Revista Musical Catalana. Núm. 241 Novembre 2004
Editorial: Actualitat de l'òpera de butxaca / PANORAMA Taller de Músics, 25 anys de jazz i mestissatge. Albert Suñé / Centenari de Gabriel Rodó i Vergés (1904-2004). Ramon Rodó i Sellés / La temporada del Centre Cultural de Terrassa estrena un oratori de Salvador Pueyo. RRMC / Música de cambra al Petit Palau. L'ONCA protagonitza un cicle propi al Petit Palau. Cicle del Cor de Cambra al Petit Palau. RRMC / La Revista Musical Catalana commemora 100 anys de la primera època i vint anys de la segona. RRMC / Mikrokosmos: Eina eficaç. Pere Artís / Tangents: Un dels que manca. Jordi Maluquer / Del seu affm.: Senyor professional català de la música. Jaume Comellas / Crítiques. Jaume Comellas, Robert Benito, Jordi Salazar i Lluís Trullén / Blanca Selva i J. S. Bach. Centenari de la primera integral d'obres per a teclat de Bach. Guy Selva / TEMA Revista Musical Catalana. Centenari de la primera època i vint anys de la segona. Doble aniversari / La Revista Musical Catalana històrica (1904-2004), un referent del periodisme musical. Antoni Batista / Han passat vint anys... Jaume Comellas / MUSICALIA Elisabete Matos. Una gran veu per a la Rosa de Gaudí. Robert Benito / Christian Thielemann. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Orquestra de Castilla y León. Richard Goode. Alfred i Adrian Brendel. Capella de Ministrers. Lluís Trullén / Xavier Benguerel. Satie, Poulenc, Haydn. F. Taverna-Bech / Música encreuada. Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / CONCERTS
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
25 anys de Taller de Músics aun a música 241 vis a usica ·ca a ana Actualitat de l'òpera de butxaca • EDITORIAL o o o PANORAMA o Consell de Direcció: Pere Artís (editor), Jaume Comellas (direcció periodística) i Lluís Millct {direcció musical} • •o • G Disseny: Ferran Sendra Secretaria de Redacció: Teresa Martínez Publicitat: Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, lr 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona Preimpressió: Ormograf, S.A. Impressió: Agpograf, S.A. Distribució: Distribama, S.A. Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 Centenarí Gab,i el Rodó Sant Francesc de Paula, 2 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 72 10 La temporada del Centre Cultural de Terrassa estrena un oratori de Salvador Pueyo per RRMC Música de cambra al Petit Palau. L'ON CA protagonitza un cicle propi al Petit Palau. Cicle del Cor de Cambra al Petit Palau per RRMC La "Revista Musical Catalana" commemora 100 anys de la primera època i vint anys de la segona per RRMC Mikrokosmos: Eina eficaç per Pere Artís Tangents: Un dels que manca per jordi Maluquer Del seu afbn.: Senyor professional català de la música per Jaume Came/las Crítiques per Llufs Truflén, Jordi Salazar, Jaume Comellas, Robert Benito Blanca Selva i J. S. Bach. Centeanri de la primera integral d 'obres per a teclat de Bach per Guy Selva TEMA ~ 1904-1984-2004 ~ ............... raliluyamísiral!'lllista m1siral ratalua Centenari de Gabriel Rodó i Vergés (1904-2004). per Ramon Rodó i Se/lés ---------·-·-----------------------·--·-···--···················--------···········-················--------·- ····-- -·-····-----···-·····-·········------ Col·laboren en aquest número: ARTÍS, ANTONI BATISTA, ROBERT CESC, JAUME COMELLAS, JORDI EDUARD V. PATSI, RAMON RODú I SELL~, JORDI SALAZAR, GUY SELVA, ALBERTSIJÑÉ, FRANCESC TAVERNA-BECH I LLUfS TRULLÉN. Taller de Músics, 25 anys de jazz i mestissatge per Albert Suñé --·- - - - -- ---···· - ------~··· ~ 1 . G • •o "Revista Musical Catalana". Centenari de la primera època i vint anys de la segona. Doble anivetsari La " Revista Musical Catalana" històrica (1904-2004), un referent del periodisme musical per Antoni Batista Han passat vint anys ... per Jaume Comellas ..--·------·····..... ~-·· ·----- · · ························-------- --- -----------···-········· · · ·-- ··----·-- -- -- -----------·--............ ... Bisabete Matos. Una gran veu per a la Rosa de Gaudí MUSICALIA www.p~lnumusic.1.org A/ e: revistn@palnumusica.org la Músll'a Catalana, t~lè(on d'atl'ncló al client: ~-14l8S2 (de dilluns n dissabte, d~ 9,30 h .121 h) per Robert Benito Christian Thlelemann. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Orq_uesta de Castilla y León. Rich ard Goode. Alfred 1 Adrian Brendel. Capella de Ministrers per Lluís Trullén El!arHcles publicats a "Cataluny'' Mú~lcn/R••vistn Musical Catalana" i'Xprt>&"<'n nomé$ l'opini(\ d els seus nutors. ''Catalunya Músic.,/Rcvl~t,, Musièal A W per F. Taverna-Bec/z C~talann" no mantindrà corrc~pondèncl.l amb els autors d'originals no encarreAnt~ i enviats espontànlanwnt a In Rl'dncció. C de les reproduccions ~uWrllz.ldl>S, VEGAP, A Música encreuada per Eduard V Pntsi Barrelonn 2001. Portada: Christinn n1ldcm.mn (foto: H. Helroti.•/CAM Inc.). lDso del cenli'n~n dc la primer., l'poca dc l'RMC i eb vmt anys de la st•gona ll.lqu,'s A";aciats. ~ Xavier Benguerel. Satie, Poulenc, Haydn Elisnbefe Matos a Die Walküre ----······-----············--·················-·-·················································---·······-········· ···"'"'"'""'"'""""'" ................................................... SCHERZANDO CONCERTS o o perCesc 3 54.3 cambra Coral Cicle de concerts del Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana ¡.1étí1:: }),Q a u I Tempo rada 2004-05 1 DIVENDRES 17 DE DESEMBRE DE 2004 21 HORES 3 DIJOUS 17 DE FEBRER DE 2005 21 HORES Cançons tradicionals de Nadal Romancera Gitano JORDI ARMENGOL, piano JORDI CASAS BAYER, director CARLES TREPAT, guitarra JORDI CASAS BAYER, director Nadales de diversos països Obres de: CASTELNUOVO-TEDESCO i OLTRA, sobre textos de GARCIA LORCA 2 4 DIJOUS 27 DE GENER DE 2005 21 HORES DIJOUS 31 DE MARÇ DE 2005 21 HORES Valsos de BRAHMS Música del temps del Quijote JORDI ARMENGOL i JOSEP SURINYAC, piano JORDI CASAS BAYER, director JORDI REGUANT, clavicèmbal JORDI CASAS BAYER, director BRAHMS: Danses hongareses, núm. 1, 2, 3 i 5 BRAHMS: Liebeslieder Walzer, op. 52 BRAHMS: Neue Liebeslieder, op. 65 Madrigals anglesos Peces per a Virginal Madrigals italians (Monteverdi) Preu per concert: 10 €. Venda d'entrades a partir del 4 de novembre Informació i venda: Palau de la Música Catalana el Sant Francesc de Paula, 2 08003 Barcelona Tel. 902 442 882 Fax: 932 957 208 www.palaumusica.org aie: taquilles@palaurnusica.org FUNDACIÓ CAIXA CATALUNYA <~ FUNDACIÓ Patrocinador del Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana • ORFEÓ CATALÀ PALAU DE LA MÚSICA l a celebració aquest mes de novembre a Barcelona d'una nova edició del Festival d"Òpera de Butxaca situa una realitat molt interessant i que tanmateix passa excessivament desapercebuda. Una vegada més ha estat la convicció de Toni Rumbau qui ha fet possible que, superant obstacles de tota mena -entre els quals el tancament fa poc del seu Teatre Malic que va ser l'origen de tot-, aquesta manifestació torni a prendre cos; i no solament això: que ho faci amb una empenta renovada, amb unes idees més ambicioses que mai i amb uns horitzons de consolidació fins ara poc virtuals. L'òpera de butxaca és molt més que un laboratori d'experimentació, que també ho és; però genuïnament és un gènere amb personalitat pròpia, que té interès per ell mateix, que ofereix als creadors i intèrprets unes possibilitats interessants i per als espectadors uns al·licients particulars, entre els quals els de la proximitat. Enguany, el Festival coincideix, a més, amb la celebració a Barcelona del New-Op. una trobada internacional de creadors i artífexs d'aquest gènere, que al llarg de quatre dies debatran sobre el mateix i alhora exposaran les seves realitzacions en un programa atapeït que obrirà al nostre món, de manera especialment explícita, la transcendència de l'òpera de butxaca. Una oportunitat excepcional que confiem que contribuirà a consolidar entre nosaltres un clima d "estima definitiu. Mentrestant, la rica oferta del mateix Festival, amb propostes altament interessants, i el ventall variat, i en algun cas insòlit, de locals ha d' acabar d' arrodonir la imatge de gran festa que comporta l'esdeveniment i de potencial dels nostres creadors i intèrprets. Actualitat de l'òpera de butxaca Taller de Músics, 25 anys de jazz i mestissatge VINT-I-CINC ANYS AL CAPDAVANT D'UNA ENTITAT DONEN PER A MOLT. FINS A TOT, PER A DOS INFARTS. LLUÍS CABRERA, FUNDADOR DIRECTOR DEL TALLER DE MÚSICS, ESTÀ SATISFET DE LA FEINA QUE ELL I DOS SOCIS MÉS VAN INICIAR EL NOVEMBRE DE 1979· FEINA QUE AQUESTA TARDOR PERMET CELEBRAR LES NOCES o' ARGENT A UNA ENTITAT QUE VA FER FORAT EN UN TERRENY ALESHORES PRÀCTICAMENT VERGE: EL DE L'ESCOLA DE }AZZ. et·ò el Taller ha tingut de sempre les mires ben obertes. Per això hi van anar entrant el flamenc, el blues-rock i la música afrocubana. I s'hi constituí una big band. I una videoteca i una biblioteca. I hi nasqué un segell discogràfic. I s'hi celebraren seminaris internacionals capitanejats per figures de renom mundial. I s'hi tirà endavant un management de grups propis. I s'hi obri el Jazz Sí, espai dedicat a Ja música en directe... Tot això a força d'anar rossegant Ciutat Vella i captant-hi locals que estaven abandonats o gairebé no P tenien activitat. Amb la qual cosa s'ajudà considerablement en la regeneració de la vida del bani. Ara el Taller de Músics domina uns quants espais situats en el triumvirat dels carrers de Requesens, de la Cendra i del Princep de Viana, fronterers amb la ronda de Sant Antoni, Riera Alta i de Sant Antoni Abat. I se'n condicionen d'altres perquè l'expansió de l'entitat és imparable. Una entitat que durant aquest quart de segle ha vist com hi desfilaven uns quinze mil alumnes. l de diverses nacionalitats. "El jazz sempre ha estat la músi- ca marca de la casa -diu Lluís Cabrera-. El Taller el vam fundar Fernando Stínchez, Americo Bellotto i jo. Sóc nascut a Andalusia i vaig arribar a Barcelona amb nou anys. Vam anar a viure a Nou Ba"is, que aleshores encara no s'anomenava així. Allà hi vaig conèixer en Fernando. Freqüentava també la Peña Cullural Flamenca. Que era un magnífic focus d'agitació cultural. Perquè s'hi impartien classes de català. hi havia un grup de teatre, hi funcionava una Escola de Sociologia ... En Femando era, així mateix, un fervent seguidor del jazz. Ens vam convertir en socis d'una distribuïdora de llibres. l vam començar a parlar de les nostres aJecdons. El jazz el vaig adaptar de seguida. Però jo tenia, de sempre, una inquietud pel flamenc. Cosa que va ser decisiva a l'hora de decidir que també havia de fonnar part del Taller. Ara bé, havíem de cercar els contactes jazzístics adients per començar a tirar endavant. I en això, l'Americo va representar una ajuda molt valuosa." I el triumvirat es dirigeix a Ciutat Vella perquè pensa que allà pot tro- MOLTS DELS ALUMN ES QUE HAN PASSAT PER L' ESCOLA DESPRÉ S N 'HAN ESTAT PROFES SORS. A ctualmen t, al Taller hi ha uns nou-cents alumnes que cursen les diverses especialitats, i vuitanta professors que imparteixen els diversos nivells i assignatures. Ara bé, l'escola es decidí de bell antuvi a crear un mètode propi. "No volíem acceptar un mètode aliè -diu Cabrera-. No bar el que cercava. "Que consti que sabíem on ens ficàvem -afirma Cabrera-. Aleshores els carrers estaven molt mal iL-luminats, les motos i els cotxes aparcaven sempre damunt les voreres, l'ambient al carrer no era precisament gaire estimulant, i els <<Camells» hi feien l'agost. Arran d'això, amb prou feines hi havia el comerç habitual en qualsevol barri. Però vam ser uns formiguetes. Primer, perquè vam creure en el que fèiem. No ens vam desanimar, encara que hi va haver moments molt durs. Però comprovàvem que, producte de tol això, els locals no eren cars. 1 vam començar les nostres converses amb l'Associació de Veïns. f vam posar fil a l'agulla. O sigui, s'iniciaren les obres per condicionar el primer local per a tot allò que pensàvem fer. I, naturalment, el vam haver d'insonoritzar". l creixement del Taller no va ser vertical sinó horitzontal, ja que era impensable Ja seva extensió cap amunt, perquè els blocs de pisos estaven ocupats. I es constituí un col·lectiu unificat pel jazz en què qualsevol podia aportar Ja seva eina pedagògica. "Hi havia gent de tot arreu -afirma Cabrera- . E 8 548 Catalans, argentins, iugoslaus, japonesos, uruguaians, xilens i alemanys formaven un mosaic on el jazz era un mitjà, no una finalitat. És clar, l'any 1979, aquella trobada de cultures, aquella plataforma de la diversitat, no tenia una etiqueta distintiva. Ara ja la podem anomenar interculturalita t." Al començament dels anys noranta, l'Ajuntament entra a fons a Ciutat Vella, s'il-luminen molt millor els carrers i els de Recasens, la Cendra i Príncep de Viana es converteixen en carrers de vianants. Això dóna un altre aire al barri. "Però la lluita continua -salta en Lluís-. Perquè ales- hores hi intervenen els especuladors immobiliaris. Però, finalment, la bona harmonia existent entre veïnat i Taller es tradueix també en una complicitat d'interessos. Que ajuda molt que les coses se sedimentin. A més, les institucions ens han donat suport en les obres d'ampliació actuals, en què guanyarem quatre-cents metres quadrats de nous espais." HI HA PREVIS T OBRES QUE PERMETRAN AMPLI AR LES INSTAL ·LACIO N S EN 4 00 M 2 MÉS. tenim res contra els Estats Units, no som alttinord-americans. Però recordo que un dia, quan ja trèiem el nas i érem coneguts internacionalment, van venir dos homes de la Berklee School de Boston, una de les més prestigioses escoles de jazz dels EUA. Nosaltres, és clar, no teníem una tradició musical ni d'ensenyament com la d'allà. Però els vam dir que no. Perquè confiàvem en l'aportació dels primers professors, que va ser fonamental, ja que eren de tot arreu. Avui, funcionen a Catalunya més d'una vintena d'escoles que mantenen el model estrudural del Taller. Gairebé totes reben el control i la gestió de músics que han passat per les nostres aules. " Tal com acostuma a succeir en aquests casos, molts dels alumnes que han passat pel Taller de Músics han estat o són professors de l'entitat. És el cas de Jorge Rossy, Perico Sambeat, David Xirgu, Gorka Benítez, fon Robles, Albert Bover i Jordi Bonell, entre molts d'altres, que han begut de les fonts que van deixar anar gent com els "primitius" Americo Bellotto, Peter Delphinich, Mario Lecaros o Ze Eduardo. Al Taller, s'hi poden estudiar piano, bateria, percussió, baix elèctric, contrabaix, gujtarra, saxo, clarinet, trombó, flauta travessera, trompeta, tuba, cant, violí i acordió. I s'hi imparteixen classes de big band i de com bo. De l'escola de Ciutat Vella també han sortit gent com Mayte Martín o Miguel Poveda, conspicus representants del flamenc català. "El jazz i el flamenc són dos estils que, anys enrere, ningú hauria dit que es podrien fusionar - afirma Cabrera- . f ara es produeix una música magnífica, que té moltes arrels pròpies, i que ens fa pensar que aquell repte que ens vam proposar a l'inici va ser un encert: el mestissatge d'idees i de cultures." I; r e ( 1 •www•·•,••m•• Centenari de Gabriel Rodó i Vergés (1904-2004) Un important músic català aquí desconegut EL PROPER 28 DE NOVEMBRE ES COMPLmA N CENT ANYS DEL NAIXE- MENT DEL MÚSIC BARCELON Í GABRIEL RODÓ I AMB MOTIU DE L'ESDEVENIMENT ES DURAN A TERME DIVERSOS ACTES COMMEMO RATIUS. EL PRIMER ACTE o' AQUEST CENTENAR I ES VA CELEBRAR EL PASSAT 19 o'OCTUBRE A LA SEU DE L'SGAE A CATALUNYA AMB UN HOMENATGE AL COMPOSIT OR EN QUÈ ES VA GLOSSAR LA SEVA VÀLUA MUSICAL I s'm INTERPRE TAREN DUES DE LES SEVES OBRES: EL Qunrtet de corda I Música para seis, LA SEVA OBRA PÒSTUMA . AQUEST MES DE NOVEMBRE TINDRÀ LLOC UN CONCERT AL PARANIMF DE LA UNIVERSIT AT DE LAS PALMAS ON S'INTERPR ETARAN OBRES DE GABRIEL RODÓ A CÀRREC DE L'ENSEMBLE CONTEMP ORA.NEO ORGANITZ AT PER L'ASSOCIA CIÓ PROMUSCAN DEL MUSEO CANARIO. n Gabriel Rodó va ser un músic complet. ViolonceHista, pianista, compositor i director d'orquestra, la seva vida va estar dedicada a la música; és més, per a ell, la música era la seva vida. Va cursar estudis musicals a l'Escola Municipal de Música de Barcelona amb els professors següents: García, Gelabert i Alfonso, solfeig i teoria; Josep Soler, violoncel; Agustí Quintas, piano, i Enric Morera, composició, tot obtenint les màximes qualificacions i premis exh·aordinaris en el grau superior. Amb sols dinou anys, guanya per oposició una pensió de l'Ajuntament de Barcelona , per ampliar estudis a l'estranger. A París estudia composic ió amb Alexande r Tansmann. El 1926 va ser nomenat violoncel solista del Gran Teatre del Liceu, on va romandre vint-i-cinc anys. AqueU mateix any va entrar a l'Orquestr a Pau Casals, on, poc després, va ocupar la plaça de violoncel solista per designació expressa del mestre Pau Casals. També va ser violoncel solista en les orquestres: Filharmònica del Mtre. Manen, Orquestra Clàssica, Orquestra Filhatmònica (segona etapa). Orquestra Ibèrica de Concerts, Orquestra Professional de Cambra i Orques- E tra de Cambra de Barcelona. En Gabriel Rodó formà part del Quartet Casals, va ser fundador del Quintet Barcelona i del Quartet Dini. Va col· laborar fent música de cambra amb Ricard Vives, Francesc Costa, Eduard Toldrà, Enric Casals, Regina Sainz de la Maza, Bagarotti, etc. L'any 1932 va obtenir per concurs el càrrec de professor de violoncel al Conservatori del Liceu, on anys després va ser catedràtic de música de cambra i director titular de l'orquestra d'aquest Conservatori. Durant la guerra civil era suboficial director de la banda de música de la republicana Brigada Líster. Després de la guerra (quan va poder sortir del camp de concentració) va reprendre totes les activitats musicals, amb dedicació especial a la direcció orquestra l. Va dirigir les orquestres: Professional de Cambra, Cambra de Barcelona, LA GUERRA CIVIL VAR MARCAR L' EXISTÈNCIA POSTERIOR DE RODÓ A C ATALUN YA. Simfònica del Gran Teatre del Liceu i Orquestra del Conservat ori del Liceu. Com a director d'aquesta última formació va donar nombrosos concerts arreu de Catalunya. 1 1951 la seva vida dóna un tomb, ja que es desplaça, amb tota la família, a Las Palmas de Gran Canaria per fer-se càrrec de la direcció de l'Orquesta Filarmónica i de l' Academia de Música de la Sociedad Filarmónica de la dita ciutat, on realitza una tasca de vàlua extraordinària. (La seva esposa Lupe Sellés, deixebla d'ell i excepcional violoncel-lista, va formar part de l'orquestr a i va ser professora de l' acadèmia de música). A l'acadèmia -avui Conserva tori- Gabriel Rodó donava classes de piano, composició, harmonia i música de cambra i amb l'Orquesta Filarmónica entre 1951 i 1962 va dirigir 162 concerts, amb 97 primeres audicions o estrenes i va coi-laborar amb un centenar d'artistes, entre ells: Iturbi, Malcuzynsky, Joaquín Achúcarro , Henry Szering, Sigi Waisembe rg, Narcisa Yepes. AJfredo K.raus, Nicanor Zabaleta, etc. La gran creació d'en Gabriel Rodó va ser I"'orquesta chica ·• (Orquesta Juvenil de la Sociedad Filarmóni ca). un autèntic planter de músics exceHent s que s'han E 9 549 repartit per les millors orquestres d'Espanya i d'Europa. En aquesta orquestra, hi tocaven deixebles dels primers cursos d'instrument per als quals, el mestre, els preparava la partitura apropiada a les seves possibilitats, la qual cosa generava una gran tasca i demostrava la seva capacitat d'instrumentació i la seva brillant acció pedagògica en pro de la música i dels futurs músics. om a compositor, en Gabriel Rodó té les obres següents: Peces fàcils, didàctiques, editades per Boileau el 1938; Quartet de corda, 1943; Sonata per a violí i piano, 1946; Quintet de vent i piano, 1946; Suite, per a tres flautes, 1947; Simfonia de cambra, 1949; Fantas{a sinfónica, per a otquestra, 1954; Burlesca, per a orquestra, 1955; Segona Sim[o11ia, per a gran orquestra, 1957; lnterludio, per a orquestra de corda, 1960; Montsant, rapsòdia per a violoncel C i orquestra de corda, 1961, i M ús ica para seis, suite, per a tres violins, viola i dos violoncels, obra pòstuma començada a les Canàries (1961) i acabada a Bogotà (1963). El 1963 dimiteix de la Sociedad Filarmónica de Las Palmas i marxa a Colòmbia amb la seva esposa, per formar el primer faristol de violoncels de la Sinfónica de Bagota, on ell ocupava la plaça de violoncel solista i de subdirector. Als pocs mesos de residir a Colòmbia, mor d'un infart el 17 d'octubre de 1963, quan sols tenia cinquanta-vuit anys. ~ ~ 'li LAS PALMAS DE GRAN CANARIAS LI HA RETUT UNA MOLT DESTACADA MEMÒRIA. ~ El ressò de la seva mort va fer que a Barcelona l'Orquestra Municipal li dediqués un homenatge interpretant in memoriam la seva Simfonia de cambra, dirigida per Rafael Ferrer (1964) i, el mateix any, al Conservatori del Liceu es va celebrar un altre homenatge en què l'Orquestra del Conservatori, amb direcció de Josep M. Roma, va interpretar obres seves i d'altres autors clàssics que ell havia transcrit. A Colòmbia, la Sinfónica de Bagota va interpretar la Segona Simfonia de Gabriel Rodó en un sentit homenatge, sota la direcció del mestre Olav Roots (1963). Però on la memòria d'en Gabriel Rodó ha rebut més homenatges ha estat a Las Palmas. A banda de diversos concerts, en què es van interpretar algunes de les seves obres, es va donar el nom de "Maestro Gabriel Rodó" a un carrer de la ciutat; el 1979, setze anys després de la seva mort, es va establir el Seminario Gabriel Rodó de música de cambra, on s'interpretaren obres d'ell; el1989, vint-i-cinc anys després de la seva mort, es feren les II Jomadas de Música Contemporanea: Homenaje a Gabriel Rodó, i l'any 2000, és a dit~ trenta-set anys després del seu traspàs, s'inaugura Ja Sala Gabriel Rodó, la joia de l'edifici seu de l'Orquesta Filarmónica dissenyat per l'arquitecte Tusquets. Aquest edifici està situat al costat de l'Auditoria Alfred o Kraus, també clisse- nyat pel mateix reconegut arquitecte català. om a reflexió final, direm que només en onze anys a les Canàries aquest mestre es va guanyar un reconeixement que ha estat present a Las Palmas durant aquests quaranta-un anys, mentre a Catalunya, on va viure i treballar pràcticament sempre, la seva obra musical i el seu record s'havien perdut. Esperem q ue els actes que es fan i es faran amb motiu del seu centenari compensin aquest oblit, gairebé un deute que Barcelona i Catalunya tenim amb la persona i l'obra d'en Gabriel Rodó i Vergés. C 11 551 Orquestra Nacional Cambra Andorra GERARD CLARET, concertino director pétít Palatl I Temporada 2004-05 3 1 DIMARTS 30 DE NOVEMBRE 2004 21 h 11 DIMARTS 12 D'ABRIL 2005 21 h L'ONCA CONVIDA .. 