 h Liceu Boris Godunov de Mussorgski. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h Auditori OBC. Gianluca Cascioli, piano. Dir.: Emesi Martínez lzquier· do. Beethoven, Stravinsky. 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu Boris Godunov de Mussorgski. Dir.: Sebastian Weigle. Jlh Auditori OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu Boris Godunov de Mussorgski. Dir.: Sebastian Weigle. SOCTUBRE 20,30 h Liceu Boris Godunov de Mussorgski. Dir.: Sebastian Weigle. 60CTUBRE 20,30 h Liceu Boris Godunov de Mussorgski. Dir.: Sebastian Weigle. 70CTUBRE 20,30 h Liceu Boris Godunov de Mussorgski. Dir.: Sebastian Weigle. 80CI1JBRE 20,30 h Liceu Boris Godunov de Mussorgski. Dir.: Sebastian Weigle. 90CI1JBRE 19 h Palau OSV. Laura Simó, veu. Albert Guinovart, t¡~iano. Dir.: Edmon Colomer. Porter, Gersbwin, Rodgers, Gutnovart. (Concerts Simfònics al Palau). 110CIUBRE 20,30 h Liceu Boris Godunov de Mussorgski. Dir.: Sebastinn Weigle. 130CIUBRE 20,30 h Liceu Cléopdtre de Massenet (en versió de concert). Dir.: Miquel 140CIUBRE 20,30 h Liceu Boris Godunov de Mussorgski. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h Palau Orquesta Sinfónica de Madrid (titular del Teatro Real). Reneé Fleming, so¡.rano. Dir.: Jesús López Cobos. Mozart, Massenet, Korngold, trauss, Puccioi, Catalani, Barber, Prcvin, Dvorak. (Palau 100). -... ....,. 551 ¡:;¡ 20CTUBRE 30CTUBRE li: Ortega. 49 469 lS OCTUBRE 20,30 h Lice u Boris Godunov de Mussorgski. Dir.: Sebastian Weiglc. 160CTUBRE 19 h Auditori OBC. Elisabeth Leonskaia, piano. Dir.: Tuomas Ollila. Saa. riaho, Rakhmàninov, Nielsen. 20,30 h Liceu CléoptJtre de Massen et (en ver sió de concert). Dir.: Miquel O rtega. llh Auditori OBC. (Segona audició). 18 h Liceu Boris Godunov de Musso•·gski. D ir.: Sebastian Weigle. 190CTUBRE 21h Palau Camerata H amburg. An ika Vavic, piano. D ir.: Max Pommer C. P h. E. Bach, J. S. Bach, Mozart. (Eu roconcert). · 200CTUBRE 20 h Catedral Tan ine Lehma n n, orgue. Bach, Fran ck, Messiaen, Barblan H aselbach, Maggi ni. (L'Orgue de la Catedra l de Barcelona: Euroconcert). 210CTUBRE 21 h Palau T he Sixtee n. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat ~er Fundació Caixa Catalunya). Dir.: Horry Chris· tophers. Di o and Aeneas de Purcell. (Pal au 100). 220CTUBRE 21 h Auditori OBC. D ir.: Alvaro AJbiach. Música de pel·lícules de ciència.fic. ció: R. Strauss, J. Strauss, Ligeti, Hennann, Goldsmith, Williams. 230CTUBRE 19 h Auditor i OBC. (Segona audició). 240CTUBRE 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). 300CTUBRE 19 h Auditori O BC. Christoph Rahn, contrabaix. Dir.: Lawrence Foster. Rossi ni, Koussevitzy, Xostakóvitx. 31 OCTUBRE 11 h Auditori OBC. (Segona audició). 170CTUBRE ....iOl ...= ~ E3 Sl' ;¡· 239 BANYOLES (PLA DE L'ESTANY) 12S~RE 19 h Teatre Mun icipal Xavier Relats, flauta. Jordi Masó, piano. (Música i Músics a Catalunya. Euroconcert). 18S~RE 21 h Paper de Música Quintet Moebius. D ebussy, Arnold, Jamicek, Barber, Palomat. 170CTUBRE 18 h Paper de Música Trio Lom. Joan O rpeUa, violi. José Mor, violoncel. Daniel Ligorio, piano. Mozar t, D ebussy, Xos takóvitx. 2 1,30h Església Agrupació P olifònica de Vilafranca. (Música i M(lsics de Cnta· lunya. Euroconcer t). 22 h Església Joan de la Rubia, orgue. (Música i Músics de Catalunya. Euroconcert). 19 h Teatre Comarcal Quar tet Dialogue. (Música i Músics de Catalu nya. Eurocon· cert). Aud. J. Carreras Jordi López, piano. (M úsica i M(•sics de Catalunya. Eurocon· cer t). CAPELLADES (ANOIA) LA LLACUNA (ANOIA) 160C'IUBRE MONTBLANC (CONCA DE BARBERÀ) 23 OCTUBRE SOLSONA (SOLSONÈS) 240C'IUBRE VILA-SECA (TARilAGONÈS) 200C'IUBRE 50 470 21 h ffi Bayer HealthCare !I Bayer MaterialScience :r. n, a. C· IS. r.