11 IÑAKI ALBERDI, acordió BARTÓK: Danses romaneses PIAZZOLLA: Cinc sensacions de tango TXAIKOVSKI: Serenata en Do major, op. 48 Concen pmrocinat per. GRAND X VALIRA MOZART: Petita serenata nocturna en Sol major, K. 525 ELGAR: Serenata en Mi menor, op. 20 DVORAK: Serenata en Mi major, op. 22 Cooeen patrocinat per: 2 ... )( 4 DIMARTS 1S DE FEBRER 2005 21 h 11 L'ONCA PRESENTAU DIMARTS 10 DE MAIG 2005 21 h L'ONCA ESTRENA .. 11 l'ONCA PROPOSAU GERARD CLARET, violí; LLUÍS CLARET, violoncel MANEL CAMP, piano NAN MERCADER, percussió Llatina BRITTEN: Simfonia simple op. 4 CERVELLÓ: Gemini (1998)* MONTSALVATGE: Pastoral sobre una Postal d'Hivern (2003)* XOSTAKÓVITX: Simfonia de cambra op. 110 Bandes sonores de Manel Camp • estrena a Ban:elona Preo per concert: 20 €. Venda d'entrades a partir del 4 de novembre Informació i venda: Palau de la Música Catalana e/ Sant Francesc de Paula, 2 08003 Barcelona Tel. 902 442 882 Fax: 932 957 208 www.palaumusica.org aie: taquilles@palaumusica.org Orga nitzen i patrocinen: W NDACIO • ORFEO CATALÀ PALAU DE LA MÚSICA ~ Gmt·m d ' -\ntlnrna ~ Mlnl.,crl cl"F.ducnciO, Jove"'"' ll!s1)()"" C'ullu'"'' Fundació Crèdit Andorrà Pn1rons de I'Ort¡ue>lm Nacional de Cnmbm d' Andorrn .fWW§IelrWiWij. . La temporada del Centre Cultural de Terrassa estrena un oratori de Salvador Pueyo L'ESTRENA D'UNA COMPOSICIÓ D'UN MÚSIC NOSTRE Complexions Dance Company ofNew York SEMPRE ÉS ESDEVENIMENT. I ENCARA MÉS SI ES PRODUEIX EN UN CICLE NO ESPECIALITZAT, I PER TANT OBERT AL CONCERTISME CLÀSSIC CONVENCIONAL. / s el cas de l'oratori titulat Exclamacions que el compositor Salvador Pueyo ha escrit sobre poemes de San Juan de la Cruz. És una composició per a orquestra de corda, cor mixt i soprano que s'oferirà el dia 7 d'abril interpretat pel Cor Montserrat de Ten·assa, que dirigeix Joan Casals, la soprano Elena Copons i la Simfònica del VaUès, dirigits per Manuel Valdivieso. El concert es completarà amb la coneguda i bella Simfonia núm. 4, "Italiana " de Mendelssohn. El cicle promogut per la Fundació Caixa de Terrassa al seu auditori del Centre Cultural, està format per un total de vuit concerts, des del passat 21 d'octubre fins al2 de juny de l'any vinent. El cicle el va obrir l'Orquestra Simfònica d'Odense i el pròxim dia 18 de novembre comptarà amb un molt interessant concert a càrrec de la JONC -desè aniversari-, amb l'actuació solista de la clarinetitsa Sílvia Ruiz i el violinista Jordan Tejedor, guanyadors de la darrera edició del Premi El Primer Palau . La direcció en aquest cas també serà a cura de Manuel Valdivieso. Daniel Ligorio, l'encara jove pianista va llesà, oferirà un suggestiu programa totalment dedicat a Manuel de Falla que inclou, entre d'altres, la Suite del sombrero de tres picos i E/ E amor brujo. Seguirà l'actuació de l'Orquestra Simfònica de Lituània amb un programa típicament nord-eslau -Txaikovski, Sibelius, Prokófiev- i l'Orquestra de Cambra de la Unió Eu- ropea amb un programa genuïnament clàssic -J. S. Bach, Mozart i Haydn-, amb el reforç dels excel·lents Lluís i Maria Lourdes Pérez Molina, que interpretaran el Concert núm. 7 per a dos pianos K. 242 de Mozart. La recta fmal del cicle és dedicada a l'òpera amb la versió de Les noces de Fígaro en producció d'Òpera a Catalunya amb un quadre d'intèrprets integrats pels guanyadors del concurs promogut per aquesta iniciativa. Finalment, es produirà una nova presència de Ja companyia Òpera de Cambra de Varsòvia amb aquesta obra de gran reclam que sempre és La flauta màgica, no cal dir de quin compositor. otable oferta de ballet. El ballet sempre ha format una part important de l'oferta de la Fundació Caixa de Terrassa. Les seves temporades fa poc esdevenien autèntic punt de gran interès, especialment en Ja parceJ.Ia estèticament més compromesa. Enguany hom fa una proposta N LA COMPLEXIONS DANCE COMPANY OF NEw YoRK, PUNT MÉS DESTACAT DE LA TEMPORADA DE DANSA. equilibrada entre concepció moderna consolidada, dansa espanyola i classicisme, o més ben dit, romanticisme. La Complexions Dance Company of New York que obria el cicle el passat 17 d'octubre en constitueix segurament la proposta més atractiva. Es tracta d' una formació jove -amb prou feines deu anys d'existència- , formada per dos antics membres de la Compañía de José Limon -Dwight Rhoden i Dwight Richardson-, que ofet-eixen un tipus de ballet molt físic, amb una companyia formada bàsicament per ballarins de color. El classicisme ve de la mà del Ballet d 'Europa que dirigeix JeanCharles Gil, un francès d 'origen espan yol, amb una recreació de la mítica coreografia de Petmixka sobre música d'Stravinsky, la Companyia de Ballet David Campos i, finalment, el Ballet Imperial Rus que dirigeix la senyera Maia Plisetskaia amb la coreografia de Leonid Lavrovski del conegut ballet de Prokófiev Romeu i fu fie- 241 la. La Compañía Andaluza de Danza que dirigeix Cristina Hoyos oferirà el ballet flamenc d 'alta escola amb una coreografia d'aquesta mateixa gran ballarina sobre el tema de Yerma de García L01·ca sobre música de José Luis Rodríguez. Finalment, el Ballet Nacional de Pequín aportarà 1a nota exòtica amb un programa de dansa tradicional d 'aquest país. 13 553 •••§•·•••®•• El Petit Palau, el marc més idoni per a la música de cambra a Fundació Orfeó CatalàPalau de la Música presenta la segona edició d'aquest cicle de música de cambra, un gènere que, per les seves peculiars característiques , troba el seu lloc més idoni a la nova sala del Petit Palau. Enguany s'ha programat un concert coral, dos recitals i dues sessions de quartet de corda. El primer concert (4 de novembre), dirigit per Jordi Casas Bayet~ aporta una novetat: el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana ens oferirà una versió poc coneguda, per a cor i dos pianos, de l'inefable Rèquiem alemany de Brahrns. Va ser confegida per a una audició privada que es va organitzar a Londres el juliol de 1871. El mateix compositor va realitzar l'arranjament per dos pianos i es va lliurar amb il·lusió a aquest treball, L 241 tant pel caràcter pianístic que aquesta obra havia tingut en la seva gènesi. com per la substancial remuneració que se li va ofetir. La manca d'orquestra, si bé implica una pèrdua de riquesa tímbrica i de capacitat dinàmica, comporta, com a contrapartida, una major rellevància de les lhnies polifòniques corals. autèntiques protagonistes de l'obra. El recital de lied alemany ( 11 de gener) ens oferirà la coneixença d'un baríton de 34 anys, Dietrich Henschel, que darrerament protagonitza una espectacular carrera ascendent, tant en el camp de l'òpera i l'oratori com en el del recital liederístic. L'acompanyarà al piano Ftitz Schwinghammer. I el violonceJ.lista Mischa Maisky ac- tuarà (3 de març) acompanyat de la pianista Karin Lechner. A més de ser una primeríssi:ma figura del violoncel actual, posseeix una personalitat humana i musical fora del que és comú, potser fruit de la seva àlgida històtia personal en la seva primera etapa a Ja Unió Soviètica, abans d'emigrar a Israel i als EUA. Finalment, en un cicle de música de cambra, no podia mancar la presència de la fmmació més representativa d'aquesta modalitat: el quartet de corda. Estarà representat per dues formacions senyeres, el Quattet Melos (16 de març), fundat el 1965 i que ara realitza la seva gira de comiat del públic musical, i el Quartet Mosa"iques (21 de maig), fundat el 1985 per antics membres del Concentus Musicus de Viena, el qual, amb instruments originals, ha consolidat una nova imatge del repertoi quartetístic de l'era clàssica i del primer romanticisme, caracteritzada tant per la vitalitat més encomanadissa com per Ja més nítida transparència. RRMC L'ONCA protagonitza un cicle propi al Petit Palau ' L 14 554 Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra, liderada per l'exceJ.lent violinista Gerard Claret, ocupa un lloc prominent entre les agrupacions similars del nostre entorn. Amb el suport del Govern d'Andorra i de la Fundació Crèdit Andorrà, el seu radi d'actuació no es limita al territori andorrà, sinó que projecta les seves prestigioses activitats musicals per tots els territoris d'influència catalana, raó per la quaJ Ja seva presència regular en aquest nou equipament del Palau de la Música Catalana representa una consolidació d'una labor continuada durant més d'una dècada. Aquest primer cicle de concerts presenta quatre sessions, entre el febrer del 2004 i el maig del2005, que combinen les gran obres del repertori -com Eine kleine Nachtmusik de Mozart, les Serenates per a cordes de Dvorak, Elgar i Txaikovski o la punyent Simfonia de cambra op. 11 O de Xostakóvitxamb altres produccions de contingut temàtic i la col·laboració de solistes prestigiosos, com el fabulós acordionista Iñaki Alberdi (Cinc sensacions de tango d'Astor Piazzolla), el violoncel·lista Lluís Claret, el matejx líder dc l'orquestra, el violinista Gerard Claret, i el pianista i compositor Manel Camp. Òbviament, hi tenen un lloc destacat els compositors catalans, com Jordi Cervelló i Xavier Montsalvatge. I l'amplitud dels dominis estê- tics representats és ben palesa, amb propostes que depassen el camp estricte de l'anomenada música clàssica en el concert conclusiu que protagonitzaran Manel Camp, com a pianista i compositor, i el percussionista Nan Mercader. S 'hi interpretaran diverses composicions de Manel Camp, concebudes per a espectacles i peJ.lícules com, entre d'altres, Monturiol, el senyor del mar, Gràcies per la propina, El complot dels anells, Fanny Pelopaja o Un negre amb un saxo. RRMC Temporada 2004-2005 Roméo et Juliette Charles F. Gounod Minerva Moliner, José L. Casanova, Kyung-Jun Park, Lluís Sintes, Júlia Farrés, Mercè Obiol, Marc Canturri, Jordi Humet, Daniel Garda, Enric Hernandez, Fabian Reynolds, Marc Pujol, Josep Jarque. Dir. d'orquestra i del cor: Daniel Martínez. D1r. d'escena: Carles Ortiz. Escenografia: Pere Francesch. Octubre-Novembre 2004. Sabadell: 27, 29 i 31 oct. Lleida: 3 nov. Sant Cugat del Vallès: 5 nov. Figueres: 7 nov. Viladecans: 12 nov. Reus. 16 nov. Doña Francisquita Amadeu Vives Elisa Vélez, Angela Lorite, Ricard o Muñiz, Lorenzo Moncloa, Amelia Font. Ballet i coreografia; Belén Bris. Dir. d'orquestra: Enrique Garda Requena. Dir. del cor: Daniel Martínez. Dir. d'escena: Leonardo Jiménez. Cor Amics de l'Òpera de Sabadell i Coro Euskal Abesbatza. Bios Orkestra Simfonikoa. co-producdó: AUREAM (Carlos Sobera)- Amics de l'Òpera de Sabadell. Novembre 2004. Sabadell: 26 i 28 nov. Tosca Giacomo Puccini Carmen Ribera, Albert Montserrat, Alberto Arrabal, Toni Marsol, Sergi Bellver, Antoni Fajardo, Josep Jarque, Maria Arredondo. Dir. d'orquestra: Elio Orciuolo. Dir. del cor: Daniel Martínez. Dta. Cor Infantil Orfeó de Sabadell: Gemma Fernandez. Dir. d'escena: Nunzio Todisco. Escenografia: Jordi Galobart. Febrer-Març 2005. Sabadell: 23, 25 i 27 feb. Reus: 1 mar. Vlladecans: 4 mar. Figueres: 6 mar. Lleida: 9 mar. Sant Cugat del Vallès: 11 mar. Granollers: 13 mar. Le nozze di Figaro w. A. Mozart Paul Kong, María José Siri, Amparo Navarro, Kyung-Jun Park, María José Martos, lnés Moraleda, Anna Tobella, Julio Oviedo, Jordi Casanova, Rodo Martínez, Joan Caules, Esperança Vergés, Assumpta Cumí. Dir d'orquestra i del cor. Daniel Martínez. Dir d'escena: Pau Monterde. Abril-Maig 2005. Sabadell: 20, 22 i 24 abr. Lleida. 27 abr. Vlladecans: 29 abr Granollers· 1 mai. Reus: 3 mai. Sant Cugat del Vallès 6 mai. Figueres: 8 mai. COR AMICS DE L'ÒPERA DE SABADELL. ORQUESTRA SIMFÒNICA DEL VALLÈS Produccions: m~oof5ERA .DE SA BAD ELL Associació d'Amics de l'Òpera de Sabadell Presidenta-Directora General: lll1l1 Generalitat de Catalunya lU.IIJ Departament de Cultura CONCURSO MIRNA LACAMBRA per a accedir al IX CURS DE PROFESSIONALIZACIÓ dedicat a l'òpera Mirna Lacambra Le nozze di Fígaro Informació: AAOS Plaça Sant Roc, 22, 2" 1• · 08201 Sabadell Telèfons: 93 725 67 34 · 93 726 46 17 Fax: 93 727 53 21 e-mail: infoOaaos info Tancament de la Inscripció: 24 de gener de 2005 Concurs del 31 de gener al 3 de febrer de 2005 de W. A. Mozart Començament del curs: 14 de febrer de 2005. Finalizadó del curs: 21 d'abril de 2005 amb la representació de l'òper.a al T. M. La Faràndula (Sabadell), 12 de maig al C. Cultural Calxa de Terr.assa (Terrassa) i 14 de maig al T. Zorrilla (Badalona). Fundació BaneSabadeU Ajuntament 05 'XJ de Sabadell Cicle·del Cor de Cambra al Petit Palau E n el marc de l'exigència d'omplir d'activitat aquest esplèndid nou auditori que és el Petit Palau, el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana ha programat el seu primer cicle amb el títol de Cambra Coral. Es tracta d'una proposta que s'ajusta molt exactament al concepte del títol. O sigui, música coral de cambra, sense més epítets, amb predomini absolut del cant, només acompanyat instrumentalment en el nivell més ascètic: piano. Entre el 17 de desembre i el 3 1 de març s'oferiran quatre concerts, dos dels quals amb clars referents literaris. Començarà amb un programa de cançons tradicionals catalanes, en tot cas transcendint una mica el concepte, o si més no amb un contingut no tòpic. Així, s'hi oferirà la Cançó núm. 3 de Mompou, basada en el conegut tema popular El Noi de la Mare, una composició de Franz Liszt d'inspiració nadalenca, la Suite per a cor i piano de Manuel Oltra i sis nadales tradicionals catalanes harmonitzades per Salvador Mas. El segon concert se centra en els bellíssims valsos de Brahms, les dues sèries, la segona de les quals ve a ser una mena de testament sentimental d'una gran càrrega emotiva. Abans els pianistes Jordi Armengol -titular del Cor- i el que ho havia estat, Josep Surinyac, interpretaran les Danses hongareses núm. 1, 2, 3 i 5 del mateix Brahms. Els referents Hteraris apareixen en el tercer concert, dedicat al món de García Lorca, comptant amb la coJ.Iaboració del guitanista Carles Trepat i d'acord amb composicions de Castelnuovo-Tedesco i de Manuel Oltra, un gran compositor nostre justament vindicat en aquest cicle en un vessant, el coral, en què normalment n o ho ha estat gaire. Carles Trepat interpretarà obres d'inspiració lorquiana, d' Adolfo Salazar, Ruiz Pipo i Vicent Asensio. La commemoració el 2005 del 400 aniversari de la publicació de Don Quijote de la Mancha serà aprofitada per oferir un programa amb obres de l'època -madrigals anglesos, madrigals italians (Monteverdi) i peces per a virginal, comptant amb la coJ.Jaboració del clavicembal·lista Jordi Reguant. RRMC 241 La "Revista Musical Catalana" commemora el centenari de la primera època i els vint anys de la segona A 16 556 questa Revista concentrarà en la setmana del 15 al21 de novembre una sèrie d'actes amb els quals hom commemora el centenari de la seva creació i el vintè aniversari de la segona època. Hom ha programat tres actes amb una dedicació diversa. però en tot cas, tots els actes són públics. El primer, el dia 15 de novembre, a la Sala de Cambra del Palau de la Música Catalana, estarà dedicat a la família periodística, amb una taula rodona sobre "Música i mitjans de comunicació", en la qual participaran Xavier Cestel~ crític musical i cap d'Espectacles del diari "Avui"; Pablo Meléndez Haddad, cap de redacció d'"Opera Actual" i crític musical; Jorge de Persia, musicòleg i crític musical de "La Vanguardia", que actuarà de moderador; Àlex Robles, coordinador de "Catalunya Música", i Fernando Rodríguez, editor de la revista "Ritmo" de Madrid. El segon acte, el 16 de novembre, estarà dedicat bàsicament a la famí- lia de "Catalunya Música", amb un homenatge als sis membres del Consell Editorial i a tots els col·laboradors traspassats en el transcurs dels darrers vint anys. Dels membres del Consell: Josep Casanovas, Maria Ester Sala, Enric Gispert, Oriol Martorell, Xavier Montsalvatge i Manuel Valls. I pel que fa als col·laboradors, l'escriptora Maria Àngels Anglada i el fotògraf Pau Barceló. Aquestes personalitats seran glossades per Jordi Maluquer, Romà Escalas, Maricarmen Gómez, Antoni Ros Marbà, Jordi Roch, Antoni Sàbat, Ramon Pla i Arxé i Joaquim Carbó. Aquest acte, que tindrà lloc al Perit Palau, serà clos amb un petit concert coral. Finalment, el dia 18 de novembre també al Petit Palau, tindrà lloc un acte institucional amb assistència d'autoritats. Constarà de dues parts ben diferenciades: en la primera, Lluís Millet, director musical de la Revista, en glossarà la primera època, i Margarida Estanyol, directora de la Fonoteca de Catalunya, farà el mateix amb la segona. Posteriorment, la Revista retrà homenatge a la professió musical de forma oberta, tot individualitzat en la figura d'Antoni Ros Marbà, a qui hom atorgarà el Premi d'Honor de la Música Catalana, distinció que es va instaurar l'any 1990 amb motiu de la primera edició de la Festa de la Música Catalana, corresponent ja a la segona è poca, i que a leshmes es lliurà a Xavier Montsal· vatge i posteriorment a Joaquim Homs. Jaume ComeUas farà la glossa del guardonat. Al mateix temps, es presentarà una mostra de dibuixos de Cesc publicats a la Revista en la secció "Scherzando". RRMC MIKROKOSMOS Eina eficaç és enllà del resultat dc l'eufòria d"una acció -la que sigui-, allò que un país necessita són eines perdurables al servei d'una opció. Això és el q ue ha estat i el que és la "Revista Musical Catalana". Vegem-ho succintament. M Primera època. Gener de 1904: surt al carrer el primer número de la "Revista Musical, Butlletí de l'Orfeó Català'', aleshores presidit per joan Millet i Pagès. juny de 1936: la guerra civil decapita la Revista. En total, 390 números i 12.066 pàgines. Llargs anys de silenci obligat. Segona i tercera èpoques. Novembre de 1984: toma a sortir la Revista. Novembre de 2004: vintè aniversari. Fèlix Millet i Thsell és l'actual president d'aquesta publicació. En total, 241 números i més de 143.000 pàgines. Amb desenes de coJ.Iaboradors nacionals i estrangers que, amb rigor i de forma planera, han tractat temes com l'òpera i els teatres lírics, la música religiosa, els orgues, els orfeons, la docència, la tecnologia, el baUet, la crítica, els auditoris, la programació radiofònica, el mecenatge, l'humor, la vida comarcal, etc. És allò que deia: pervivència i continuïtat. Des de 1904 fins ara la Revista ha estat una eina eficaç al servei de la música que si Déu vol perdurarà durant molts anys. per PERE ARTÍS Xavier Pagès estrena una òpera de cambra avier Pagès estrenarà el pròxim dia 26 de novembre l'òpera de cambra titulada Bruna de nit, basada en un llibret del poeta joan Duran. L'esdevenime nt tindrà lloc en el marc d'una nova edició del Festival d'Òpera de Butxaca que promou incansablement Antoni Rumbau, exdirector del Teatre Maüc. Pagès és un jove músic català formal als dos conservatoris superiors de Barcelona, on va ser deixeble de Margarida Serrat i Montserrat Almirall en piano, Salvador Pueyo en composició i Albert Argudo en direcció, amb el qual va aconseguir la menció d'honor. Posteriorment es traslladà a Viena, on amplià els estudis de direcció al Conservatori de la capital austríaca am b els professors Reinhard Schwarz i Georg Mark. També ha fet cursets de direcció amb Diego Masson, Laszlo Heltay i Lou Harrison a l'Escola Internacional d'Estiu de DarJington, amb Ros Marbà a Igualada, Hernandez Silva a Elx i Cartagena, Carles Guinovart a Girona i Albert Sardà a Sitges. És autor d'un estudi sobre un mètode d'afinació de pianos assistida per ordinador amb el qual va guanyar el premi que anualment convoca l'Associació d ' Enginyers Industrials; aquest estudi és el projecte final de la seva carrera d'enginyer industrial superior. Com a director ha dirigit diverses formacions del país i també de l'Orquestra de Cambra del Vallespir. Actualment és el director de la Cobla X Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Com a compositor ha estat guardonat en diversos certàmens, entre els quals el Premi Orquestra de Corda d'Oare a Anglaterra. El llibretista Joan Duran i Ferrer és un jove poeta guardonat amb diversos premis, com el Miquel Marti i Pol. Bruna de nit és una òpera estructurada en set escenes centrat en temàtica infantil imaginativa i d'una gran càrrega poètica. L'òpera és escrita per a soprano, mezzo, tenor i dos barítons i per a una plantilla formada per flauta, clarinet, violí, violoncel, contrabaix, percussió i piano. La suggestiva càrrega poètica del llibret és servida per una partitura molt cantable, prescindint dels recitatius i, per tant, cercant la volada lírica. El mateix Xavier Pagès dirigirà l'estrena, que es repetirà l'endemà en el mateix marc amb una formació que, pel que fa a la part vocal, integren la soprano Paula Nogueira, la mezzo Escarlata Blanca, el tenor Jordi Velazquez i els barítons Marco Ricceti i Eduard Moreno. La plantilla instrumental és formada pel flauta i flautí Bernat Castillejo, el clarinet Pere Benítez, el violí Jesús Lira, la violoncel·lista Anna Comellas, el contrabaix Toni Cubedo, el percussionista Santi Molas i el pianista Daniel García. Hom comptarà amb la col·laboració de Joan Miquel en funció de narrador, exigible només en la versió de concert en la qua! es presenta ara. J.C.C. El cicle de l'Orquestra de Cambra Catalana homenatja Dalí l fil conductor del cicle de tardor d'enguany, compost per tres concerts i amb seu a l'auditori del cecs. és la figura de Salvador Dalí, tot commemoran t-ne el centenari del naixement. L'Orquestra, en dos concerts, i la soprano Anna Moreno-Lasalle, acompanyada al piano per Mac McCJure en el darrer concert, interpreten obres de compositors de reconegut prestigi, com Marcela Rodríguez, Marisa Manchado, José Z8rate o Enrique Muñoz, que han escrit obres encarregades per I'OCC i inspirades en la figura del pintor empordanès. Les obres d'altres compositors propers a Dalí, tant cronològicament com geogràficament i personalment, com ara Mompou, Montsalvatge o Garcia Lorca, també completen una visió de l'univers dalinià. La fotmació que dirigeix Joan Pàmias va començar el cicle el passat 3 d'octubre amb les obres Coriolina d'Antonio Agúndez: Luz (obra encàrrec de I'OCC) dc Marisa Manchado; el concert per a violí Meca11ismos de la memoria de E Pablo Rivière, amb el violinista jesús Àngel León com a solista; Hacia el vacío (obra encàrrec de l'OCC) de MarceJa Rodríguez; i Polifonia de càmera d'Albert Llanas, amb Ferran Saló com a viola solista i Rafael Esteve com a contrabaix solista. El segon concert, el 31 d'octubre, va oferir Adagio de Joaquim Homs; Auto"etrato (obra encàrrec de I'OCC) de josé Z8rate, amb Joan Devesa com a clarinet solista; Rosarium (obra encàrrec de I'OCC) d'Enrique Muñoz; Sis cançons intranscendents de Xavier Turull, amb Stanislav Stepanek com a solista: i Tres postals il·luminades de Xavier Montsalvatge. Finalment, el darrer concert, a l'auditori del CCCB el dia 12 de desembre a les 18 h, tindrà lloc el recital de la soprano Anna Moreno-Lasalle, amb Mac McClure al piano, interpretant obres de Garcia Lor·ca, Mompou, Montsalvatge i Julian Orbón. 17 557 -m Laureà Miró 145 08950 Esplugues de Llobregat (Barcelona) Tel. (34) _934 73 09 09 - Fax (34) 934 73 45 83 euromad!@euromadi.es - www.euromadí.es Setmana de Música Contemporània de Girona er tercera vegada, del 2 a l lO dc setembre, s'ha celebra t la Setmana de Música Contemporània a Girona. La figura central va ser enguany el compositor Joaquim Homs, del qual el primer dia es va interpretar el Quartet de corda núm. 6 a càrrec dels solistes de l'Orquestra de Granada. El programa de mà de la setmana s'obria amb la reproducció de l'article que Francesc Taverna-Bech va fer per a la "Revista Musical Catalana" d'octubre de 2003, en què glossava la rigura de Joaquim lloms amb motiu de la seva mort. El recital del dimarts dia 8 va ser del violonccl·lis!a Nabí Cabcstany, que en un programa dedicat a la música contemporània -va tocar obres dc Charles, Guïnjoan, Barboza, Lcwin-Richter, García Fcrmíndez i Kirchner- també va incloure la Seqüència composta per Homs l'any J 982. El darrer concert, que coronava una jomadu d'estudi dedicada a Joaquim Homs, va ser a càrrec del Quintet de Vent de l'OSC que, u més d'obres de Villa-Lobos i Lígeti, va tocar Nou cançons de Nadal i el Quintet de vent núm. 2, u A la memoria de Robert Gerha rel'' de l'any 1971. En la jomada d'estudi es van glossar diversos aspectes del compositor. Així, josep M. Mestres Quad reny va parlar dc la relació d'Homs amb el Club 49. 1gnaci6 Valdés, de la Universitat d'Oviedo, va parlar de la Música callada, en el senli! també de preguntar-se el perquè de Ja difusió minolitàlia de la seva música. Mmta Cureses, de la mateixa Universitat, va fer una docta consideració sobre Homs i les consignes de l'avantguardisme glossant molts escrits d'Homs i sobre lloms. tot oposant-se a la defmicíó de Manuel Valls que deia que u el que en Montsalvatge és passió en l-loms és equació", tot citant l'emotivitat de la música d'Homs i considerant també l'exili interior del compositor, en especial els anys difícils. Oriol Romaní, que va tenir llargues converses amb el compositor, va presentar el seu amè llibre, editat per Amalgama, amb el títol Trobades amb Joaquim Hom s. Va il·lustTar. com a intèrpret privilegiat de la seva música, les seves paraules amb diverses peces per a clalinet. Benet Casablancas va fer una lúcida dissertació sobre la música de Joaquim Homs, tot subratllant-la amb exemples musicals molt ben triats. Una taula rodona moderada per Miquel Desclot va cloure la sessió. Aquesta lloable setmana de música contemporània, coordinada pel crític musical Oriol Ponsatí i l'entitat Claustroffiia dins de la Casa de Cultura de Girona. també va tenir molls altres a Hlcíents, com la presentació i el concert dels dos darrers CD dc la Integral de cant de Xavier Montsalvatgc i de l'òpera El gato con botas. Van dur el pes de la sessió Ja soprano Rosa Mateu i el pianista Mac McClure, amb la participació també de la mezzo Marisa Martins. Una proposta interessant va ser la del clavecinista Carles Budó i la pianista Mireia Fornells, que van anar alternant preludis i fugues de J. S. Bach amb altres de l'opus 87 de Xostakóvitx. El Grup Instrumental Sitges 94 i I'Ensemble Diapason van oferir altres concerts, aquest darrer amb obres del seu director Domènec Gonzalez de la Rubia. actual president de I'ACC. J.M.B. P ..• ....• .... .......••.. .••..• .••. .... .... .. ... •..•.••• ••.................. Alícia de Larrocha, Prem.i Nacional de Música l jurat dels Premis Nacionals de Cultura va atorgar el Premi Nacional de Música a la pianista Alícia de Larrocha (Barcelona. 1923) pel ..seu alt E nivell d'interpretació musical que l'ha fet assolir una gran projecció internacional durant el conjunt de la seva carrera artística, tot portant efpafor de la música catala11a arreu de/món, i especialment, pel seu concert de comiat amb l'OBC". Aixi mateix, els altres Premis Nacionals de Cultura relacionats amb la música i la dansa van ser per a Artur Blasco (Barcelona. 1933). Premi Nacional de Cultura Popular. Blasco ha centrat la seva tasca en el desenvolupament d'iniciatives de recerca i documentació del cançoner popular de les comarques del Pirineu. però també en el de la difusió i promoció de l'acordió diatònic. Sol Picó (Alcoi, 1967) va rebre el Premi Nacional de Dansa per l'espectacle La clona manca o Barbi e superstar, estrenat el 27 de maig de 2003 a la Sala Tallers del Teatre Nacional de Catalunya. El jurat va valorar també la seva trajectòria professional i la seva aportació al món de l'espectacle amb els seus darrers treballs. Ballarina i coreògrafa, Sol Picó va fundar la seva companyia l'any 1993. També la revista musical "Enderrock" va rebre el Premi 1'\acional al foment de l'ús de la llengua catalana amb motiu de la celebració. l'an) passat. del seu desè aniversari. El jurat va estar format per Jordi Balló, Xavier Barral i Altet, Manuel Bo1·ja-Villel, Antoni Cots, Gabriel Ferrater, Joan Fradcra, Anton Granero, lsidor Mal'Í, Ferran Mascarell, Anna M. Moix, Marcos Ordóñez. Ferran Rella, Moisés Rodríguez i Sergio Vila-Sanjuan. Els Premis van ser lliurats el proppassat 27 dc setembre. D'altra banda, Alícia de Larrocha va impartir entre els proppassats 27 de setembre i 2 d'octubre un curs d'interpretació sobre l'obra d'Isaac Albéniz /beria. El curs s'impartí a l'Acadèmia Marshall de Barcelona i comptà amb dotze alumnes, a més de trenta-cinc com a oients. TANGENTS Un dels que manca n el recorregut pels festivals d'estiu, n'he t robat uns q uants amb personalitat moll definida. Així, el que es fa a Girona sobre les músiques religioses del món; el del Vendrell amb la preeminència del violoncel; el de Vilabertran dedicat allied sempre al voltant de la figura de Schubert; el de Peralada sobresortint pel gran espectacle escènic; el de Santa Susanna, que és de teatre, però que si prospera l'èxit d'enguany podria anar presentant òperes basades en textos de Shakespeare. En tot aquest panorama, hi trobo a faltar un festival dedicat a la música de cambra de petit format que es podria definir, en relació amb els intèrprets, com el "menjador del Restaurant Lhardy" on calen el minim de les gràcies, que són tres, i el màxim de les muses. que són set. Hi cabrien recitals de lied amb dos instruments. o de duos vocals amb piano, trios, quartets i fins a septets (com s'hi podrien refusat~ però, els octets de Beethoven i Mendelssohn?). Setia un festival per valorar -i anímar- majoritàriament tots aquests petits conjunts de joves instrumentistes que neixen i a vegades no duren, i contrastar-los amb algun conjunt de prestigi reconegut. Definit el marc de les formacions, penso que el repertori hauria de ser obert, amb la recomanació que s'interpretessin en cada concert autors del país, i caldria trobar-hi el lloc. Hauria de ser una sala acollidora, per a un màxim de cent cinquanta espectadors -i és ja una accepció generosa de la música de "cambra"- i amb acústica excel·lent. Posats a recordar, no em vénen a l cap sales d'aquest tipus. Possiblement l'enderrocada Sala Mozart. tota de fusta. on l'any 36 va tocar Béla Bartók i de la qual ningú ha lamentat la desaparició o bé la magnífica sala vienesa del Casino de Lleida. No recordo la cabuda de la Sala del Cercle de Reus, potser sobre els vuitanta. També l'església de Camprodon -que en canvi potser hauria de centrar el seu festival més en Albéniz i per derivació en els recitals de piano d'un cert nivell- setia apta. l encara deu haver-hi més llocs. El nostre país és tan petit que el podem somniar complet i això mateix passa amb els festivals: que n'hi voldríem de tota mena. Àdhuc el d'òpera en petit format. E 241 19 559 Joan Guinjoan guany a el Premi Tomas Luis de Victoria CONCURS INTERNACIONAL DE MONTREAL DE CANT 2005. Organitzat per joventuts Musicals del Canadà i l'Orquestr a Simfònica de Montreal, hi poden concursar tots els cantats qu~ tinguin com a màxim 33 anys el dia I de gener de 2005. El concurs tindrà lloc entre els dics 9 i 18 de maig de 2005 i constarà de 3 proves (prelirninar, semirmal i final) més un concert de gala el dia 20 de maig de 2005. S'atorgar an 6 premis, entre 25.000 i 3.000 dòlars canadencs. i 5 premis especials, entre 10.000 i 2.500 dòlars canadencs. Per a més informació, obres que cal preparar i condicions de participac ió: a/c: info@jeun essesmusi cales.com . lntcmet: jcunessesmusicales.com. 241 CONCUR S MIRNA LACAMBRA 2005. Per accedir al IX Curs de Professionali tzació de l'Escola d'Òpera de Sabadell, que prepararà l'òpera de Mozart Le nozze di Figaro (i que els alumnes selecciona ts representaran el21 d' abril de 2005 al Teatre La Faràndul a de Sabadell, en la seva temporad a d'òpera). El curs es durà a terme durant els mesos de febrer, març i abril de 2005. Hi poden accedir tots els cantants espanyols, o estrangers residents a l'Es tat, que hagin acabat la carrera de cant en un conservatori oficial o equivalen t amb professor particular, que tinguin un màxim de 33 anys d•edat i que no hagin actuat m ai professionalment amb papers protagonistes. Els papers que s'han de preparar són Fígaro (baix baríton), Susanna (soprano), Contessa (soprano), Conte (baríton), Cberubin o (mezzoso prano ürica), Bartolo (baix), Marcellin a (soprano) , Don Basilio (tenor) i Barbarina (soprano) . EI jurat del concurs serà: Mima Lacambra, Manuel Ausensi, Daniel Martínez, Pau Nadal, Pau Monterde, Miquel Górriz. Els professors del curs seran: Roger Alier, Daniel Martínez, Pau Monterde, Miquel Górriz, Enriqueta Tarrés, Jordi Vl1à, Viviana Salisi, Stanislav Angelov i Marta Pujol. La data límit d' inscripció és el dia 24 de gener de 2005. Per a més informaci ó i condicions de participac ió en el concurs: Associació d'Amics de l'Òpera de Sabadell. Pl. Sant Roc, 22, 2n I a . 08201 Sabadell. Tel.: 93.725. 67.3 4/ 93.726.46 .17. Fax: 93.727.53 .21. Aie: aaosl982 @hotmail .com. lnternet: www.amics-opera-s abadell.es. La tercera edició del Cicle Anna Ricci començà amb un homenatge a Enriqueta Tarrés D es del passat I 3 d'octubre i fins a aquest 26 de novembre té lloc el li! Cicle Anna Ricci. de Nosaltres a Vosaltres que, en aquesta rercera edició, presenta un concert més respecte de l'anterior. Així, durant sis setmanes, el Cicle Anna Ricci presenta a diverses sales de Barcelona nou concerts amb obres de compositors catalans contemporanis interpretades per membres de l'Associac ió Catalana d'Intèrpre ts de Música Clàssica (ACIMC). El primer concer1, el passat 13 d'octubre a l'Auditori de Ja Pedrera, constituí un homenatge a la soprano Erui queta Tarrés. Hi van participar ia soprano Ma1ibel Ortega, el bariton Enric Serra, la mezzosop rano Anna Tobella, el violinista Evelio Tietes, el tenor Josep Ruiz, la soprano M. Rosa Escobar i la soprano Alba Rosa Foraster, acompanyats al piano per Alan Branch, Jordi Vilaprinyó, Àngel Soler i Ester Vela; i la Capella de Música de Santa Maria del Pi, dirigida per Manuel Cabero. S'hi interpretaren obres de Giordano, Puccini, Rossini, Sarasatc, Gastaldon, Cilea, Donizetti, i l'estrena de Davallament de Xavier Benguerel. obra dedicada a Enriqueta Tarrés. De la resta del cicle, cal destacar les estrenes d'obres d'Andrés LewinRichter, Domènec Gonzalez de 1a Rubia i Josep Soler. Els espais que acullen el cicle són els mateixos que en l'edició anterior: l'Auditori i la Sala Gaudí de la Pedrera, l'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC), l'Auditori Eduard Toldrà del Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona i la Sala d'Actes del Conservatori Superior dc Música del Liceu. Igualment, en aquesta tercera edició es mantenen les trobades, després de cada concert, entre compositors i intèrprets amb el públic en general. J oan Guinjoan va ser distingit el passat octubre amb el V Premio lberoamericano de la Música Tomas Luis de Victoria, dotal amb 75.000 euros i considera t el "Prem i Cervante s'' de la músicu, com a reconeixement a la seva trajectòria artística. Aquest guardó de caràcter biennal creat l'any 1996 va ser atorgat el 1998 a Xavier Montsalvatge. Els altres guardona ts han estat el compositor· cubà Harold Gramatges ( 1996), el peruà Cclso GaJTido-Lecca (2000) i el veneçolà Alfredo del Mónaco (2002). •••· ••···· ••······ •·• •···· ········•· ···•· Gonza lez de la Rubia a l'Hava na i a Bèlgica E l composito r i director d'orquestr·a Domènec Gonzalez de la Rubia va ser convidat per la Unió d'Artistes i Escriptors de Cuba al Festival Internacional de Música Contemp orània que se celebrà a l'Havana del 26 de setembre al 3 d'octubre d 'enguany. Gonzalez de la Rubia hi impartí una classe magistral, llegí una conferènc ia i di rigí un concert ofert pel Grup Instrumen tal Diapason, del qual és titular. També, el passat 9 d'octubre, Gonzalez dc la Rubia assistí a Boussu (Bèlgica) a l'estrena de la seva partitura Kamalalam 1/, a càrrec dels pianistes Pilar Valero i Yves Robbe. Aquesta obra vol ser un homenatg e a Marcel Morcau, prestigiós escriptor nascut a Boussu i membre de I'Academie Française, que també va ser present al concert. De fet, el titol de la partitura va ser suggerit pel mateix Marcel Moreau i fa al·lusió a un del seus llibres més coneguts. D'altra banda, el conjunt Oiapason ofen el 9 de setembre, dins la Setmana Internacional de Música Contemp orània de Girona, un concert íntegrame nt dedicat a Erik Satie en què interpretà la Suite Satieniana Gracienca de Gonzalez de la Rubia i els ananjame nts que aquest ha realitzat per a conjunt de cambra d'Sports et Divertissements i del ballet Parade (estrena) de l'esmenta t composito r francès. Carles Sala, nou director d'Acció Cultural de l'ICUB E l fins ara responsab le del Servei dc Promoció i Difusió de la Música de l' Institut de Cultura de Barcelona (I CUB), Carles Sala. va ser nomenat nou director d'Acció Cultural. L'anterior responsable d'aq uest departam ent, Xosé Denís, assumeix una direcció dc nova creació, la de Projectes i Intercanvi s Culturals. Acord per a la conservació de les façanes del Palau na sèrie de factors acumulatius de diversa índole - afectació de la pol·lució i la humitat, actuacions ante.riors inadequades, problemàtica de la concepció arquitectònica del Palau amb la conjunció ferro-obra, etcètera- ha comportat que aquest edifici necessiti una tasca de restauració força important. En aquest context, el passat 13 d'octubre va tenir lloc l'acte de signatura d'un acord entre la Fundació Caja Madrid i la Fundació Orfeó Catulà-Palau de la Música, segons el qualla institució financera finança 1.600.000 euros de la quantitat d'I. 763.450 del pressupost total d'aquest projecte, mentre que la resta és a càrrec de la Fundació OC-PM. Es tracta d'un projecte que compta amb un estudi previ endegat per experts del Museu Nacional d'Art de Catalunya en estreta relació amb l'equip d'arquitectes Tusquets-Díaz. La idea del projecte és refer al més fidelment possible el discurs constructiu i ornamental origim1l. El terminí de realització s'ha establert en qua tre anys. Signen l'acord Miguel 8/esn, preside11t de la Fuudació Caja Madrid, i Fèlix Mil/et, president de la Fuudació OC-PMC U La Fundación Caja Madrid compta amb una linia de suport a la reconstrucció d'edilicis histò•ics que l'ha portat a col·laborar en iniciatives d'arreu dc l'Estat i. a casa nostra, a Sant Pau del Camp (en procés de licitació de les obres) i al monestir de Sant Pere dc Rodes. Mentrestant, resta pendent una altra actuació de característiques semblants a l'interior del PaJau, també segons un estudi del MNAC, que s'espera realitzar més endavant. RRMC DEL SEU AFFM. Senyor professional català de la música, en abstracte, en l'avinentesa de vint anys de pensar en vostè. Estimat amic, Ara fa deu anys, la commemoració corresponent em va atiar d 'adreçar-me al fantasmal lector anònim d'aquesta manera apòcrifa que de tant en tant faig, quan en sento necessitat. Ara no insistiré en la condició genu'ína d'incomunicat pròpia del meu ofici, de l'ofici no sé si ben exactament dit de comunicador. En tot cas, és de comunicador unidireccional, perquè l'indispensable retorn propi de tota realitat comunicativa essencial gaire bé sempre és una quimera. Sí que he dc remarcar. com ho vaig fer aleshores, que aquesta "sordesa" no és ineluctable. que no és un fat tràgic - perdoni la grandiloqüència de l'expressió- davant del qual res no es pot fer. Els arguments són obvis. Miri. ara tot contemplant una mica apressadament però amb tots els cinc sentits el resum d'aquests més de dos-cents números que hem posat a disposició de tothom, i d'una manera molt especial de la professió musical, m'adono, més ben dit. em refermo en la idea que hem acarat temes d'un interès notable justament per a la professió, per a aquest cos obert que abasta pedagogs, creadors i intèrprets. Dintre de les nostres limitacions, que reconec que no són poques, en Temes i en editorials i en opinions personals hem intentat furgar en aspectes de tota índole i d'una gran diversitat de matisos. Sovint eren polèmics, i anaven al moll de l'ós de problemàtiques molt serioses. Confesso que jo personalment força vegades esperava algun tipus dc reacció. No, no es cregui que cercava l'escàndol pet· si mateix i molt menys "l'embolica que fa fort". Però sí un mínim de testimoni de recepció de quelcom que per força havia dc fiblar o concitar inquietud. I número rere número no ha estat així, excepte comptadíssimes i lleus excepcions. I en algun cas interessades. Sé que el que vaig a dir-li ara no li sonarà de nou, per- què hi he insistit manta vegades. Sento una gran estima pels professionals de la música, per la seva capacitat de crear transcendència. per com saben crear aquests moments trasbalsadors que només vostès tenen la capacitat particulaiitzada d'il·luminar. Però alhora lamento que la seva visió de l'ofici massa contumaçment no vagi més enllà, o gaire més enllà, d 'aques t fet individual i reclòs en si mateix; en l'acte creatiu. Que estiguin tan absents de ITansccndir aquesta dimensió; que renuncfin a una tipologia d'inquietuds que trenquin amb aquesta tòpica imatge de torre d'ivori en la qual per convicció, per comoditat o per renúncia a horitzons més amplis, estan massa instal·lats. Aquesta renúncia a ser també ciutadans del món i a baixar del seu setial; a comprometre's amb el més enllà de la música, i de vostès mateixos o, més ben dit, sense mourc's del seu món específic. a obrir-hi nous horitzons de penetració, a implicar-lo profundament, a obrir expectatives al seu mateix ofici i a baraiJar-se positivament amb el món en el qual estan i al qual han de servir més obettament. més implicadament, més fosos amb ell. Disculpi, i no vull particularitzar res, però l'espectacle de feblesa que mostren els seus intents -algun amb força anys a l'esquena- de corporativisme en diversos nivells. i sobretot la manca de protagonisme del fet musical al gran magma de la cultura del país, corn he retret molt sovint en aquests vint anys. em sembla molt concloent. Disculpi'm si vaig errat, que podria ben bé ser així. Però en tot cas, i si ho he d 'admetre ho admetré, estic segur que es tracta d'un error no tancat; per tant, obert a consideració. Com a mínim. 241 Del seu a ffm. Jaume Comellas 21 561 ~ 1904-1984-2004 Ultnlunya ntúsiea/revista n1usica1 catalana • Commemoració del CENTENARI de la seva creació i dels VINT ANYS de la seva reaparició Exposició de dibuixos de Cesc publicats en la secció "Scherzando". Yestfbul del Petit Palau. del 15 de novembre al 15 de desembre de 2004, de 17 a 20 hores Entrada lliure accés pel e/ Sant France¡,c de Paula l l lllllil l CONSORC I OlL PALAU 0[ LA MÚSICA CMA LA !IIA ..••w•·•-m•t• CRÍTI El Mehta més reflexiu per a una inoblidable versió de la Tercera de Mahler Pa la u I 00. Baye rische&Staatsorcheste r. Orfeó Català. Cor Infa ntil de l'Orfeó Català. Ma rjana Lipovsek~ mezzosoprano. Dir.: Zubin Me hta. Mahler: Simfonia núm. 3. Pala u de la Música Catalana. 14 de setembre de 2004. a naturalesa com a rerefons, "allò que em diuen Ics flors, allò que em diuen els animals del bosc, allò que em diu la nit. ( ...) allò que em diu l'amor"" són una part dels encapçalaments dels sis moviments que configuren la Tercera Simfonia dc Mahler, i malgrat que el compositor bohemi e n prescindís més endavant, reflecte ixen amb claredat el profund missatge que conté aquesta obra monumenta l i emotiva; per un cop no és la mort o l'angoixa vital e l que envolta l'obra, sinó una reflexió sublim del més profund de la naturalesa, entesa des d'un vessant descriptiu però per sobre de tot profundament reflexiu. I és en aquest punt, el de la reflexió, la intimitat, el profund i el sublim punt culminant de l'obra -al més pur estil del final de la Novenaon Zubin Mehta va semblar dirigir l"epicentre dc la seva extraordinària interpretació amb la qual va donar inici la temporada Palau I 00. Al capdavant de la Bayersiches Staatsorchcstcr, Mchta va s u bmergir-nos e n el món que envolta la Ten·era de Mahler amb una claredat, refinament i subtil itt1t q ue deixaven de banda aquell Mehta més eloqüent, més directe en el missatge. i més amant dels canvis espectaculars dc dinàmiques. per L mostrar-nos el seu vessant més profund, sentit i captivador. La Tercera Simfonia és un veritable univers, un món en què !"orquestra ~xcepcionalla Bayerischess'ha d'endinsar en unes exigències musicals de primer ordre. En l'aspecte tècnic, la secció de metall de l'orquestra va mostrar-nos una c laredat i qualitat sonora d'un altíssim nivell, les cordes sempre van sonar compactes i equilibrades, la percussió, rotunda però mai estrident, i les fustes amb una sonoritat càlida, idònia per al missatge de l'obra. Mehta va crear en tot moment !"atmosfera que ha d'envoltar aquesta obra, an1b una especial atenció al cinquè moviment, moment en què el Cor Infantil de !"Orfeó Català dirigit per Elisenda Carrasca i les veus femenines de l'Orfeó Català que dirigeix Josep Vila i Casañas van mostrar el tantes vegades reconegut nivell interpretatiu i l'acurada mesura de l'afinació. La veu de Marjana Lipovsek va ser l"encan-egada, amb gran solemnitat i elegància de fraseig en els solos reservats a la mezzosoprano, de crear l'atmosfera idònia perquè la versió assolís el punt cul minant amb una onírica recreació de I... Adagio en Re major··, el punt àlgid d'una interpretació en la qual Mehta va mostrar-nos el seu vessant més reflexiu i captivador. CA N aves creacions entorn de l'Any Dalí Orquestra de Cambra Ca talana. Jesús Àngel León, violi. Ferran Sa ló, viola. Rafae l Esteve, contrabaix. Direcció: Joan Pàmies. Agúndez, Rodriguez, Rivière, Llanas, Manchado. Auditori del CCCB. 3 d'oc tubre de 2004. J a a les acaballes de l'Any Dalí, l'Orquestra de Cambra Catalana ha volgut sumar-se a les activitats culturals realitzades entorn de l'efemèride tot dedicant el seu cicle de concerts de tardor al geni del surrealisme pictòric. El concert que ara ens ocupa, i primer de la sèrie, estigué fom1at per composicions. totes d'autors dels nostres dies, inspirades en la rigura de Salvador Dalí. La primera obra del programa fou Coliolita d'Antanio Agúndez, csclita segons els procediments característics de la música aleatòria, que donen a l'intèrpret uns certs marges de llibertat dins un marc preestablert. La seguí Hacia elvacío, per a octet de corda, de MarceJa Rodriguez. encatTcgada a la compositora per l'Orquestra de Cambra Catalana. i que constitueix una obra de plantejaments i estructura més aviat pobres, consistent en una aproximació progressiva des del so fins al silenci. Més interessant resultà, però, l'obra estrella del programa, e l concert per a violí i cordes La mecónica del olvido, creació recent de Pablo Rivière, i que comptà amb una impecable actuació del violinista Jesús Angcl León, a qui l'obra està dedicada. La partitura, esttucturada en els tres habituals moviments del concert clàssic, i d'un atractiu llenguatge neoexpressio- nista, té com a moment culminant una cadenza d'intricadíssima dificultat tècnica, i que el solista va saber resoldre amb mestria admirable. L'obra següent, també concertant. fou Polifonía de cómara d'Albert Llanas. escrita per a viola, contrabaix, dos quartets de corda i cinc violins. Els solistes Ferran Saló i Rafael Esteve, ben compenetrats amb Ja resta del conjunt. oferiren una convincent versió de la peça. concepció moderna del concerto grosso barroc. Posà punt i fmal al concert Luz de Matisa Manchado, obra igualment encarregada per l'OCC amb motiu del recital, i que representa una CUJiosa translació al llenguatge musical del caràcter de cadascun dels set colors de I"arc de Sant Martí. La peça té com a virtut principal el fet que, tot i conviure-hi set tècniques de composició -i per tant set concepcions del so- totalment diferenciades. en cap moment es trenca el sentit unitari de La partitura. En termes globals. el concert comptà amb bones interpretacions. i un lliurament notable tant dels músics com del director. Joan Pàmies, que acararen amb valentia unes obres no gens accessibles. I potser aquest factor. la complexitat de les partitures. fou la causa que l'acollida de l'audiència resultés més aviat freda. malgrat els esforços i la bona voluntat dels intèrprets. 241 23 563 _.•••·•••rt•+ CRÍTI C A Borís Godun ov, el lúcid paradigma de la Rússia eterna Boris Godunov de Modest Mussorgski. Llibret de Mussorgski basat en el drama homònim d' Aleksandr Puixkin. Ma tti Salminen. Brian Asawa. Ma rie Arnet. Stefania Toczyska. Philip La ndridge. Eric Halfvarson. Anatoli Kotxerga. Francisco Vas. Cor del G ran Teatt'C del Liceu. Cor de Cambra del P ala u de la Mús ica Ca talana. Cor Vtvaldi. Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Dramatúrgia: Willy Decker. Direcció musical: Sebastian Weigle. G ran Teatre del Liceu. 29 de setembre de 2004. a pocs dies IJegia en un diari barceloní unes declaracions interessantíssimes d'un professor universitari rus en les quals afirmava que en aqueU país és a punt d'entronitzar-se un Tercer Reich. després del dc la familia Romanoff i del d'Stalin. 1 indicava que aquesta tercera baula dictatorial no seria la figura de Putin i que, en tot cas. aquest faria el paper de Hindenburg. el cap d'Estat que oferí la cancelleria a Hitler. Disculpeu que la visió de l'impressiona nt espectacle que ha estat Boris Godunov al Liceu, amb el substrat també d'un molt recent viatge a aquell país, m'hagin convocat un estat d'ànim molt particular. L'escrit en qüestió i la representació i el coneixement directe de la realitat m'han fet més acusadament entenedor l'entrellat de la magna obra de Mussorgski. El fat d'un país. amb unes constants històriques que es repeteixen cíclicament, plana damunt el retaule magnificent confegit pel més autèntic, sincer i grandiós músic rus. Boris Godunov no és un tirà en el sentit més genuí del concepte, però sí que és un usurpador conscient del poder, i alhora una víctima del deler del poble d'entronitzar-lo. Aquesta mena de deler que mena sovint els pobles a l'autodestruc ció, ¡x>tser perquè parteixen d'una realitat prèvia en la qual tot sembla indicar que res no pot ser pitjor. Encara que finalment sí que encara ho acaba essent. El delit de benestar material de l'actual societat russa -l'actualització parcial de l'ac- F 241 24 564 ció en el mumatge de Decker resulta molt intel·ligent- i el seu afany obsessiu de recerca d'un iJ.lusori nou estatus material, enmig del procés de degradació global perceptible a primera vista. estableix un marc de parentiu molt clar amb el context dc l'obra de Mussorgski. Perquè. per damunt del que és un per descomptat corprenedor drama personal del protagonista, en !"obra sura constantment el poble. víctima tan immolada com ell mateix. La tragèdia de Boris Godunov és en part la seva condició de tirà no absolut; per tant. capaç de reflexionar sobre la seva consciència. Una reflexió que en tot cas accelera el procés de pèrdua de poder consegüent a l'avanç de les forces conspiradores de Grigori, el fals zarevitx. la imatge del qual es va imposant amb una gradació dramàtica impecable sobre l'espelit progressivament turmentat de Boris. Willy Decker ha fet una proposta molt hàbil. Ja he apuntat la signilïcació d'actualitzar, ni que sigui parcialment, l'època de l'acció. És una mena d'atemporali tat contemporàni a d'una ambigüitat molt rica. L'omnipresència del sobredimensio nat setial del tron -alhora tan fràgil- i de la imatge de l'infant Dm itri, ajuda a penetrar en el drama del personatge. Hi ba moments d'una força impressionant, com l'escena en la qual Boris arrossega el tron una mica a imatge de Crist amb la creu camí del seu calvari particular. Mentrestant el ¡x>ble emergeix de manera molt ben calculada, tot establint un crescendo de tensió precís, que va de l'inicial entusiasme pel nou tsar al seu rebuig, en un joc cíclic d'una contumàcia històrica ja apuntada abans. L. diguem-ho de passada, que demostra un gran instint teatral de !"autor. Tot és grandiós i profund en aquesta versió: tot té sentit i tot conflueix en un espectacle excepcional. I en aquest tot. un quadre d'intèrprets d'acord amb el que s'exigia. Qui pot descobrir Malli Salminen? Amb una veu potser no tan rodona com anys enrere, la seva vivència del personatge esgola epítets. En tot cas, la veu de més qualitat va ser Ja d'Eric Halfvarson, tanmateix afectat pels moments teatralment menys reeixits de la producció, perquè el seu personatge, en no tenir gairebé perfil psicològic, impedí que arrodonís una imatge més reeixida. Els elogis s'han d'estendre a tots els intèrprets, però em permeto remarcar d'una manera especial els deu minuts de glòria. d'autèntica inspiració de Francisco Vas en el paper curt en extensió però determi nant dc l'Innocent. És moll difícil atorgar al personatge una major càrrega emotiva i una major exactitud expressiva que la que li va donar el nostre atiis· ta. No sé si és el paper de la seva vida, en tot cas sí que és un paper al qual dóna una vida excepcional. Sebastian Wcigle va gaudir dels primers moments feliços al fossat liceista. Si un epítet pot definir la seva tasca. aquest seria elegància. El seu Borí1;... no va ser mai primitiu ni rústec; va ser refinat, potser fms a l'escreix, sense carregar les tintes en els temptadors crescendos or· questrals, amb una corda assumint molt bé el seu paper de gruix i coixí i un vent que mai no va derrapar, que mai no va caure en el perill de l'esgarip. El 1nestre Bashkírov al Liceu Escuela Superior de Música Reina Sofia. Dmitri Bashkirov, piano. Haydn, Beethoven, Chopin, Liszt, Debussy. Gran Teatre del Liceu . 30 de sete mbre de 2004. mi tri Bahskirov, nascut a Geòrgia l'any 1931, és professor titular de la càtedra de piano de l'Escuela Superior de Música Reina Sofia. Amb un bagatge interpretatiu del lot conegut pels melòmans i considerat un dels grans pianistes de les darreres generacions, Bashkirov va oferir un recital al Gran Teatre del Liceu com a presentació de la Càtedra de Piano Fundación Santander Central Hispano, tol iniciant un nou curs. Amb música de Haydn i Beethoven, amb una diàfana recreació de la Sonata en Mi bemoll de Haydn i una particular versió de la Sonata Clar de Lluna de Beethoven -deliciós el primer moviment, però excessivamen t turbulent i poc diàfan en el so el darrer-, va oferir un D recital en el qualla música de les Masurques op. 7 de Chopin i dos dels Preludis del Llibre f de Debussy van convertir-se en els moments interpretatius més àlgids. Va ser amb la delicadesa de la sonoritat, amb l'elegància de l'expressió que Bashkirov va seduir m.és el públic liceista. Interpretacion s allunyades d'un excés de virtuosisme en favor de la sonoritat i la claredat de línies; recrea· cians que si bé reclamen un altíssim nivell tècnic, com és el cas del "Preludi" de la Suite Pour fe piano o de La Danse de Puck de Debussy, resulten del tot inseparables d'una sonotitat plena de seducció o de color. l aquest cop Bashkirov. que va cloure el recital amb obres de Mompou i Grieg, més que endinsar-sc en una demostració de tècnica va captivar-nos pel seu vessant netament líric. .... .. ê•··!--~ CRÍTI Exhumació baldera Cléopfitre (en versió de concert) de fules Massenet Llibret~ Louis Payen. Montserrat Caballé. Montserrat Martí. Carlos Alvarez. Marits Solberg. Nikolai Baskov. Joan Martín Royo. Javier Galan. Enric Martínez-Castignani. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció: Miquel Ortega. Gran Teatre del Liceu. 16 d'octubre de 2004. i ha exhumacions que han fet història, ja sigui perquè gràcies o ~:lles hom ha pogu t descobrir. o redescobrir, uns v!llors amagats sol!1 Ics teranyines de la ceguesa de la seva contemporaneïtat, o b6 perquè unes interpretacions excepcionals o unes dramatúrgies creatives hi han donat una lluentor dignes de l'esforç. Molt ens temem que aquest no hagi estat el cas d'aquesta Cléopdtre ara exhumada al Liceu, en una iniciativa molt individualitzada. I això ha estat així perquè l'òpera no aporta gran cosa musicalment; és una obra fómmla, pròpia generalment de compositors en el pendent de la seva carrera -Verdi i Fasltaff com a gloriosa excepció. L'ofici domina el geni i la rutina bloqueja les guspires de H llum. Òbviament, no hi ha res a dir pel que fa al vessant dramatúrgic, i per la de la interpretació en la parcel-la a priori justificadora, era difícil, ateses les circumstàncies. que la cosa pogués acomplir unes expectatives extraordinàries. I això no vol dir que el final de l'òpera de Monlsen-al Caballé no aportés moments dignes. A la fi hauran quedat per a la història els punts cimers més esperables -Carlos Alvarez-. la grata sorpresa -Manta Solbergi confim1acions satisfactòries, com especialment la de Montserrat Martí i, en menys mesura pel relatiu pes del paper, de Joan Marlín Royo. Un plantejament d'assaigs circumscrit als mínims no ens permeten ser més exigents del que seria de justícia amb el Cor i Orquestra i amb el màxim responsable musical, Miquel Ortega. Tarantos o el musical gitano d'amors maleïts Tarantos de Juan Gómez, Chicuelo y Toma tito. Llibret d' Alfredo Mayas i F. Rovira. Carmelilla Montoya. Ana Salazar. Juan Carlos Lérida. Candy Roman. Taller de Músics de Barcelona. Dir. musical: Juan Gómez. Dir. escènica: Emilio Hernandez. Producció de Focus, Antares lberautor i BSM. Barcelona Teatre Musical. 20 de setembre de 2004. l mite dc Romea i julieta de Shakespeare ha produït tot al llarg dc la història de la música nombroses partitures i adaptacions. des d'òperes a ballets, des de música escènica a poemes musicals. i en el segle xx també s'han fet adaptacions a gèneres com el musical \l'est Side Story, en el qual Bernstcin i els seus llibretistes opten per ambientar ol conOicte amorós entre bandes novaiorq ueses enfrontades. La novetat d'aquest producte musical que 111"11 se'ns presenta és que està basal en la mt1toixa obra de Shakespeare, però traspassada per Alfrcdo Mañas a un entom encara mt!s mnr'ginal. La històlia de Capulets i Montescos esmenta aquí Tarant os i Zorongos, dues families gitanes que E viuen al desaparegut barri barceloni del Somorrostro. Dos clans enfrontats i en els quals sorgeix l'amor mutu entre diversos dels seus membres i que du aquests clans a preferir perdre els seus membres abans que permette'n la unió. és a dir, motir abans que ajuntar la seva sang. S'ha de felicitar per aquesta brillant idea que va néi.xcr com a novel·la i que va tenir la seva adaptació cinematogràfica al principi dels anys sei.xanta en la pel·lícLLia Los Tarantos que diligi F. Rovira. Ara. amb la fonna de musical gitano, ens arriba recuperant tota la seva força gràcies al brillant recorregut que fa dels diversos colors de la música l el ball namenc. des dels passos més clàssics fins a an-ibar a la fusió amb els ritmes urbans de primers d'aquest segle. Amb una escenografia única C A Personal recreació de Beethoven per Gianluca Cascioli Temporada OBC. Gianluca Cascioli~ piano. Dir.: Ernest Martínez Izquierdo. Beethoven: Egmont (Obertura), Concert per a piano i orquestra núm. 5. Stravinsky: La consagració de la Primavera. L'Auditori. 3 d'octubre de 2004. a temporada 2004-05 de I'OBC va tenir com a concert inaugural la presència sobre l'escenari del pianista Gianluca Cascioli, artista que col·laborava per primera vegada amb I'OBC i que, malgrat la seva joventut. des de ja fa prop d'una dècada atrau pel seu talent la mirada dels melòmans. L'OSC dirigida pel seu titular, Martínez lzquierdo, va proposar-nos un programa integrat per veritables ~obres de repertori"', amb l'obertura Egmont, el Concert per a piano "Emperador" i La consagració de la Prima1•era d'Stravinsky, de qui amb L'ocell de foc també va configurar una part del programa inaugural de la temporada passada. El programa tenia. doncs. l'atractiu d'escoltar obres celebèrrimes, d'escollar el talent de Cascioli i de comprovar com l'Orquestra acarava un repertori complex que anava des del refinament romàntic beethovenià fins la força i les subtileses de La consagració. Cascioli va oferir una versió del Concert nlÍm. 5 admirable des del punt de vista tècnic; amb sonoritats potents i majestuoses en el primer moviment, amb una línia pronunciada amb diafanitat en el segon i amb una varietat de matisos i de dinàmiques constants en el tercer. Una visió, però, controlada fins al més mínim detall, rigorosa amb totes les demandes que mostra la partitura, i en certs moments portadora d'una objectivitat que podia donar una impressió d'una certa fredor musical. Però Cascioli, a més d'una tècnica que ja ha posat de manifest en les seves actuacions a la nostra ciutat, té un estil interpretatiu summament personal, i és en aquesta absoluta fidelitat als matisos reflectits en l'obra on rau la seva aportació i capacitat de seducció musical. L'Orquestra va acompanyar sense dificultats Cascioli abans d'endinsar-se en l'univers de La consagració. La versió va tenir una òptica particular. Tant en l'adoració de la Terra com en el Sacrifici, la sonoritat i línia musical va tenir un control i una mesura perfectament controlada. Aquell "salvatgisme" stravinskià -si bé evident en els passatges rotunds de la percussió- quedava envoltat per unes sonoritats que buscaven una claredat de so, la diferenciació entre els matisos de les diverses seccions i una fogositat sempre controlada en benefici d'un discurs que avancés sense turbulències. Va ser una Consagració que més enllà d'enlluernar per la seva força desbocada, va mostrar els seus punts de màxim interès en la profunditat d'endinsar-se en la temàtica més profunda palesa en la composició. però molt funcional. se'ns va mostrant el drama d'aquesta marginació personificada en uns gitanos que ens remet a totes les situacions de marginació que encara avui vivim en una ciutat tan cosmopolita com la nostra, però que arrossega situacions d'incomprensió, intolerància i esqueixament dels somnis d'unes persones que viuen en la lluita contínua per la dignitat i que no se'ls reconeix pel fet de ser diferents. Tres generacions conviuen en el temps i reflecteixen amors enfrontats, passions no correspostes i un missatge que l'única sortida és el rebuig dc l'amor, la mort o l'abandonament del clan familiar. Són respostes diferents que es tradueLxen en fortes csce· nes dramàtiques. coreografies d'una energia arravatadora i uns cants estripats amb lletres poètiques i alhora emocionants. Un altre encert ha estat l'elecció dels intèrprets. que reuneixen tres en un les disciplines que exigeix el musical i que normalment despleguen especiaiL~ diferents en el món del flamenc. Es pot ser bon bailaor. però que alhora se sigui cantaor i actor era el repte ben difícil que planteja aquesta obra, i el resultat és. en general, més que notable. La interpretació de la plimera generació destrossada per un amor no correspost pels interessos econòmics va tenir la seva encarnació insuperable en una Soledad de C<trmelilla Montoya de rompey rasga i un excessivament estàtic Rosendo de )uan Encueros. Els nostres Romeo i )ulieta, o Ismael i Juana, van ser Juan Carlos Lleida i Ana Salazar. que van saber barrejar la innocència del primer amor amb la fúria de l'enfrontament a les seves famílies. .P.:~-!::~:.!:. L 241 25 565 Blanca Selva i J. S. Bach Commemoració del centenari de la prim era integral de les obres per a teclat de J. S. Bach FA CENT ANYS BLANCA SELVA INTERPRET AVA -A L'SCHOLA CANTORUM DE PARÍS- L'OBRA SENCERA PER A TECLAT DE J. S. B ACH. per GUY SELVA -----------------···-----··········-- President de l'Associació Blanca Selva A 241 26 questa proesa -per primera vegada almenys a França- va tenir una gran repercussió. Tant pel que representava tècnicament com per la qualitat musical i artística que va palesar. L'any 1904 Blanca Selva tenia vint anys i en feia tot just dos que vivia a Paris. Vmcent d'lndy l'havia descoberta a Valence (prop de Lió) l'any 1899 i la va nomenar professora de piano de l'Schola Cantorum el dia que feia divuit anys. De seguida Blanca Selva va ser molt activa dinu·e l'Schola Cantorum. No tan sols per la qualitat de la seva classe de piano, que tenia una anomenada que revertia sobre el prestigi de l'escola del carrer de Sant Jaume, sinó també pels nombrosos concerts i recitals que donava a la mateixa Schola, a la Societat Nacional i a diverses ciutats de la província. Ja llavors, l'activitat de la jove Blanca Selva fora digna de consideració. Amb els anys es va anar incrementant. Aquesta era la situació de la Blanca Selva quan decidí afrontar el repte de tocar tot el que Bach va compondre per a teclat. Des de la seva fundació, l'Schola Cantorum era un dels llocs on es conreava el caliu de Bach. Des de 1900 hi havia tTes concerts Bach al mes i Blanca Selva hi participava al piano, al clavicèmbal... o cantant la veu de contralt. Carlos de Castera -el programador planejà per a la temporada 1903-04 fer escoltar la integral de l'obra per a teclat de Bach. Blanca Selva acceptà el repte sense dubtar-ho i es posà immediatament a estudiar. El primer concert de la sèrie fou el dimarts 8 de desembre dc 1903 a la mateixa Schola Cantorum. La previsió de tocar un concert cada dimarts fins a l'abril va ser executada amb gran puntualitat. El "Courrier Musical" dc l'I de gener de 1904 reflectí aquest esdeveniment : "La senyoreta Blanca Selva ha comen- çat la sèrie dels seus recitals dedicats a l'obra per a piano de Bach. Cal admirar de/tot aquesta proesa tal volta sense antecedents. Per afrontar aquesta tasca, calia la fe que Blanca Selva va heretar del seu mestre Vi11Ce111 dïndy i per durla a terme calia Ull talent fora del normal i aquella facilitat de comprensió que van fer de Blanca Selva una artista única··. A propòsit del programa d'aquest primer concert, la mateixa revista va esctiure: "Quina varietat dins aquest programa, i amb quina intel·ligència i precisió fou remarcat el caràcter diferent de cada una de les peces. " En un temps molt curt Blanca Selva va seduir els seus auditors setmanals amb la seva interpretació ardorosa i segura. Encara avui queda com tot un repte per a qualsevol pianista! Aquests concerts són una cosa excepcional i el públic se n'adonà: va ser tota una revelació. Els critics també es van entusiasmar. Remy d'Aubray. en el "Courrier Musical'' del IS de març de 1904 va escriure: "Tothom que segueix les sessions dels dimarts de cada setmana a l'Schola Cantorum va de sorpresa en sorpresa. Posar-se a fer conèixer la inlegralitat de l'obra per a teclat de Bach de per si és coratjós i fins aquí únic. Però penetrar en el senlii f11tim de cada peça. tornar a cada una la seva fesomia pròpia i fins i tot permetre de copsar que de tots els músics Bach és el més variat i expressiu. Fer-ho palès, la LES INTERPRET AClONS DE L'OBRA DE B ACH FETES P ER BLANCA SELVA ENCARA SÓN AVUI DIA UNA REFERÈNC IA. majoria dels 11irtuosos 110 poden o 110 po/en fer-ho. Tors els seus diversos Pessants, magnificència, eloqüència, poesia, jovialitat. Blanca Sel11a 11a reeixir a fer-/os evidents. " ' L abril de 1904, quan lean Sauerwein mirà el conjunt de l'actuació d'aquests quinze concerts seguits sense defalliment, va escriure: "És una empresa que posa en relleu no sols ulla facultat d'assimilació molt poc estesa, sinó sobretot una profunda fe artística. Això no és una sorpresa venint de /'ahmma predilecta de Vincent d'lndy. És clar que Blanca Selva no és una pianista que estudia un concert amb molt de temps. És un cen1e/l musical superiorment estructurat. Copsa l'obra immediatament: la música ja no és u11 jeroglífic que cal assimilar a poc a poc i Laborio· sametll: és Ull te;t:l /lumi116s i precís que el seu esperit fa seu. L'execució és conseqüència d'aquesta comprensió. Tan sols així es pot explicar aquesta raresa: una noia de dinou anys enfrontant-se a l'obra per a teclat més variada i més àrdua, al pensament musical de més volada que existeix i o[eri11t per primera vegada en la seva ir1/egral aquest fresc gegantesc.·· Després d'aquests concerts, Blanca Selva va conèixer Isaac Albéniz. No hi ha dubte que el compositor català -que havia ensenyat piano a l'Schola Canto· rum durant l'any 1899- va ~er colpit per aquesta actuació excepcional. Aquesta trobada va ser el preludi d'una col·labo· ració (rara en la història de l'art) entre compositor i intèrpret i va desembocar en la creació d'Ibèria per a Blanca Selva. REVISTA MusiCAL CATALANA Centenari de la primera època i vint anys de la segona. Doble aniversari a confluència enguany d'un doble i destacat aniversari, ens ha empès a donar a aquest esdeveniment un protagonisme destacat, atesa la -~• importància que creiem que té. Una política clara de discreció i de dignitat ba fet que hàgim evitat tant com era possible parlar de nosaltres mateixos. Ni tan sols ho vam fer -malgrat que sigui habitual-, en l'editorial amb la qual, ara fa exactament vint anys, aquesta publicació va iniciar la seva segona època després de gait'ebé quaranta anys de buit i vuitanta-quatre de la seva aparició l'any 1904. No sabem si escau d'excusar-nos perquè ara hàgim trencat aquesta norma de conducta per una vegada, o per molt poques vegades, amb aquest Tema. En tot cas -el que s'exposa a continuació ho demostra-, el tractament que hi donem -o que "ens donem"-, no és el de l'autocontemplació, sinó el d'incidir en el que és i ha estat el nosh·e gran objectiu: la realitat crítica i rigorosa de la vida musical, especia lment la catalana. Això queda molt clar en el segon article, que és el que correspon a l'esmentada segona època que ha dirigit sempre el mateix equip. Queda clar en l'extens article que els que ens importa reflectir és, tal com acabem d'exposar, la realitat de la nostra existència musical. En tot cas, l'avinentesa d'un aniversati tan assenyalat ens ajuda a aconseguir aquest objectiu des del privilegi de la talaia d'aquests vint anys, per altra part tan intensos. dinamitzadors i capgiradors radicals de panoràmiques anteriors. Alhora, el primer article poua en Ja dimensió historiogràfica que correspon ja a aquella gloriosa primera època, perquè ja és -amb total seguretat-, història de la música catalana. És aquest, precisament, l'aspecte que hom remarca amb un treball rigorós i complet, que compleix amb gran exactitud la ··"· funció panoràmica de tot el que va ser i va representar la ''Revista Musical Catalana" en els seus primers trenta-dos anys d'històiia. I per context, no de forma explícita, aquest Tema ens parla també del que va representar per al nosh·e ambient la fractura dels trenta-vuit anys de publicació especialitzada en cata là i, per tant, del que hauria pogut representar-ne la continuïtat. El tema és obert i d'un enorme interès. 241 27 567 La ''Revista Musical Catalana'' històrica (1904-1936), un referent del periodisme musical LA "REVIS TA MusiCA L CATAL ANA" (RMC) SURT DURAN T DUES ETAPES, LA PRIMER A ENTRE 1904 I 1936, I LA SEGONA DE 1984 ENÇÀ. ENS OCUPAR EM DE LA PRIMER A ETAPA, TANMA TEIX NO PAS D'UNA MANER A EXHAUS TIVA, PERQUÈ LA UNITAT D'ANÀL ISI DONAR IA ELLA MATEIX A PER A UNA TESI. PLANTE JAREM UNA BREU ANÀLISI DE L'RMC HISTÒR ICA D'UNA MANER A FUN- ClONAL , RESPECTE DE LA SEVA CONTRI BUCIÓ DECISIVA A LA DEFINI CIÓ D'UN GÈNER E PERIOD ÍSTIC MUSICA L, ESSENC IALMEN T LA CRÍTIC A, AL NOSTRE PAÍS. P ER AIXÒ, PRENDR EM EN CONSID ERACIÓ ELS PRIMER S ANYS DE CADASC UNA DE LES DÈCADES D'AQUELLA PRIMER A ETAPA, QUE ENS SEMBLEN MÉS QUE SUFICIE NTS D'ACORD AMB AQUESTA FUNCIONAL ITAT PREESTABLERTA. La secció Articles Originals '' conté, diguem, Ics signatures, i s'hi ban·egen el gènere periodíst ic d'info rmació amb la musieu la llum la ''Revista Musical Catalana " en el cologia. Farem uo balanç de Ics signature s a l'inici de cadasmoment de consolid ació i esplendo r del periocuna dc les dècades que hem pres com a mostra; vew·em com disme escrit. No hi ha competè ncia de mitjans hi ha una importan tíssima nòmina de músics i musicòlegs: audiovisuals i el tempo del periodisme encara no 1904.- Josep M. Folch i Torres, Vicens M. de Gibert i Serha destrossa t els metrònom s per velocitats vertiginoses. El ra, Antoni Jnsenser, Joan Lamote de Grignon , Mathis Lussy, periodism e és gènere literari i la lectura va associada a la Francesc h Lliurat, Fraocesc h Millet, Lluís Millet, Lluís B. reflexió. Ni ha comença t la batalla de la imatge ni l'allau Nadal, j. J. Nin, Felip Pedrell, Francesc h Pujol, F. P., Miquel de nútjans de comunica ció de masses, i la seva consegüe nt Rué (pbre.), Joan Salvat, E. Suñol, Amadeu Vives. degradació, en sotmetia els consunúdors a un empatx angoi1910.· Antoni M. Alcover (pbre.), Giuüo Bas, Lluïsa Bosc xós. i Pagès, Joaquim Cabot i Rovira, Josep Rafael Carreras. Gabriel L'RMC surt al carrer amb Joan Salvat com a redactor en Castellà i Raic, Eusebi Clop (OFM), Henri Collet, Eduard L. cap i josep M. Folch i Torres com a secretari de Redacció Chavarri, Miquel Domenec h i Español, joan B. Espadalcr, Fre(no hi ha director) . i als anys vint el càrrec és compart it deric Lliurat, joan Lamote de Grignon , Miquel Llobet, joan per Frederic Lliurat i Vicents M. de Gibert; als trenta, el Llongueras, joan Manén, Jean de Marliave (J. Saint-Jean). Dom secretari de Redacció és Lluís M. Millet. La capçalera porta Carles Megret (OSB), Lluís Millet Manuel Montoliu, Vicents l'epígraf "Butlletí de l'Orfeó Català". És per això que és el de Moragas , Lluís B. Nadal, Antoni Nicolau, J. }. Nin, Rafel director fundador de l'Orfeó, mestre Lluís Millet, l'encarPanés, Felip Pedrell, Francesc Pujo l, Antoni Ribera, Ll uís regat de signar el primer article de la Revista, que és una Romey (pbre.). Miquel Rué (pbre.), Dom Maur Sablayrolles declaraci ó d'intenci ons. Després de pregunta r-se pública(OSB), Joan Salvat. Albert Schweitz er, Esteve Suñol. Gregoment quin és el perquè de la publicació, respon molt clariM. Suñol (OSB). Crsitòfol Tal tabuli, Xavier Viura, Amadeu rament, en aquell català prenonna tiu que naturalm ent conVives. servarem en les citacions , no sense remarca r com en 1920.- Joan Gibert Camins, F. Lliurat, joan Llonguer as, l'evolució de I'RMC veiem també l'evolució d'aquell català Lluís Millet, josep Palomer (pbre.), Francesc Pujol, Lluís arcaic i anacròni c cap al català modem estructur at i estanRomeu (pbre.), Vincent d' lndy. darditzat : "Per això aquesta publicació nostra volem que 1930.- Higini Anglès (pbre.), Lluïsa Bosch i Pagès, Antoru sia com una glosa de nostres cants, l'estudi dels gèneros Calsina i Amic, Josep Rafel Can-et-as i Bulbena. Eduard L. Cha· que conreuem, sa historia, sa forma; fa veu que desperti varri, Vicents M. de Gibert, F. Lliurat, Joan Llongueres. Joan quelcom: l'afició a la literatura y a la bibliografia musical, Manén, Lluís Millet, Mateu Piguillem, Francesc Pujol, D. P.. que'ns ajudi a formar conciencia de lo que deu esser la Alfred Romea, Josep Subirà, Gregori M. de Sunyol (OSB), ). música veritablement catalana."' 1 S., Ferran Via. L'RMC, amb periodici tat mensual en Ja primera etapa, Les altres seccions són essencial ment informat ives, per bé treu al carrer el primer número e l gener de 1904, i l'últim, que també hi ha crítiques. I és justamen t aquesta barreja d'in· el número 390, el juny de 1936, un mes i escaig abans del formació i d'opinió , que es manté en tota aquesta primera cop d'Estat feixista i de l'esclat de la guerra civil. En els etapa de l'RMC, el que ens interessa . Per a un millor anàlisi. índexs que la Revista publicava anualme nt remarcar em alguns paràgraf s d'aquest s anys trobem establert es les diverses divisions, ñ¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡¡;;¡~i\. situats en tots tres indrets i en el conjunt que podem consider ar com a succedan i intersecc ió d'ambdó s. Seleccio narem un de les actuals seccions , encara que no article de cada ordre, pels quatre períodes, exactame nt, atès que també ens trobem EN ANYS ES que destaque m en peça a part. amb altres subdivisions intercalades que l. Articles principalment informatius. VAN PUBL ICAR també podrien ser consider ades pròpiaa) Concert de l'Orfeó Català amb estrena , ment com seccions. La indexació respon de Catalònia del mestre Josep Garcia Robles. NUME ROS. per: "Articles originals", "Orfeó Català", b) Prèvia dels concerts dc música històri· "Catalunya". "CotTespondencias", "No tas ca al Palau a càrrec de Landows ka i SansaBibligraf icas", "Novas" , "Necrolo gia''. ni. M V 241 32 390 incidència en la realitat. Si I'RMC és interessant pel fons, bo és també per l'evolució de les formes periodístiques, perquè hi trobem des de critiques fins a cròniques, passant per articles d'opinió pura i dura o de pura i dura musicologia. És per tot plegat que reiterem la necessitat que aquesta marca periodística sigui objecte d'una recerca acadèmka. 2. L'RMC és una revista orgànka, és portaveu d'una entitat; per tant, a més a més de tot el que acabem d'esmentar, de notable interès periodístic, dóna fe de la vida de l'Orfeó Català, de les seves reunions i juntes, moviment de socis, necrològiques, comptes, concerts, vida associa. tiva, discursos, memòties, etc. Situem aquesta funció d'òrgan d'expressió o portaveu escrit en el seu temps, i trobarem un context molt propi, comú a altres moviments socials i partits polítics. Té I'RMC, doncs, finalitats extraperiodístiques en tant que òrgan militant, de cohesió dels seus associats, de vincle, de vehicle d'opinió oficial i dels socis, i fins i tot mobilitzador. L' organkitat també es manifesta en la doble pàtria e) Concert d'Aurèlia Sancristòfol (violí) i Ferran Ardèvol present en les pàgines de I'RMC: una Catalu(piano), amb estrena de la Sonata per a violí i piano del mesnya pàtria política, i una música coral, pàtria tre Ardèvol. artística. Però ni en un cas ni en l'altre parlem d) Inauguració del curs de l'Associació Obrera de Concerts. d'un patriotisme rònec o esquifit, prim de mires, perquè amb l'Orquestra Pau Casals dirigida pel titular de totes dues en el primer cas veurem que I'RMC estava atenta al que entitats, el mateix mestre Casals. passava a tot el món i, en el segon, la mirada informativa 2. Articles principalment d'opinió. i critica arribava no només al gènere vocal sinó a tots els a) Critica de l'òpera Garín de Tomas Bretón. al Liceu. gèneres musicals. b) Comentari que rehabilita un Cabezón injustament obliRemarquem aquest valor en un punt històric àlgid dels dat i menystingut. nacionalismes de les preguerres, que no són pas com se'ns e) Glossa d'una pràcticament desconeguda visita de Cbopresenten avui des de percepcions interessades, políticapin i George Sand a Arenys de Mar, en tomar de Mallorca i ment manipuladores. El nacionalisme català era -i és- un abans de marxar cap a Paris, el febrer de 1839. nacionalisme integrador, progressista socialment i no exclod) Crítica de la vida musical a París. ent. Van ser els nacionalismes amb Estat, Alemanya. ltà3. Articles que barregen informació i opinió. lia, Espanya, agrupats a l'Eix que arrenca de la Guerra a) Comentari de la vida musical a Frankfurt i valoració de Civil Espanyola i es consolida en la Segona Guerra Munl'estrena dc la Simfonia domèstica de Richard Strauss. dial, els que van començar a posar de moda el nacionab) Crítica del pròleg d'Els Pirineus de Pedrell, a Bordeus. lisme excloent. Això seria una altra temàtica, però com c) Clítiques de concerts al Teatre Real de Mad1id, amb estreque és present al tema que comentem, no volem estar-nos nes importants com el Conte fantàstic de Rimsk.i-Kórsakov; de deixar-lo al metafòric tinter dels xips informàtics. Maniel poema líric de Debussy, JA Demoiselle élue; /star de D'Indy; festacions col· laterals de la política, en aquest cas la músiEl poema de l'èxtasi d'Scriabin: el tercer quadre de Dafnis i ca, ens il·lustren també del que era la politica. C/ve de Ravel: les Variacions simfòniques d'Eigar; i la Simfo3. lnformativament, el rol de I'RMC és molt important. nia dels A ips de Richard Strauss. Era tan escàs el moviment de notícies. arran de les precàd) Duríssima critica a un concert de Robert Gerhard interries comunicacions, que si en el cas general la premsa escripretant obra pròpia. ta era tan òbviament informativa com ho són avui mitjans Del buidatge de I'RMC històrica. en podem treure les conmés "calents'' com els audiovisuals, pel que fa a Ja músielusions següents. ca podem considerar I'RMC essencialment informativa. 1. L'RMC ens pem1et un seguiment diacrònic de l'interesTot i la seva llarga periodicitat, molt dilatada. però in illo santíssim període musical que abasta, ple de canvis substantempore la caducitat de les notícies no era tan apressada cials en el llenguatge musical, en ple trànsit de la tonalitat a com ho és avui, en què podríem afirmar sense massa exal'atonalitat, amb la perllongada agonia romàntica, el frontegeració que les noticies gairebé s'han podrit abans de ferrer impressionisme i l'albir de l'expressionisme. L'RMC és una se públiques. eina de primera magnitud en la recerca de la música d'aquells L'RMC tenia molta cura que els seus lectors estiguestemps tan plens de riquíssim totum revolutum. Comprovem, sin perfectament infom1ats de tot el que certament, que eren uns anys molt prolífics en succeïa d'interès en el món musical, no ~iiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiii\. esh·enes, el que no podem pas dir dels nosnomés local, d'aquí la importància que tres temps, en què Ics estrenes i fins i tot s'atorgava a les corresponsalies. L A IMPORTÀNCIA primeres audicions són escasses. Això ens Er·en informacions llargues i àmplies, ATORGADA A LES CORRESpodria portar a rellexionm· sobre el limitat exhaustives, que no tenen res a envejar PONSALIES DEMOSTRAVA paper de comunicació de la música cona Ics revistes musicals esp ecialitzades LA VOLUNTAT D'INFORMAR temporània, com del poc agosarament dels d 'avui dia. És a dir. el melòman del priprogramadors de concerts, per fer una conELS LECTORS DE TOT EL mer terç del segle xx podia estar tan sideració en l'ordre sintacticosemàntic. de r QUE PASSAVA AL MÓN. com el melòman d'avui, ben in.ormat llenguatge i significat, dit més planerament, la qual cosa ens du a convenir disjuntii una altra en el pragmàtic, en la seva 241 29 569 vament que. o bé avui hem evolucionat poc en la informació musical, o bé els nostres avantpassats eren veritables avantguardistes. l aquest avantguardisme de la informació no podem aïllar-lo de l'època de les avantguardes, musicals o polítiques. Exemples d'això són. en la sintàctica, el comentari que hem seleccionat en el resum ordenat d'articles, de l'obra revolucionària de Gerhard, criticada però ressenyada -i molt present en diversos números dc l'RMC que no hem pres en considerac ió-; i en la pragmàtica. una entitat com l'Associació Obrera de Concerts de Casals, intent lloable de portar la música a Ics capes socials menys privilegiades. una fita que avui ni tan sols es planteja amb aquella intensitat i aquell compromís d'ètica social. 4. L'opinió és igualment molt remarcable. 1 remarquem nosaltres que les crítiques es basaven en la certa informació de qui coneix el substrat fisic de l'art que comenta. la sintàctica, el llenguatge, i en l'opinió sobre la semàntica o capacitat significadora. Explicar el llenguatge musical i acostar el seu missatge és un duet que reivindiquem si més no com a interessant en parlar periodística ment dc música. A la vella RMC. els coneixemen ts tenen com 11 fonament que la major part dels signants dels articles eren músics. però hem de dir que eren músics que escrivien amb recursos literaris a l'hora de buscar camps metafòdcs per als complexos missatges musicals, l'exemple més palès dels quals és Amadeu Vives, cofundador de l'Orfeó 241 1. Articles principalment informatius. (títoU. Dos foren aquests concerts. los dos donats en el teatre Onofri. que per sa cabuda permet a la fuma de l'Orfeó seguir donant més d'una invitació a cada soci. Lo primer tingué 1/och lo dia 13 del passat mes, al mat[, essent lo teatre ple a vessar. Grans aplaudiments se sentiren durant tot lo concert. Lo programa fou lo següent: Primera part: "Lo cant de la Senyera", Millet; "La filla del marxant" (cançó popular), Vives; "La Pastoreta" (cançó popular), Vi l'es; '·Don joan y Don Ramon (romans popular mallorquí), Pedrell; "Oh quin bon eco!", Rolland de Lassus¡ "Divendres Sant", Nicolau.- Segona part: "De bon matí", Clavé; "Lo somni de Gentil~ (ab acompanyament de piano y armonium), Gibert; '·Catalonia ~. trilogia clwral, Garcfa Robles; "Los Segadors", Millet. Per complaure al públich se repetí "La Pastoreta", nOh quin bon eco!" y "Lo somni de Gentil". La "Catatonia .., que s'estrenava, obtingué un grandiós èxit: no's repetí cap dels tres fragments que lo composem pera no fatigar massa al cos choral. L'estimat mestre García Robles tingué d'aixecar-se de la butaca desde ahont escoltava'[ concert, pera correspondre al entusiasme del públich que dret l'aplaudia."' b) "Els 11inents concerts històrics al Palau de la Música Catalana. Wanda Landowska (títol). Entre la última desena de foner y la primera de febrer se donaran en el Palau de la Música Catalana, ab el títol "Concerts Històrics", sis sessions musicals importantíssimes per tots conceptes. En el concepte lústòric perquè llur desenrotllament constituirà, tant pels autors com pels elements sonors que hi intervindran, una mena d'historial condensat de la música íntima, tan ben batejada pels italians ab el nom 570 NOTES 1 RMC.núm t. 2 Amadeu Vives. [ulia. Ensayos literarios . .Edit. Espasa Cal pe. Madrid. 1971. Algunes citacions a) "Orfeó Català. Concerts dedicats als socis protectors 30 Català. notable compositor i alhora notable escriptor. com demostren els seus assaigs literatis. 2 En aquest sentit, també hem dc situar-nos en el postromant icisme per entendre tan t relats afectats com la valoració de les emocions. una valoració que el materialisme històric posterior va arxivar però que afortunadam ent avui estem rehabilitant, superada una llarga cadena veritablement embolicada dc prejudicis. Cal remarcar, finalment, la duresa d'alguns comentaris, i aqUI sí que hem anat enrere. perquè durant molts anys lacrítica musical del nostre país s'ha mogut en el cofoisme, en una malt~ llissa prudència excessiva o en Iu por de la censura pública. Aleshores, encara que els músics escriptors fossin col·lcgues dels músics comentats. no s'estaven dc res; la crítica de Millct a Gerhard és també paradigmàtica d'aquesta consideració. L'RMC històrica constitueix, per tot plegat, una capçalera de primer ordre del periodisme especialitza t en música. no només en l'àmbit dels set milions. sinó en el context global europeu. Una tradició de petiodisme musical que afortunadament, tancat el parèntesi de la intolerància, ha reeixit amb plenitud creativa. de musica da carnera. En efecte. el clavicèmbal de la Landowska y el piano de la Sunsoni'ns faran sentir, en artístic esgranall, desde'ls primitius anglesos, francesos, alemanys y italians, ab llurs amables y pintoresques concepcions, que tant bé sonen en l'arcaic instrument de tecla, fins a les més refinades manifestacions modernes de son succedani'( piano, sintetit:ades en l'obra genial de l'Aibèni:, passm1t pels clàssics i els romàntics. "2 e) ·'N'Aurelia Sancristòfol i En Ferran Ardèvol assolire11 plegats el diumenge 16 de maig Ll/1 gran èxit amb un programa plè d'interès, les obres més importants del qual, per llur extensió, foren la "Sonata en sol menor" per a violoncel i piano, de Beethoven, i la sonata pels mateixos instruments de l'esmentat concertista senyor Ardèvol. La senyoreta Sancristòfo/, l'exquisidesa del seu art, d'una musicalitat acabada, hem ponderat ja moltes vegades en aquests pàgines, tocà sola, a més, la "Suite., en sol de f. S. Bach que li valgué els elogis més um)nims, i el se11yor Ardèvol en diverses pàgines per a piano de mestres clàssics i moderns. es feu aplaudir igualment per la correcció d'estil i puresa de mecanisme. "3 d) "Associació Obrera de Concerts (títol}.- E11 el cot/cert inaugural de curs, aquesta entitat ha pogut oferir als seus socis un programa ple d'atractiu, que desgranà l'Orquestra Pau Casals amb l'habitual mestria per tots sempre exalçada. Admiràrem de nou, per tant, les belleses contingudes en la "Simfonia Pastoral", de Beethoven, i el primer ''Concerto de Brandenburg~, de Bach. i estimàrem encara les qualitats meritòries que ostenten les pàgines expressives de Granados (fragments de "Liliana"), i de Montserrat Campmany (''Visió simfònica"). Cal agrair al mestre Ca.~a/s l'al'inentesa aquesta d'exalçar la memòria de l'infortunat músic lleidatà, Enric Granados, que va deixar-nos en la Set'a abundosa producció, ultra les exquisides pàgines pianístiques on resplendeix la seva personalitat innegable, obres simfòniques prou dignes per la de la prosa dels grans místics castellans del mateix segle xvr Sí: l'art de Cabezón es ben castellà; però com que es vert art, y sincer, y profon, y fill d'una ànima sana, forta y humil a la gracia de l'inspiració santa, es ari humà y es art de tot temps. Bé es veritat que, en nostra època de desvari y de superficial inquielut, aquesta sani tul sona exòtica a nostres orelles/ Per això és que, treure-I a la gran plaça de /'aixordadiça banalitat moderna. es com una profanació de quelcom san/, que s'arrocega per terra. Per això, per ara, un homenatge a Cabezón. solament se pot intentar desde un recó de món y desde unes pàgines humils, com són les nostres: que la mateixa humilitat preserva de la bafarada de l'opulenta insanitat moderna. Si con seguim que algú de prop nostre frueixi y se fortifiqui ab l'art de Cabezón, el geni d'aquest ne serà honrat y nosaltres prou pagats. ..ó e) "¿Va tocar Chopin el piano, aquí, durant la seva estada a la 11i/a? Aqueixa interrogació que se'ns acut no és pas ben fàcil de respondre. Com que de sa 11inguda sols tenim les notícies que ens dóna el "Dietari" del senyor joaquim Pujol de Pastor, i en ell no es parla d'això, sols podem suposar-ho per deduccions. I fem el següent raciocini. Chopin a l'arribar a Arenys 1•a/or d'elles. de mantenir-se e11 els programes dels nostres collestava malalt, i ho donà a conèixer durant tot e/ temps certs. que hi va permanèixer; i, basats en això, hem de creure El públic, se111pre tan atent i entusiasta, de l'Obrera, fesque no estaria per donar concerts, encara que fossin dins tejà amb llargues i continues ovacions el mestre Pau Casals i del cercle familiar.- Altrament, en la casa de Pastor hi fa seva disciplinada orquestra, que 110 ens cal pas enaltir de havia piano, un •· Pleyer' que es l'O adquirir a París i que nou. conegut de sobres el seu prestigi.~~ des d'Arenys l'O passar a Girona, piano que recordava una filla ja difunta la qua/morí en la flor de l'edat i tenia 2. Articles principalment d'opinió. molta afició a la música. Ara bé, havent-hi un piano. i dirse pol cosa poca Ben (títol). Liceu del a) "Gran Teatre sobre tot un "Pleyel'', em sembla que això havia de consde lo que durant l'última quinzena s'ha fet en nostre primer tituir ww Fera temptació per un artista de les condicions coliseu, perquè tot ha quedat reduït a unes quantes represenChopin amb tot i trobar-se delicat. I per això ens atrede exedescuidada quina Bretón, mestre del ·'Garín del tacions vim a suposar que, en aquestes 11etlles de què ens parla cuci6 no ha pogut fer reviure l'entusiasme ab que fou dita obra el ··Dietari", durant les quals es parlà de tantes coses, en son estreno. Els artistes encarregats dels principals papers, l'artista no resistiria la temptació i tocaria quelcom de deteschors, els caracter; respectiu del posseïts gens vací/ants y son vast repertori. tablement cantats: l'orquesta, lànguida i sense fer resa/tar cap Això són solament suposicions, i amb elles tanquem detall; tot això contribuhí poderosament a que "Garín" fos aquest capítol per a fer-ne de no11es en el següent. ~ 7 rebut ab gran fredor. "5 d) '·París (títol). Heus ací un agrupament d'obres, exeb) ~La Revista Musical Catalana a Cabe:ón (títol). Honper primera vegada. És verament interessant culades en rar a un Chopin o qualsevol dels genis musicals moderns noble esforç dels compositors que tracten encae/ seguir extranre11istes les a escaient es els de/naixement el centenari ra el gènere simfònic. geres mundials que s'escampen per tota l'Europa musical: en En aquesta activitat de l'home trobem una desconsoelles, les plomes més aulorit:ades, estudíen la 11ida de l'artis/adora paradoxa que per sort no acostuma a produir-se la admirat, analit;:en l'origen y desenrotllament de son estil, amb freqüència. f és que. al major esforç. als millors desclassifiquen ses obres y canten ses excel·lències. Honrar la vet/laments i perills, la compensació és poc menys que obliXVI. memòria d'wt Cabezón, d'aquest pur geni del segle inexistent. Al major arriscament segueix el més petit dat completament fins ara, amagat el seu art magne en un guany, ben al contrari del que sol succeir en tots els altres recó d'arxiu, en ses xifres cabalístiques incompreses pels mateiaspectes. No obstant, també contràriament al que hauxos guardadors dels tresors polsosos de que lta ltagut d'esser ria d'esperar-se, la producció orquestral no disminuei.-.: revelador elttostre Pedrell; això escau a una revista humil pas, molt el contrari, la veiem créi.l:er, afal'orida només apartada de la cridoria dels criteris moderníssims, y en sa per [·'increment en la formació de noves orquestres, que mateixa humil bona fe y pur entusiasme té ambient més proés un altre dels contrasentits que estem pic:i per a recordar y excelsar al gran artista presenciant en el moment actual. ¡;;;;;¡¡¡;;;;¡¡¡;;;;¡¡¡;;;;¡¡¡;;;;¡¡¡;;;;¡¡¡;;;;¡¡¡;;;;¡¡¡;;;;¡¡¡;;;;¡¡¡;¡¡¡;;¡~ oblidat, al geni pur. creador d'aquelles meraParís compta anti amb l'Uit orquesespenostre l'elles que porten salut y força al tres que donen concerts amb regrtlariMoLTS DELS ESCRITS ri!, atormentat per l'art estrident, nen,iós y tat, sense iltcloure-hi l'orquestra GaiPUBLICATS A LA REVISTA convulsiu de tto¡;fres dies. llard i la que dirigeix Cortot, de ABSOLUTAMENT SÓN Qualsepof que llegeixi lo que escrigrté'/ més recent. formació PER S INDISPENSABLE son de moral temple del Cabezón de fill Hom creuria en un floreixem.ent CONÈIXER LA REALITAT pare, comprendrà l'origen essencial d'aquell musical inusitat. i no obstant ens troestil noble i saborós, d'aquella serenitat MUSICAL DE L'ÈPOCA. bem molt /hmy de la realitat. plena d'eloqüència, d'aquella sonoritat Les orquestres consagrades, les assoam.p/a, que té ressons de les magnificències 241 ff' 31 57/ ciacions veteranes, arrosseguen una vida dificilíssima; les altres, les que mantenen l'esforç de mantes empreses. no la ballen més grassa, i aquí ensopeguem amb el punt negre, el capítol de les economíes; en lloc de reduir, de disminuir el nombre d'agrupacions a les estrictament precises, es redueix al contrari el nombre d'assaigs d'elles, i el resultclf és desastrós per a la música i l'afició que desperta. S'ofreixen al públic massa sovint els concerts improvisats, i això fa que la sensibilitat de l'oient s'amussi i perdi el sentiment de la cosa acabada, bella i perfecta, i aquesta manca de sensibilitat s'engrandeix i envaeix l'àrea de la producció artística, i afegeix una raó de més a la decadència actua/.''8 3. Articles qu~ ba.rr~gen informació 1 opm10. 32 572 a) "Correspondencias. Francfort (títol). La Lliga Musical alemanya ha celebrat aquest any la seva quarta festa artística en aquesta ciutat, y aquí han acudit los aimants del art atrets per las bonas condicions en que s'ammcia11a la festa: wta sala de gran capacitat y perfectament acústica y una orquesta excel·lent. la ja antiga associació (en 1909 celebrarà son 50è aniversari) ha ofert munió de solemnitats en poch temps. En sis dias han pogut sentir-se dugas òperas ('' Der Bundschuh ··, de BaLtSsnem, y .. Die Rose vom Liebesgarten", de Pfitzner), tres concerts a gran orquesta, dos matinades de música di camera, y un concert a Heidelberg. En tots ells ha sigut donada música dels més heterogenis caràcters. La nota general característica es: predomini del poema simfònich de dimensions, ab concurs de gran Y no es pas que l'obra hagi obtingut a Bordeus una interaparato instrumental y vocal, y predilecció per a la músipretació ideal. No hi ha dubte que'I bard fou magnífic, els ca de programa, sobre tem as de caràcter filosòfich, ab tenchors d'una precisió y d'una frescor rares, l'orquestra d'una dencia a donar relleu a les composicions principalment ab hermosa sonoritat; emperò hi mancava potser aquella colllo color instrumental. vicció de l'accent, aquella empenta de fe artística, aquella La més equilibrada de las obra s de dimensions es l'escomunió de tots plegats en la Bellesa! Per lo qual solament trenada d'en R. Strauss, "Simfonia domèstica n. Concisa, els espanyols, y més especialment els catalans, poden comtreballada enforma de sonata, ab l'auxili de tres temas, si penetrar l'obra d'en Balaguer y d'en Pedre/1. no de gran trascendencia, molt característichs, se proposa Siga'/ que's vulga, hem de registrar un èxit pera'/ noble aeda trossar wt quadro de realitat, una descripció intensa de la de la patria romana, y desitgem vivament que una audició de vida casulana. La meva casa es lo meu món, va dirse la "Trilogia·· segueixi a l'execució parcial que'ls girondins tinStraLtSs al compondre aquesta simfonia abans del seu viatgueren el goig d'aplaudir. ge a l'Amèrica; y aquesta divisa, més encara que'llema de La premsa aprecía diversament la provatura del director l'obra, lo conegut "Per asoera ad castra", n'és la engend'orquestra l'eminent Mr.j.G. Pennequin. dradora. La silnfonia ha estat qualificada per tothom d'o"Le Nouvelliste" fa constar "el brillant èxit" obtingut,)' bra mestra y ha despertat gran entusiasme. ''9 afegeix que "aquest poema català, inspirat an en Balaguer b) '"'Els Pirineu sn a Bordeus (títol). El dia 12 de desemper l'amor a sa hermosa terra y a sas llegendes, y posat en bre de 1909, la "Societat Santa Cecília'' va donar, en el música per en Felip Pedre/1, faria un gran efecte en Ull teatre transcurs de son concert quinzenal, el "pròleg" d'" Els Piria l'aire lliure". El diari "La France ·• anota, sobre tot, que neus", d'en Pedre/1. El programa, compost únicament de /"'orquestra del ''pròleg" és interessantíssima". E11 fi, el gran música simfònica, tenia per finalitat el mestre català pasperiòdic "La Gironde" declara que "una segona execució de sant per Beethoven, Roger-Ducasse, Rameau, Wagner y l'obra potser seria necessaria", y afegeix que aquest "Pròleg" Saint-Saens. Ab tan noble companyia, en Pedrell se pre"provocà un viu moviment de curiositat" y que "cada part lli sentà al públic bordelès, qui l'esperava ab impaciencia, es tractada de mà de mestre", ab rar vigor y profonda ciencia pUÍ.'( la música espanyola està de moda enguany a la metròdel cant y de l'instrumentació". poli dels bons vins. Aquests diversos testimonis, tots ells favorables a l'obra, Potser el públic esperava ritmes de encara que considerant-la desde diferents machicba y me/os de tonalitats aràbigues: punts de vista, no tradueixen, no obstant, el cas es que de prompte prengué desola profonda impressió que aquesta deixà a rientat davant de la severa y majestuosa NOTÍ CIA DE L'ESl'ànim a dels comptats músics de veres polifonia del venerat autor de la "TriloTREN A A BORD EUS escampats per la sala, tots els quals no tingia". Emperò va refer-se aviat, y aplaugueren més que una sola veu per lloar l'eDEL PRÒLE G o' Els dí vigorosament el meravellós bard que levació d'idees, la fermesa d'estil, la varieféu Mr. Carbelly, la massa imposant dels Pirineus DE FELIP tat de medis, en fi, la comprensió perfeta, chors y, en fi, l'orquestra, comentador y PEDR ELL. dels secrets de l'art clwral y orquestral que's discret y de vegades un xic esborrat. revelen en l'herniÓS "Pròleg" executat. Veus (i a e a n ¡.. e L e e d n e p v t. a e s. s a n d v e n p .. u e lt e e¡ kowsky, però que, a mon juí, figura entre les pitjors creacions de Strauss perquè no s'hi troba ni un sol moment d'emoció sincera, espontània, senzilla, sinó un pesat i groller materialisme i una col·lecció de melodies d'un raquitisme accentuadíssim i d'una vulgaritat que es dissimula prudentment mercès a recursos hàbilment trobats per w1a tècnica complexíssima. " 11 d) "Sessió Robert Gerhard (títol). L'Associació de Música ''da Carnera" clonà e/22 de desembre aquesta sessió als seus nombrosos socis, anunciant-la com un gran esdeveniment en el nostre petit món musical. En Gerhard havia desaparegut d'entre nosaltres després d'haver-se acreditat, per unes quantes obres, de posseir un talent musical despertador de belles esperances. Ell ha estudiat llargs anys a l'estranger sota la direcció d'un sistemàtic reformador de l'art musical i l'Associació donava fe, en presentar-lo, de què era "un dels joves músics catalans més ben preparats, de personalitat més completa, de temperament més intel·ligentment inquiet i depurat, el nom del qual, n'estem segurs, deia, "està destinat a ésser conegut ben aviat per aquells que ací o a l'estranger, es preocupen dels nous valors musicals i els saben donar de seguida la importància que els correspon". A més el senyor Gerhard havia estat interviuat i les seves afirmacions havien ajudat a despertar l'interès dels que es fixen en les coses de música a Barcelona. El concert tingué lloc da1'a11t la gran expectació del nombrós concurs, i malgrat la recomanació que feia en el programa l'Associació de què el públic "fos digne d'aquell moment, de tan accentuada importància per a la vida musical de Catalunya", i de què si la seva "comprensió no arribés a penetrar el sentit i la bellesa positiva d'aquelles obres, les acollissin, almenys, amb el màxim respecte i efusiva cordialitat", malgrat tantes prevencions i recomanacions i belles afirmacions, aquell públic, que al començament escoltava amb atenció, cosa desacostumada en ell, a mida que l'audició avançava no pogué a voltes contenir els mormols i fins el xivarri. Aquella música no tocà, doncs, al cor d'aquell auditori. Nosaltres havem de confessar que tampoc trobàrem goig en aquella música, al contrari, sovint sentíem molèstia en compte de plaer estètic. Ens semblà que el compositor estava tan absorbit pel sistema, que en compondre les obres més importants del programa, per la seva fonna. no sentia altra pruïja que la de vèncer un obstacle; al revés del què és la creació artística, l'expansió d'un sentim~nt inefable de consol i harmonia, la irradiació d'un goig de tot l'ésser. Amb aquell so Orfeus no hauria pas domat/es feres, ni els pseudomúsics moderns no aconseguiran pas elevar els sentiments prou malmesos i terrejants. de la nostra societat d'avui dia. ~ 12 aquí una altra noble victoria catalana de la qual els lectors de la Revista poden enorgullir-se. '' 10 e) "Des de Madrid (títol). Éssent quasi impossible detallar el moviment musical madrileny de les darreres temporades d'h ivern i primavera, em linútaré a ressenyar els aconteixements més importants. La "Orquesta Sin[611ica" del mestre Arbós i la "Orquesta Filarmónica" d'En Pérez Casas donaren mantes sèries de concerts en el "Tea tro /?ea/" i en el "Price", respectivament. L'"Orfeón Donostiarra" inten1i11gué en alguns concerts, executant, en col·laboració amb la primera de les orquestres esmentades, entre algunes altres obres, la "Novena simfoni~ ·· de Beethoven. Diversos grans artistes, entre els quals els ptanistes Friedman i Brailowsky, el violinista Manén i el violoncel·lista Casals, ens emocionaren amb ses exquisides interpretacions i sobretot quan sobreposaven l'expressió a I~ virtuositat. Altres artistes de menor categoria ens feren ozr també en diversos concerts, volguent-nos mostrar -no sempre amb èxit-que aspiraven a ésser equiparats a aquells. En tots aquests concerts abundaren les estrenes. _Reco_rdem en els de caracter simfònic: "Conte fantàstic". De Rlfnski-Korsakoff; el poema líric de Debussy ''La Demoise//e é/ue~, amb NOTES . t RMC, núm t. Gener, 1904. Sense signatura. son transparent encfs, malgrat l'opacitat misteriosa en què es 2 RMC, núms 83-84. Novembre-desembre. 1910. Sense SJgdesenrotllà; les variacions simfòniques "/star", de D'Indy, . naiura. més riques en savi retoricisme que en insf!ració; ''El po;rrza 3 RMC, núms 193-197. Gener-Maig, 1920. Sense s1gnatura. 4 RMC, núm. 322. Octubre, 1930. S. de l'èxtasi'', de Scriabi11e, d'instrwnentacw sorollosa 1 duna 5 RMC. núm. 2. Febrer. 1904. L. 11aguetat amorfa: el terç quadre de "Dafnis i 6 RJ\tiC, núm. 75. Ma~. 1910. Lluís Millet. dissoliarmonies en ric Ravel, de ", Cloe 7 RMC, núm. 202. Octubre, 1920. Josep Palomer, pbre. nants i en matisos dèlicats que són un regal 8 RMC. núm. 315. Març. 1930. Joaquim ] U DICI MOLT CRÍper als sentits... i també per l'ànima; les Rodrigo. "variacions simfòniques'', d'Blgar, que tenen TIC PER A UN CON9 RMC. núm. 7. juliol. 1904. ). Nin. una gran musicalitat. malgrat/a supedit~­ 10 RMC, núm. 73. Gener, 19 10. Henri CERT AMB MÚSICA Colle t. ció del programa sobre el qual estan escrt11 RMC. núms. 198-201. Juny-Setemtes; la "Simfonia dels Alps ", de Strauss, que DE R OBERT bre, 1920. Josep Subirà. es va aplaudir amb la mateixa Jlehemènci~ 12 RMC, núm. 313. Gener, 1930. Lluís GERHARD. Millet. que si fons l'obertura 1812 de Tsclrar- 241 33 573 Han passat vint anys ... D'UN DIA PER L'ALTRE NORMALMENT NO PASSA RES D'EXCEPCIONAL. TANMATEIX, LA CONTEMPLACIÓ D'UN PERÍODE DILATAT D'HISTÒRIA ACABA MOSTRANT, DE MANERA INELUCTABLE, UNA GRAN ACUMULACIÓ DE FETS TRANSCENDENTS QUE, EN DEFINITIVA, SÓN ELS QUE AMB LA SEVA GAMMA DE MATISOS ENTRE EL GRAT I L'INGRAT JUSTIFI QUEN EL MATEIX PAS DE LA HISTÒRIA. VINT ANYS EN LA VIDA MUSI CAL DEL NOSTRE PAÍS I D'ARREU SÓN MOLTS ANYS COM PERQUÈ AQUESTA VElUTAT APUNTADA NO ES MANIFESTI AMB GRAN DENSITAT. AIXÒ ES EL QUE PRETENEM MOSTRAR DES DE LA TALAIA PRIVILEGIADA DE LA CONTINUÏTAT DE LA "REVISTA MusiCAL CATALANA" EN EL SEGUIMENT AL MÉS PRECÍS POSSIBLE DEL PAS DEL TEMPS EN EL TEMA QUE ENS OCUPA. 241 aleshores en un moment de gran plenitud -Caballé, Carreras, E. Tanés, Pons, Picroui, Dalmau Gonzalez, E. Giméncz, E. SeiTa-. sovintejaven a l'escenari liceista els Kraus, Domingo, Capuccili, Suthcrland, Brusson, jerusalem, Estes, Baltsa, Gazarian. Bacquier. Carroli. Ghiaurov. Freni, Plishka, Randova, Vickcrs, Ute Vinzing. etcètera, per anomenar els previstos per a la temporada 1984-85. L'Orquestra Ciutat de Barcelona, aixoplugada sota el paraigua institucional únic de l'Ajuntament de Barcelona, vivia la segona etapa dirigida per Ros Marbà, amb una programació a música a Catalunya fa vint anys. Entre la visió de vint-i-dos concerts amb dos programes cadascun. Aquell dels grans trets i la ullada del fet esporàdic, no curs ja va començar a tenir-hi un protagonisme concret Franzresulta fàcil resumir el que ha estat la tasca de notaPaul Decker, que com a invitat va dirigir quatre programes, ri endegada per aquesta publicació durant els dos en el que va ser l'inici d'una trajectòria que, compte, l'ha pordan-ers decennis que inclouen la seva segona època. D'antat a ser la batuta més important per a la formació tot al llarg luvi contemplem, de manera obligada i a molt grans trets, d'aquests darrers vint anys. Altres directors convidats en aque· l'estat de l'ambient musical a casa nostra a les acaballes lla temporada van ser Joan Lluís Moraleda, Marçal Gols i del 1984. I en fer-ho situem les tres grans columnes damunt Albert Argudo, i entre els solistes convidats, Uto Ughi, Torles quals recolzava, ultra els estaments docents: Palau de telier, una molt jove Maria )oao Pires i el viola Enrique Sanla Música Catalana, Liceu i Orquestra Ciutat de Barcelotiago. na (OCB). Situades aquestes tres potes del panorama . el Festival de El Palau era l'únic auditoli barceloní de gran format i Música de Barcelona, dirigit aleshores per Joan Arnau, amb estava en plena fase de la tTanscendent reforma endegada un minso pressupost de 60 milions de pessetes, acusava una per Oscar Tusquets sota la presidència de Fèlix MiUet i en greu crisi que l'havia de menar a la propera i lamentable desael marc del Consorci recentment estrenat: reforma que es parició l'any 1987, en complir-se'n la vint-i-cinquena edició i va cloure el 1989 i va transformar-lo en un auditori dotat una mica ofegat per la posada en marxa d'un pompós, pretede tots els recursos exigibles per a un equipament modem sament integrador de moltes manifestacions consolidades i d'aquesta índole. amb l'obertura d'una nova entrada, la finalment fracassat Festival de les Arts, imposat a redós de la constJ·ucció d'un edifici per a serveis amb l'escapçament després també ben galdosa Olimpíada Cultural del 1992. parcial de l'església de Sant Francesc de Paula i l'obertura Barcelona comptava amb altres manifestacions regulars, parcial de la façana Sud. com les Serenates d'Estiu promogudes per Joventuts Musicals Pel que fa a l'Orfeó, vivia en plena fase deTecuperació de Barcelona, així mateix desaparegudes sota l'influx de l'esdel seu nivell qualitatiu, sota la direcció de Salvador Mas. mental Festival de les Arts. El Gran Teatre del Liceu feia poc que havia iniciat la El gran concertisme -Festival a part-, havia iniciat una nova seva trajectòria semiinstitucional per mitjà del Consorci era a mans d'una jove iniciativa, Ibercamera, que el curs ante-figura genèrica important en aquell moment-, i sota el rior havia pres el relleu, sota supòsits acusadament diferenguiatge de Lluís Portabella i Lluís Andreu. Eren temps en ciats, d'aquella història tan important en aferquè es va arribar a programar una segona ta d'esdeveniments privilegiats que va ser Jï¡;;¡¡;¡;;¡¡;¡;;¡¡;¡;;¡¡;¡;;¡¡;¡;;¡¡;¡;;¡¡;¡;;¡¡;¡;;¡¡;¡;;¡¡;ii¡\ temporada anomenada de primavera pro~ Pro-Música. sota la direcció i cobertura d'un moguda per P•·o-Música. El Cor va aconpersonatge tan únic com va ser l'abans DECI<ER VA I N I seguir un gran pro tagonisme sota la esmentat Lluís Portabella. CIAR LA COL-LABOdi recció dc Vittorio Sicuri i Romana Fora de Barcelona, l'activitat era molt Gandolfi i també va millorar l'Orquesmarginal. No s'havia posat en marxa el pla RACIÓ AMB L'OBC, Ira, mentre que a l'escenari t·egnaven uns d'equipaments que després ha pe1mès una QUE HA CON TINUAT repartiments esclatants i amb molta proxarxa força satisfactòria -auditoris de Sant FINS AVUl. habilitat irrepetibles. Juntament amb els Cugat del Vallès, Lleida, Tortosa, i dc mol~ representants d'una de les millors gene- ~ tes altres poblacions de Catalunya-, reforracions canores catalanes de la història, L 1' 34 mentre que ha deixat pel camí els de Música Romàntica i el de Música Religiosa, alhora que posava en marxa l'interessant Fringe i el cicle de Músiques del Món. El Festival de Músiques Contemporànies s'ha mogut en un clima de sacsejades massa abruptes pel que fa a criteris de contingut, i el de Jazz està en una fase creixent de protagonisme. Vist així d'una manera oberta, hom constata que aquest doble decenni ha bastit una sèrie d'iniciatives molt consolidades, alhora que, a grans trets i no tant a grans trets, han substituït d'altres d'anteriors -Festival de Barcelona, Pro-Música ...- que amb un quart de segle al damunt no van poder suportar el pas del temps ni les noves condicions que aquest imposava. Obervem en aquest sentit el caràcter patrimonial gairebé monoparental, si se'ns permet l'expressió, de Pro-Música, amb la dimensió més empresarial i eficaçment executiva dels semblants Palau 100 o lbercamera. O bé el Liceu i l'OBC, aquests amb un funcionament tan distant del que presidia fa vint anys. Alhora, l'avançament en l'inici de tots els cicles ~ro­ prenent-hi temporades de l'O BC i del Liceu- al principi de setembre va ajudar a deixar fora de lloc el Festival de Música de Barcelona, que amb la seva atapeïda oferta concentrada obria el curs en l'ara ja molt rodat mes d'octubre. ma del Teatre Fortuny, etcètera, mentre que els conservatoris i escoles municipals encara no havien emprès el camí de la substanciosa millora que els ha convertit en peces cabdals de la norida de nous músics que viu el país. No parlem, encara, de figures, de noms. El cabdal capítol coral recolzava en gran part en la figura de les corals, que havien substituït la dels orfeons, amb noms tan centrals en aquells anys com Coral Sant Jordi-Oriol Martorell, Cor Madrigal-Manuel Cabero i l'emergent Coral CarI paisatge institucional. Una de les característimina-Jordi Casas. ques més acusades i definitòries del període ba Amb aquestes dades hom pot establir un interessant conestat l'increment de protagonisme institucional trast amb la realitat actual, la qual, en ja ser coneguda, expoen l'àmbit de la música culta. Fa vint anys, l'OBC sarem de manera sintètica. era, com hem vist, a les mans solitàries de l'Ajuntament, Així, el Palau de la Música, amb el recentment estrenat Petit el Liceu tot just acabava de ser ajudat parcialment per via Palau, ha esdevingut un renovat i vital focus de vida musical, del Consorci i el mateix es pot dir de l'àmbit de l'Orfeó en gran part gràcies a l'activa i diversificada oferta que forCatalà-Palau de Ja Música. neix la Fundació creada amb motiu del centenari de l'Orfeó Aquest protagonisme institucional s'ha manifestat de Català (1991 ). Alhora, la sala continua encabint una part subsforma molt evident en el cas del Liceu en passar a titulatancial d'activitat musical promoguda per cicles de gestió alieritat pública plena, i també l'OSC, que ha reforçat su bsna a la casa, mentre que la declaració de Patrimoni de la Humatancialment la seva condició d'instància institucional, remanitat ha convertit l'edifici en un centre d'atenció turística tada de manera contundent amb la inauguració de privilegiat. l'Auditori. L'antiga OBC i antiga Orquestra Municipal van superar el Aquest protagonisme s'ha fet mot visible també en el mig segle d'història i s'hi va assumir una nova paternitat insterreny de les infraestructures, com és evident en els mateititucional-Generalitat de Catalunya-, tot adquirint l'acumuxos Liceu -amb el gran i reeixit esforç de reconstrucciólatiu nom que porta ara, significat, en l'anagrama, amb el pas i en l'Auditori, després d'un massa erràtic recorregut de d'OCS (Orquestra Ciutat de Barcelona) al d'O BC (Orquestra realització. Simfònica Barcelona i Nacional de Catalunya). Fora de Barcelona, hom ja ha fet esment del que ha sigEl Liceu va patir la rebregada tràgica de l'incendi del 1994 nificat la xarxa d'equipaments arreu del país a mans gaii el renaixement del 1999 i viu l'existència activa i protagorebé sempre dels municipis, constituïts d'aquesta manera nista que tots coneixem. en autèntics motors de l'exhibició musical de comarques. Pel que fa a cicles, el doble decenni ha vist la consolidació El també esmentat reforçament de la xarxa docent - així del fa vint-i-un anys naixent Ibercamera, al qual s'han afegit mateix de responsabilitat municipal- ha estat una altra els de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música - Palau càrrega destacada que han assumit les instàncies munici100; Concerts Simfònics; Els Diumenges al Palau; El Primer pals en aquest període. Palau; Concerts Familiars; Cobla, Cor i Dansa; Concert de El municipi de Barcelona, ben al contrari, ha alleujat Tarda; Les Escoles al Palau, i els acabats de néixer Cicle d'Orde manera substancial la seva molt feixuga responsabiligue, Cambra Coral i Música de Cambra al Petit Palau-, tot tat musical anterior amb, d'una banda, l'esconfigurant una gamma de manifestacions que roentat compartiment de les seves resJï.iiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiii\ possibles segments els tots abasta gairebé ponsabilitats úniques en l'OSC, i en l'àmbit de Ja música culta. PERÍODE, AQUEST EN amb la desaparició del Festival després Aquest període també ha vist el naixedel qual era titular en solitari, després L'AJUNTAMENT DE BARCEment i la consolidació del cicle Euroconcert, de l'afebliment del pes del Conservatoa punt de complir també vint anys, una proLONA HA ALLEUJAT ri Municipal amb la creació de I'ESposta de característiques molt individualitL'ANTERIOR GRAN CÀRREMUC i la desaparició de la Cobla Ciuzades i creatives, i de la del Festival de MúsiGADE RESPONSABILITAT tat de Barcelona, només en part ca Antiga promogut per Ja Fundació "la MUSICAL. pel pacte precari amb la compensada Caixa", que satisfà amb gran conseqüència Cobla Sant rordi. una tipologia d'oferta de notable audiència, E 35 575 Mon/salvatge, Mompou, Blancafort i Homs, qua/re coll/lli/ICS destacades de In creací6musical catalm1a etcètera, bona part d'ells lamentablement traspassats. L'adéu voluntari d'Alícia de Larrocha i anteriorment el de Rosa Sabater -desapareguda tràgicament un any abans de l'inici del període que ens ocupa- ha congriat un buit profundíssim entTe el virtuosisme pianístic més encimbellat, mentre que una generació intermèdia de solistes de diverses branques -Giménez Atenelle, Arimany, germans Claret. Vilà, Farré, Comellas, Besses, Solé, etcètera-. salvant les distàncies, no ha trobat el camp propici -més per manca de circuits idonis i d'indústria de distribució potent que no pas de mèrits-, per I paisatge humà. Quan hom fa un resum d'aquest manifestar tota la seva categoria artística. Colom feliçment tipus, quan es contempla com en aquest cas un queda una mica al marge en poder menar una carrera molt segment temporal que gairebé ocupa una genemés específicament dedicada al concertisme. En aquest períració, resulta difícil no caure en la constatació ode ha eclosionat una generació de nous directors. com Pons, d'un canvi d'època. Mas, Mora, Colomer, F. Llongueras, E. Martínez lzquierdo, El factor "relleu generacional~, en aquest sentit resulBrotons, Argudo i Valdivieso, i més recentment Puig i Ca bata un concepte difícilment evitable i la constatació dels llé, que han donat gruix a aquesta parcel·la de la interpretacanvis de protagonisme humà esdevé una mesura enorció, parcel·la fa vint anys circumscrita pràcticament a la figumement gràfica. ra solitària de Ros Marbà. Si ens referim a les tres instàncies seEn el camp de la creació, l'adéu dels 5¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;ii¡\ nyeres amb què hem obert l'escrit ~ Mompou, Blancafott, Joan Comellas, Montobservem que només el Palau no ha ~ salvatge i recentment el d'Hams, i més enllà H oM HA CONTEMsofert cap mena de canvi, amb el lideNa ni Valls, Cercós i Casa nova s ha deixat PLAT LA PÈRDUA ratge ferm de Fèlix Millet, al .cap de vint un esvoranc profund cobert per un molt anys de profundíssimes transformacions actiu i present Gui njoan i, en un pla més DE CLI MA CREATIU en el pla artístic, d'infraestructura social, discret de protagonisme, pels Soler, BenDE TALL AVANTGUARamb un equip de col·laboradors que es guerel, Mestres Quadreny, Pueyo, Cervelló, DISTA. va començar a crear just a l'inici de] Taverna, Balada ..., que en major o menor ~ període que ens ocupa. Tot el contrari, ~ grau han apurat els millors moments de el canvi generacional al Liceu (Caminalpresència, mentre que els compositors més Matabosch) és d'una evidència manifesta i joves -Carles Guinovart, Llanas, Rodríguez Picó, Brotons. el mateix es pot dir de l'O BC (QUé-Martínez lzquierdo) Sardà, Charles- o ban nascut massa d'hora o massa tard. En a la fi d'una història particularment complicada. tot cas, en un moment menys favorable que el dels altres Fora de la Ciutat Comtal, una generació de nous gescol-legues anteriors (i sense que aquell moment fos priviletors ha endegat iniciatives importants, com e]s més desgiat). tacats festivals d'estiu -Peralada (López de Lamadrid) r preciso aquesta afrrmació, tot esmentant que els darrers Torroella de Montgrí (Josep Lloret) com a referents més anys han comportat un aigualiment profund del més mogut visibles-, en una línia que també ha constituït una aporambient avantguardista que encara es podia palpar a l'inici tació dinàmica a l'ambient musical en el seu àmbit més del període. És quelcom per meditar-hi. directe d'actuació. I en aquest context específic, també cal observar els canvis de protagonisme, amb el preeminent dels que s'acaben d'esmentar i amb Ja decadència d'algun aixements i defuncions. Acabem aquest escrit amb que fa vint anys ocupava un rol molt destacat (Cadaqués). un mínim de detall, en alguns casos amb exigència En el pla artístic, hi ha evidències molt manifestes. Des de comentari completador, amb el que podríem anodel pendent inexorable de l'esmentada gran generació de menar "llibre de naixements i d'òbits". El detall cantants -sense un relleu perceptible, Bros a part-, al de il·lumina de faisó definitiva, o pot ajudar-hi, el recorregut que les plantilles de les principals formacions simfòniques molt a grans trets hem intentat exposar. -OSC i Gran Teatre del Liceu, que han viscut l'entrada Comencem pels òbits. A casa nostra recordem les figures de molta mà d'obra estrangera-; són p lantilles irrecogdels compositors ja esmentats, aJs quals cal afegir els de Ninnoscibles amb les d'aleshores i amb desaparició de proCu lmell, Jordi Alcaraz, Josep Maria Ruera, Francesc Civil, tagonisme, en aquest àmbit estricte, d'una autèntica geneJosep Valls i Carles Suriñach. Fora del nostreentom més immeració de caps de corda orquestral destacats, com eren els diat, els de foaquín Rodrigo, Sorozabal, Moreno Ton-oba; enllà Alpiste, Francesc, Pere Busquets, Aureli Vila, Casademunt, Ernesto i Rodolfo Halffter, i més enllà Xenakis, Bemstein, Gratacós, Segú, Ventas, Armengol, Joaquín, Poch, Sala, Copland, Nono, Cage, Lutoslawsky i Schnitke. El paisatge institucional, en un altre ordre de coses, en aquest període ha vist el protagonisme creixent de la figura de la fundació, que ha esdevingut una eina molt útil per aspectes en alguns casos de caire legal com a conseqüència de la implicació pública en organismes d'origen privat, per afavorir unes fonts d'ingressos còmodes i per garantir independència i transparència de gestió de determinats ens dedicats a la música. ;¡ ... S" ¡;;;¡ ~ a el' ~- 241 E N 36 576 època de protagonisme de formacions de cambra: Lieder Carnera-Vila, Madrigal-Barrera, etc. També és una incorporació remarcable la Schubertíada, i d'una importància molt especial la JONC i sobretot l'Orquestra Simfònica del Vallès -que ha consolidat, amb un gran esforç i a la fi resultats notables, una trajectòria d'un mèrit enorme. També és digne d'esment particular la iniciativa Òpera a Catalunya, que sota la iniciativa convençuda de Mima Lacambra ha creat quelcom tan important com és la primera xarxa lírica al país. No pretenem, perquè és literalment impossible, ser exhaustius. Tampoc situar un resum de conclusions. Ens hem limitat a presentar una visió panoràmica, molt Pel que fa a intèrprets, en Ja llista (l'esment és aleatori) figupanoràmica, en un reconegut pels milers de planes que ren noms d'un enorme relleu: Enric Gispert i josep Maria hem anat confegint tot al llarg de prop de 250 números Lamaña (Ars Musicae); Enric Casals, Oriol Martorell, Enric ininterromputs. Un recorregut que ha intentat abastar la Ribó, Pura Gómez, Tete Montoliu, Rafael Ferrer, Montserrat totalitat de la nostra existència musical. Alavedra, Ovidi Montllor, Xavier joaquín, Vittorio Sicuri, Perquè juntament amb noms concrets, amb protagoVicenç Sardinera, Romanc Gandolfi, Simon johnson, Anna nistes contemporanis i presents, hom ha acarat una munió Ricci, Bartomeu Bardagí, jaume Francesc, Aureli Vila, Xavier de temes molt diversos; des de commemoracions històTurull, jordi Giró, Xavier joaquín, joan Oncina, Gaietà Renom, riques a una vasta gamma de propostes d'índole molt Domènec Segú. Cecilia Fontdevila, joan Lloveras, Joan Picb diversa: musicogràfica, sociològica, professional, econòSantasusana, P. Robert de la Riba. mica, etcètera. Hem intentat acostar-nos als aspectes més En l'àmbit estatal i internacional, hom ha perdut Alfredo concrets i específics i als més oberts: als noms propis i Kraus, Angeles Gulín, Luis Antonio Garcia Navarro, Narcisa als grans conceptes. Hem prestat una atenció particu1aYepes, Nicanor Zabaleta, Rafael Orozco, Pilar Lorengar, Istoritzada a la vida musical del país i a la seva existència: a min, Sviatoslav Richter, Paul Tortelier, Isaac Stem, Boris Crisla professió, a la creació, a la formació, als lligams de la tof, Sergiu Celibidache, Leonie Rysaneck, Gerard Souzay, música amb les grans arts, a l'economia i al prosaic priLucia Popp, Yehudi Menuhin, Friedrich Gulda, Gyorgy Sebok, mum vivere. A la contemplació i estudi de grans persoGilbert Becaud, Charles Trenet, Ella Fitzgerald, Gerry MuJJinatges i de grans obres i al món popular. Tot això sergan ... vit sovint per signatures d'un elevat prestigi, que amb les seves coJ.laboracions d'una generositat, També són intèrprets morts en aquest temps ultra categoria, admirables, han voll'Orquestra de Cambra del Teatre Lliure, gut mostrar la seva estima vers l'art Orquestra Solistes de Barcelona, Diabulus EL "LLIBRE DE NAIXEin Musica, Grup Bartók, Trio de Barcelona que intentem servir entre tots. i, en un altre ordre de coses, l'esmentat FesMENTS I ÒBITS" MOSTRA Hem entrevistat un pareU de centenars de grans protagonistes -nacionals tival de Música de Barcelona i els de MúsiUNA SUGGESTIVA PANORÀi internacionals- de la música, alguns ca Religiosa i de Música Romàntica i les MICA DELS DARRERS VINT d'ells autènticament llegendaris. De la Serenates d'Estiu. ANYS DE LA mSTÒRIA DE inicial Margaret Marsball, als darrers En altres àmbits cal lamentar morts de la LA MÚSICA. Graham C\ark i Elisabete Mates, pasimportància del fotògraf Pau Barceló, la sant per Ashkenazy, Szeryng, Tete musicòloga Maria Ester Sala, el promotor Montoliu, Cerha, Scotto, Boulez, VictòLluís Porta bella, el també musicòleg Miquel ria dels Àngels, Josep Carreras, Ros Marbà, Cbailly, ZabaQuerol, el malaurat musicògraf --entre d'altres coses- Ernest leta, Cristóbal Halffter, Badura Skoda, Ton Koopmann, Lluch, Salvador Espriu, Fabià Puigserver -creador de l'OrHerreweghe, Aragall, Pons (Joan i josep), Alicía Alonso, questra de Cambra Teatre Lliure-, el pedagog vocal Jaume Rilling, Lutoslawsky, josé van Damm, Sawallisch, Freni, Francesc Puig, l'orguener Gabriel Blancafort, el doctor AntoGuínjoan, josef Suk, Istomin. Oriol Martorell, Xavier ni Carreras -marmessor del patrimoni d'Enric Granados-i Montsalvatge. Soler, Nin-Culme\1. Leonbardt, Raimonl'escriptora, tan amatent a la temàtica musical en Ja seva obra, di, Magda Olívero, Ausensi, Rampa\, Zajick, Rodrigo, Maria Àngels Anglada. Andras Schiff, F. Barbieri, Eva Randava, A. Watts, lnbal. Com a naixements. ja s'han indicat els d'Ibercamera -de Lavirgen, Hogwood, E. Dara, K. Penderecki, Bonynge, fet, aparegut un any abans de la reaparició de la Revista-, els Gyorgy Sandor, E. Obraztsova, Ofèlia Sala, Mischa cicles promoguts per la Fundació Orfeó Català-Palau de la Maísky. Sherill Miles, Segerstam, Mehta, Barenboim, Música i, òbviament, la mateixa Fundació, a més del també Hanna Schwartz, Skovhus, H. Christophers, López Cobos, comentat Euroconcert. Així mateix, ha nascut l'ESMUC, i no J. D. Flórez. S. Keenlyside, M. Guleghina, Ida Haendel, cal dir-ho, l'Auditori, i l'Auditori Winterthur; ha ressuscitat Manuel Blancafort, ). Homs, M. Torrent. N. Yepes, Matti recentment l'orgue del Palau de la Música; també ha nascut Salrninen, Gelber, Kissin, Nikolai Gedda. Pepe Romero, la Fundació del Gran Teatre del Liceu; va néixer i ja hem vist Alfredo Kraus, etcètera. com va morit~ I'Orquesh·a de Cambra Teatre Lliure i així mateix Alguns temes -molt pocs- han tingut una represa, una l'Orquestra de Cambra del Palau; i és relativament jove la continuació, perquè hem cregut que la seva evolució aixi Xarxa de Músiques de Catalunya i l'Associació Catalana ho exigia. Altres s'han consumit en la seva quotidianitat d'Intèrprets de Música Clàssica (ACIMC). Un naixement molt rema t'Cable ha estat el del Cor de Cammés immediata. D'altres esperen sorgir de la dinàmica imparable d'un cos musical viu al qual procurarem serbra del Palau dc la Música Catalana, que amb les seves caracvir amb el mateix ànim i l'honestedat de sempre i amb terístiques específiques ha situat uns molt importants nivells més anys damunt l'ossada. és clar. qualitatius a aquesta branca de la música: tot encetant una 37 577 E L IS A B E T E MATO S LA SOPRAN O PORTUGUESA ELISABE TE MATOS ENS VA CONCED IR AQUESTA ENTREVI STA, DESPRÉS DE LA FUNCIÓ QUE OBRIA LA TEMPOR ADA OPERÍST ICA DEL TEATRO REAL I EN LA QUAL INTERPRETAVA EL PERSONATGE PROTAG ONISTA DE L'ÒPERA .ESPANYOLA La Do lores DE ToMA.s BRETÓN . VA PARLAR DE LA SEVA TRAJECT ÒRIA, ELS SEUS PERSONATGES MÉS RECENTS I SOBRETOT DE LA SEVA VISIÓ DE ROSA, EL PERSONA TGE DE L'ÒPERA Gaudí DE GUINJOA N, QUE s'ESTREN A -El que és comú és la tècnica, la manera d'executar, l'ús de la meva vocalitat; i són diferents els estils, la manera d'enfocar, de "dir" ... L'important és que un intèrpret tingui molt clara al cap una tècnica que li serveixi per afrontar amb ductilitat tot el repertori que li permeti el seu instrument. 38 578 -Com definiria la seva veu des de fora? Quins aspectes U agraden més del seu instrumen t i quins hauria d'aprofundir? -El primer seria classifica r-la, i la situaria dintre dels rols per a soprano /¡, dt fÍ¡ o gt ti, dl q¡ li¡ rE /e lli Iii CI pl ja m at fi· tG m re. /¡, o, pi I é: IG < Una gran veu per a la Rosa de Gaudí lirico-spinto. Com a característiques, B Ol VI RES DE WAGNER I JANACEI<, VA INICIAR LA SEVA FORMAC IÓ MUSICAL COM A VIOLINIS TA I DESPRÉS ES VA PASSAR AL CANT, TOT DEBUTAN T AMB ÒPERES DE MOZART I VERDI A HAMBUR G. D ES- ach, Haydn, Mozart, Massenet, Poulenc, Falla, Bretón, Varese, Wagner, Puccini, García Abril, Halffter, Verdi, Beethoven... Del segle XVlll al XXI, ¿on hi ha allò comú i allò diferent a l'hora d'enfronta r-se a composicions d'estètiques tan variades? l/. e1 111 AQUEST MES AL LICEU. CONEGU DA DEL PÚBLIC CATALÀ PER LES SEVES INTERPR ETACION S D'ÒPE- PRÉS DE CANTAR AMB PLA.cmo DoMING O Divínas palabras DE GARCÍA ABRIL, SE LI VA OBRIR LA POSSIBIL ITAT DE CANTAR EN TEATRES DELS ESTATS UNITS I HA DEBUTAT ALS PRINCIPA LS COLISEUS OPERÍST ICS, COM LA SCALA DE MILÀ, LA FENICE DE VENÈCIA , ETC., A MÉS DE LES ÒPERES DE ROMA, TòQUIO , NÀPOLS , LISBOA I WASHINGTON . COMBIN A EL REPERTO RI OPERÍST IC AMB UNA BRILLAN T CARRER A CONCER TÍSTICA, AMB DIRECTO RS COM LÓPEZ COBOS, MAAzEL , BAR.ENBOIM, LEAPER, ETC., I TÉ DIVERSOS ENREGISTRAM ENTS, TANT 0'ÒPERES COM o' OBRES DE CONCERT. St crec que en el moment actual tinc una homogeneïtat de color en tots els registres de la veu. Cada vegada més vull trobar capacitats que em permetin desenvolupar encara més aquesta morbidesa típica del cant alia italiana, i vull estar sempre a l'aguait del que diu la veu, que et va guiant en aquestes recerques cap a una major perfecció i facilitat de cant, que no és gens fàcil. Per a mi, el cant és la recerca perquè l'instrument expressi la música i el personatge en el seu estat més autèntic. Si és un personatge que està en un moment líric, ha de sonar mòrbid, recollit, si és una escena dramàtica, cal buscar aquest dramatisme no pas amb la força, que és una temptació de quan comences, sinó més aviat en la paraula, en l'expressió. D'altra banda, en un moment en què surten tantes stars de l'òpera del no-res, m'agrada tota la trajectòria llarga que he tingut i que m'ha dut on ara sóc sense deixar-me caure en temptacions molt suculentes però que de vegades poden ser un caramel enverinat si vols tenir una carrera llarga, com quan no vaig acceptar una inauguració de La Scala amb li 11-ovatore perquè no estava preparada per a aquest rol al nivell del teatre que em volia contractar. De vegades, un no a temps t'obre més portes que un sf imprudent. Aquesta ha estat la base de la meva carrera. -En quin repertori es troba més còmoda? -Tenint en compte que la meva veu és la d'una soprano lirico- spinto, tots els rols que s'adaptin a les exigències d'aquesta vocalitat. Pel meu instrument vocal sempre he tingut predisposició a cantar el repertori alemany, malgrat ser ¡,¡na soprano jove; certs rols com els de Wagner amb què vaig debutar al Liceu i que ara he de rodar i madurar. Igualment, és un instrument per ca11tar els rols verdians de lirico-spinto, i traspas- la te. je o. VI VI qt lc P• el fE VI di q¡ CI si m SE rr. ht CI P• er P• q, sc a rE Ct e: Ct sc p 1l d; ·~····-··· R sar al verisme de Puccini o Leoncava1/o; és el repertori on la meva veu i jo ens trobem bé, ja que té la densitat orquestral d'un Wagner però alhora hi Jza moments d'unes exigències exquisidament líriques amb aquesta caracter{stica morbidesa de l'estil italià. -Quines característiques defineixen o quins secrets té segons vostè aquest repertori verista, de vegades tan "exageradament cantat"? -Cal que la veu sigui un instrument més de l'orquestra, que sigui molt dúctil de matisos i expressions, ja que tot, ••eu i orquestra, formen part d'un mateix discurs, no és com en altres èpoques en què l'orquestra es limita a acompanyar ullO línia melòdica que fa la veu. Un repertori igualment terrible poden ser les òperes de Wagner o d'Strauss, amb uns personatges que per a una mentalitat llatina com la nostra són més difícils d'entrar-hi, més elaborats i complexos, i cal dominar realment la veu, ja que no es canta tot amb força. com molta gent té la impressió en escoltar aquest repertori, sinó que cal saber dosificar, en un estira-i-arronsa d'intensitats i energies. D'això, te n'adones a mesura que vas entrant i cantant aquest repertori, ja que la primera vegada que ho cantes sembla que per la immensa orquestració has d'estar cantant sempre al cent per cent de força i no cal, ni és convenient ni és musical. L'important és tenir una veu que resisteixi tota la durada d'una òpera d'aquestes característiques i que "passi", amb la projecció suficient, sobre aquest mar orquestral. És més la col·locació de la veu que no pas la força. -Com a conseqüència, ¿alhora que la veu evoluciona, evoluciona també el rol que es vol cantar i Ja manera d'enfocarlo? -Exacte, és l'experiència amb cada paper que cantes, però d'una manera clara m'ha passat amb aquesta Dolores de Bretón, en què hi ha moments vocals que em plantejo d'una manera diferent ara de com els vaig cantar fa quatre anys per a l'enregistrament discogràfic, i no només perquè és en versió escènica i hi ha un component dramatúrgic, sinó perquè a més, la veu, sentia mateixa, ha evolucionat i et permet copsar d'una altra manera el que has fet i el que pots fer en cada moment. -Vostè ha al·ludit ara al món discogràfic. Què és el que aporta i en què perjudica aquesta música "enJJaunada" en el millor sentit de l'expressió? -Tot té els seus pros i contres, ja que per exemple per a una veu com la mel'a, que podem qualificar de gran, hi surt sempre perjudicada, cosa que no passa amb les veus més petites, que sempre resulten enriqLLides amb tots els processos d'amplificació i ajustament d'un estudi d'enregistrament. Cal tenir en compte que les dinàmiques tampoc no són exactament les mateixes, ja que ur1 piano o Ull forte d'una Jirico o lleugera no és el mateix que el d'una spinto o dramàtica per la característica de la veu E T R A T Per a mi, el cant és la recerca perquè l'instrument expressi la música i el personatge en el seu estat més autèntic. i per la instrumentació que comporta, però això en un CD queda igualat i és falsejar o manipular la realitat sonora que després ens trobem en un teatre. Un altre tema de què podríem parlar és la mania que avui dia es té gràcies a les versions discogràfiques que hi ha un determinat repertori anterior a Verdi que les veus anomenades "grans" no podem fer: Mozart, Hiindel, etc., quan és el més absurd que hi ha, ja que el que importa és el respecte a l'estil. I seguint amb aquesta lògica absurda d'algunes polítiques discogràfiques, es donen transvasaments de rols a veus que no corresponen, fent papers de líriques, sopranos lleugeres, i les líriques han de fer papers d'spinto i així successivament, fins a extrems absurds que no beneficien ni la música, ni els cantants i menys el públic dels teatres. El secret no està en si una veu gran pot cantar o no pot cantar un determinat rol, sinó com s'equilibra un cast perquè es correspongui amb la partitura i amb un nivell d'interpretació adequat. En positiu puc dir que els enregistraments ens ofereixen als qui els fem una carta de presentació allà on encara no hem cantat en directe o no cantarem mai i igualment ens permeten escoltar les interpretacions d'altres cantants, sobretot els antics, que per a mi són veritables mestres del cant i en els quals descobrim, sense tanta manipulació d'estudi, el cant que emociona i podem descobrir en cadascun d'ells personalitats vocals diferents que avui sembla que s'han perdut, ja que tothom canta o ha de cantar "igual", de la mateixa manera, en perjudici del mateix cant. -Ara que parla de mestres: qui ha l'ha influenciada, en la seva formació com a cantant? -Són innombrables, però escolto molt Tebaldi, Fedora Barbierí, Victòria dels Àngels, Leyla Oencer, fulia Varady, Sutherland, Dimitrova, Schwarzkopf i també tenors i baixos que són mestres del cant i que m'aporten, igual que altres intèrprets instrumentals, matisos i enfocaments que jo analitzo i aprofito en les meves interpretacions. -No obstant això, vostè de tant en tant continua cantant rols mozartians. -Sí, ja que per a mi és una higiene vocal tornar als meus orígens, que van ser les cantates de Bach, i les obres dels clàssics, tant Mozart com Haydn. Serveixen de balança de tot l'altre repertori del segles XIX i xx amb el qual de vegades vas massa lluny en aquest repertori di forza. La meva màxima és que quan tinc dificultats per cantar totes les exigències d'un paper mozartià, és que hi ha un desequilibri que cal recuperar i, per tant, parar esment en aspectes que un repertori verdià o posterior no exigeix tant. -Com afronta el personatge de Rosa, la soprano protagonista del Gaudí de Guinjoan? -Encara estic investigant-hi (en el moment de l'entrevista faltaven quinze dies per al començament dels assajos de l'òpera). Evidentment, és un perso- natge dramàtic, tret que després canviï d'idea, ja que com que no hi ha enregistraments, no tinc altra referència que la meva intuïció a partir de la partitura. fo sóc una cantant que treballo primer sola, sense pianista. A més, la reducció de piano és distinta al que després sonarà amb l'orquestra, per la qual cosa és una visió molt parcial de la realitat sonora total. Dintre de la literatura musical contemporània ha estat una grata sorpresa, ja que el problema de la música contemporània és que carn s'ha hagut de crear una estètica distinta, hi ho aparegut de tot, ha estat una experimentació contínua. Però en el cant solista és una mica diferent, ja que el que ho defineix és una vocalitat, una tècnica, una escriptura que si no es respecta no funciona. Per exemple, una lirico-spinto canta en el centre normalment i fa excursus al registre agut i al registre greu, però es mou normalment en el centre. El que no es pot és estar tot el temps cantant o cridant aguts o forçant els greus, ja que no afavoreix ni la veu i encara menys la música que està fora dels paràmetres de l'instrument per al qual s'escriu. En el cas de la Rosa de Gaudí ha estat una sorpresa agradable, ja que està ben escrita i definida, hi ha una melodia dintre de l'atonalisme del compositor, hi ha una estètica diferent a la tradicional, però oberta a la possibilitat d'expressar estats d'ànim diferents, amb colors vocals diferents. Jo he rebutjat altres ofertes contemporànies per salut vocal, perquè veritablement et deixaries la gola en intentar cantar-ho, però no és el cas amb Guinjoan. Estic investigant més sobre el llibret en el qual jo sóc la neboda de Gaudí, una persona que discu- 39 579 teix la seva manera de viure, la seva obra. Estic convençuda que serà una experiència interessant. -Sent una estrena, ¿no hi ha el perill que sigui una versió del director d'escena de tom? Què pensa en el cas que el criteri d'un director musical o més normalment d'escena no coincideix amb el dels cantants? -Per dir-ho breument, em sento incòmoda. El nostre treball de cantants ja és prou dur com perquè a més ens ho posin més incòmode. Evidentment, jo responc del meu treball com a soprano, però en el moment del duo o d'un tercet has de treballar en equip i això és el que jo demano als professionals que treballen amb mi, que sobretot els directors d'escena siguin més dúctils i flexibles amb les necessitats i visions dels cantants, que en principi sempre estem oberts a tot suggeriment lògic, i això ho he après dels més grans, com Placi do Domingo, que sempre està disposat a tot amb una dedicació increïble. Un cantant té la seva visió del personatge, però es va enriquint amb les propostes dels directors. Si no hi ha un convenciment mutu es produeix una seqüència de traí'cions que freguen l'absurd, ja que si el cantant no se sent còmode amb la interpretació del personatge segons el regidor que sigui, la seva interpretació serà un frau, ja que ha nascut per la "interpretació particular" del regidor d'una obra que està escrita i musicada d'una manera, i finalment és una traïció al públic, que veu la versió del senyor ics de l'obra de Verdi en comptes de veure l'obra de Verdi. La qual cosa no vol dir que s'hagi de fer sempre igual com en l'època original. Per exemple, aquesta Dolares de Plaza; hi ha fet una proposta fantàstica, jugant amb el realisme dels personatges i l'expressionisme de l'escenografia. Això es pot aplicar a qualsevol proposta, com estar nu en una escena; jo opino que si té sentit, es fa , i si és un pur capritx, doncs no s'ha de fer, perquè estaria incòmoda, no pel fet d'estar sense roba, sinó per no trobar-hi sentit. De fet, un cantant en el moment que surt a l'escenari és com si es despullés, per la qual cosa no rau aquí el problema, sinó en les raons de determinades propostes que impedeixen mostrar l'art de l'obra, de la partitura. L'important és que l'obra ja està escrita, la música ja està aquí, i nosaltres: cantants, directors, escenògraf i figurinistes, som intèrprets í mitjancers que servim des de la molta o poca genialitat aquesta obra d'art, que ja ho era abans de nosaltres i ho continuarà sent després. Nosaltres hem de recrear la idea i música del compositor perquè el públic senti aquesta emoció continguda en l'òpera. 40 580 -El seu acostamen t a l'òpera espanyola és veritablement digna d'admiració, ja que en aquests anys ha estat la GRAN CONVERS ADORA, ACOMPANYA LES SEVES PARAULES AMB UNS GESTOS TAN SUAUS COM EL TIMBRE DE LA SEVA VEU QUE ENS RECORDA LA MALENCO NIA DELS FADOS QUE TANT LI AGRADEN DE LA SEVA TERRA LUSITANA . LA SEVA MIRADA SEMPRE ATENTA AL SEU INTERLOCUTOR, CONVENÇ PER LA SEVA ROTUNDIT AT, ALHORA QUE N'EMANA UN GRAN RESPECTE PER LA SEVA PROFESSIÓ I ELS SEUS COL·LEGUES. És L'ENTUSIASME I LA HUMILITA T DE QUI SAP QUE ENCARA ESTÀ APRENEN T A PESAR DE SER UNA SOPRANO spinto DE DEBÒ. CUROSA DE LA SEVA IMATGE I EL SEU VESTUARI, UNEIX BELLESA AMB CALIDESA H UMANA, LA QUAL COSA VA FER D'AQUEST A ENTREVIS TA MÉS AVIAT UN INTERCAN VI DE PUNTS DE VISTA QUE NO PAS UNES RESPOSTE S A UNES QÜESTION S PROFESSI ONALS. protagonist a de la majoria de les òperes de compositor s espanyols, des de Divinos palabras, Margarita la Tornera, La Do/ores, Gaudi i fms i tot va anibar a debutar en El Quijote de Halffter a Viena. ¿Això és per una conjuntura o per un compromís amb aquesta música? -Una mica de tot, però l'origen és haver cantat Divinas palabras amb Pltícido Domingo, que em va obrir la porta del seu afecte i a compartir molts dels seus compromisos artístics. Però el que també és veritat és que des de sempre he tingut una certa atracció per la música espanyola, potser pel fet de ser (diu de broma) reencarnació d'alguna cantant espanyola del passat o per la proximitat entre Espanya i el meu país, Portugal, que em fa sentir-la molt propera. M'encanta cantar-la i gravar-la, posar-la en els meus concerts. -En la seva trajectòria veiem una certa atracció per la música contemporània, aspecte no gaire freqüent en les cantants líriques i que en vostè està molt normalitzat, com veiem en els seus dos últims muntatges, la recuperació de l'òpera La Do/ores de Tomas Bretón i a continuació l'estrena absoluta de Gaudí de Guinjoan. -Abans de cantant, la meva formació musical i la meva carrera era per ser violinista, i per tant la meva formació ve del concert, amb la qual cosa vaig haver de tocar tot tipus de repertori. El cant va ser una decisió més tardana, malgrat que sempre m'ha agradat cantar des de Bach a Stravinsky, ja que concebo el cant com un vehicle d'expressió utilitzat en totes les èpoques com a tal. -¿Reptes o projectes de futur? -Després de la Rosa de Gaudí, debuto en la Santuzza de Cavalleria rusticana de Mascagni i hi ha projectes d'introduir-me en el món operístic straussià amb una Aríadne, ja que és una llOCalitat que ja conec pels lieder que he cantat d'aquest compositor en concert. Un altre rol que estic preparant és I'Abigaille del Nabucco, o la soprano d'li Trovatore, i després continuar amb personatges puccinians sense oblidar els mozartianos, com Vitelia o Elektra. -Què fa Elisabete Matos quan no canta? -Intento allunyar-me al màxim possible de la dinàmica del que és la vida del cantant. Viure la quotidianitat de la gent, tenir cura de les meves plantes, decorar casa meva, anar al cinema, que ho tinc molt abandonat i m'encanta. Són les coses que em fan sentir-menormal, ja que a l'escenari tens el privilegi de ser, sentir i expressar-te com una mateixa no arribaria a fer-ho mai, però de vegades cal tomar a la realitat personal i gaudir-ne de la mateixa mane· ra. -Què és la música, per a vostè? -És, des que vaig néixer, un vincle d'unió fins i tot familiar, ja que sempre en la meva família hem interpretat junts i fins i tot hi havia coses que es deien mitjançant la música, en la meva família. Per a mi, la música ho ha estat tot, en la meva vida. -Què és el silenci en la música i en la seva vida? -En la música el silenci és com la respiració per a la vida. És el no dir res fïsicament, però parlar amb més intensitat des del so invisible. És com quan diem "t'estimo" i li segueix un silenci que, ajudat per una mirada mantinguda, posseeix una càrrega i una emotivitat encara més poderosa que les paraules. Això passa amb alguns sílencís en la música. Fora de la música és el més agradable i el que necessito quan acabo de treballar. Es la pau de dir... prou. -t;JMIAWMWWMM. PRECRÍTICA Wagner dirigit per Thielemann PaJau 100. Orchester der Deutschen Oper Berlin. Dir.: Christian Thlelemann. Wagner. Palau de la Música Catalana. 2 1 de novembre de 2004 (2 1 h). a batuta dc Christian Thielemann està considerada com una de les més destacades en la interpretació del repertori wagnerià de l'actualitat. La seva vinculació amb el Festiva l de Bayrcuth es va iniciar l'any 2000, en què hi va dldgir Els mestres cantaires de Nuremberg, un any després Paris[al i l'any 20021'annhiiuser; l'any 2006 ha estat escollit per dirigir L'Anell del Nibe/ung. Certament, aquest director berlinès ha assolit els seus grans èxits amb les recreacions de les òperes de Richard Strauss i Richard Wagner i les seves versions d' Elektra, Daph ne, Salomé o La dona sense ombra han tingut un reconeixement unànime. Corresponent a la temporada Palau I 00 i amb un programa monogràficament dedicat a Wagner, Thielemann dirigirà l'Orchester der Deutschen Oper Berlín, una formació amb la qual ha fet nombroses gires per països com Portugal, França, Espanya, Itàlia, Alemanya o el Japó i amb la qual ha efectuat enregistraments discogràfics com Carmína Burana de Cari Orff, Pé/leas et Mé/isande de Schêinberg i diverses L Brahms obre Música de Cambra al Petit Palau Música de Cambra al Petit Palau. Cor de Cambra del PMC. M. Espada, soprano. J. A. López, baríton. K. Moretti, piano. J. Armengol, piano. Dir.: Jordi Casas Bayer. Un Rèquiem alemany de Brahms. Petit Palau. 4 de novembre de 2004 (21 h) . .P.~!..~~.:.T. obres de Pfitzner, Strauss i Beethoven. Convidat al Festival de Salzburg, a l'Òpera de Viena -on l'any 2003 va diligir una nova producció del1ristany i !solda-, al Covent Garden de Londres i al Metropolitan de Nova York -on ha assolit grans èxits amb òperes com El cavaller de la rosa, Arabel/a o La dona sense ombra-, Thielemann ha dirigit orquestres de la categoria de Ja F'Ilhannòníca de Viena -amb la qual ha anat de gira per Europa i pel Japó-, la de Berlín, Israel, Nova York i orquestres del renom de I'StaatskapeUe Dresden, Concertgebouw, Filadèlfia, Chicago o Philharmonia. Ara amb un repertori Wagner, dirigirà al Palau la Deutschen Oper Berlin, formació de la qual és director musical general i director artistic des de l'any 1997. Orquestra vinculada als noms de Ferenc Fricsay -titular de la formació des de 1948-, Bohm, Lorin Maazel, López Cobos o Frühbeck de Burgos, amb aquest programa ens aproparà a l'essència simfònica wagnetiana. a segona temporada de Música de Cambra al Petit Palau s'iniciarà el proper 4 de novembre amb una de les obres més emblemàtiques de la música romàntica com és Un Rèquiem alemany de Brahms, en Ja seva versió per a piano a quatre mans, solistes vocals i cor. El Cor de Cambra del Palau de Ja Música Catalana, juntament amb els pianistes Kennedy Moretti i Jordi Armengol tindran un paper destacat en la interpretació d'una obra que serà dirigida pel mestre jordi Casas. Un Rèquiem alemany de Brahms figura com una de les obres cabdals del compositor alemany i, en general, una de les obres claus del segle XIX alemany. Sobradament coneguda i interpretada generaJment en Ja seva versió per a orquestra, ara la temporada del Petit Palau ens permetrà gaudir de la versió per a piano a quatre mans en què la intimitat de l'obra assoleix una dimensió encara més profunda. Les fugues amb què es clouen el tercer i sisè apartats, la visió fugaç del Paradís del quart, la tenebrositat del segon... configuren un quadre excepcional on la dimensió romàntica assoleix un punt certament magistral. L L'Orquesta de Castilla y León als Simfònics al Palau Concerts Simfònics al Palau. Orquesta Sinfónica de Castilla y León. Ara Malikian, violí. Dir.: Alejandro Posada. Mussorgski, Montsalvatge, Bruch. PaJau de la Música CataJana. 11 de desembre de 2004 (19 h). ' .P.~!..~~.:.!.:. Orquesta Sinfónica de Castilla y León ha estat invitada per actuar en el cicle Concerts Simfònics al Palau en un programa que, dirigit per Alejandro Posada, titular de Ja formació des de l'any 2002, estarà integral per Sortilegis de Montsalvatge, els Quadres per a una exposició de Mussorgski -en l'orquestració de Ravel- i pel Concert per a violí de Max Bruch, una de les obres més bell.es del repertol'i concertístic que tindrà com 11 solista Ara Malikian. L'Orquesta dc Cast illa y León. fundada l'any 1991 , va tenir entre aquest any i 1999 Max Bragado com a director titular. Entre els anys 2001 i 2004 Salvador Mas n'ha estat el seu principal director convidat. Amb concerts celebrats arreu de la geografia espanyola, la seva trajectòria internacional L ha estat rellevant, amb concerts per Europa i els Estats Units, entre els quals destaca el seu debut al Camegie Hali de Nova York l'any 2002. Directors com Pendereck:i, Frühbeck de Burgos, Víctor Pablo Pérez, Ton Koopman i Robert King. extrets d'una llista llarguíssima, i intèrprets de la categoria de Berganza, Arteta, Alvarez, Larrocba, Maisky o Znaider, han coJ.Iaborat, entre d'altres, amb aquest conjunt simfònic que a més ha mantingut una estreta vinculació amb agrupacions corals, entre les quals destaquen l'Orfeó CataJà, J'Orfeón Donostiarra, el Cor de la Comunitat de Madrid o el Coro Nacional de España. Ara la formació és dirigida per Alejandro Posada, el director colombià que els darrers anys ha mantingut una estreta relació amb diverses orquestres espanyoles. Després de la seva tasca com a director de nombroses orquestres sud-americanes i centra· mericanes, la seva trajectòria europea es va iníciar amb formacions com la Filharmònica de Belgrad o la Filharmònica i l'Orquestra de Cambra de Sarajevo, de les quals va ocupar Ja titularitat fins a l'esclat de la guerra. Després ha dirigit nombroses orquestres alemanyes i austríaques, fins que els darrers anys ha mantingut una estreta col·laboració amb orquestres de l'Estat espanyol, com les de Galícia, Tenerife, la Filharmònka de Gran Canària, Ja Nacional d'Espanya i l'O BC. En el concert del Palau, el paper solista del Concert de Bruch recaurà en Ara Malikian (Líban, 1968), que des del seu debut als dotze anys ha tocat en més de quaranta països d'arreu del món, a més d'haver aconseguit premis com el Felix Mendelssohn ( 1985), Pablo Sarasate (1995), i de nombrosos guardons concedits en concursos de Nova York, Belgrad, Gènova o Le Mans. D'arrels annèníes, Malikian ha ofert en recital programes d'un gran repte tècnic, com l'integrat pels 24 Capricis de Paganini, les Sonates d'Ysaye o les Sonates i Partites de Bach. En actuacions amb López Cobos. Peter Maag, Schneider, Jansons i al costat d'orquestres com les simfòniques de Gallcia, Tenerife, Madrid o Tòquio, té un repertori an1plíssirn, que a més d'incloure pràcticament totes les grans obres del repertori per a violí mostra una especial atenció per la música contemporànía, i així, ha estrenat obres de Danatoni, Lipkin o Chailly. . ~····•;•••• CA PRECRÍTI El piano de Richard Goode a Palau 100 Palau 100. Richard Goode, piano. f. S. Bach, Beethoven, Debussy, Schonberg. Palau de la Música Catalana. l de desembre de 2004 (21 h ). ..P.~E.~.~:.!:. n programa eclèctic amb música dc Bach, Schonberg, Beethoven i Debussy, d'una exigència tècnica més que evident -amb obres com la Partita en Mi menor de Bach o e ls dotze primers Preludis de Debussy- configura ran el recital que el pianista Ri chard Goode oferirà al Palau en la temporada Palau I 00. Artista que ha estat considerat com un dels grans especialistes en la música de Beethoven (va interpretar la integral dc les Sonates a la seva ciutat natal, Nova York, la temporada 198788, i al Queen Elizabeth llall de Londres durant el curs 1994-95), ara actuarà al Palau. tot posant de manifest aquest reconeixement i interpretant Ja celebènima Sonata op. 109, la primera de les tres que configuren el conjunt de les darreres sonates del compositor de Bonn, i el celebèrrim "Andante final" del qual - tema amb sis variacions- ha esdevingut un dels moments U més emblemàtics de tota la literatura per a piano sol. En el decurs de la seva carrera, aquest deixeble de Rudolf Serkin ha obtingut nombrosos premis, entre els quals el primer premi del Concurs Clara Haskit l'Avery Fisher Prize i un Grammy al costat del clarinetista Richard Stolzmann. Col·laborador habitual d'orquestres com la de París, Ràdio de Berlín, Academy of Saint Martín in the Fields, Tonhalle de Zuric, la presència de Goode és habitual en festivals com els d ' Edimburg o els Proms londinencs. Recitals al Concertgebouw, Teatre dels Camps Elisis de París, Festi val de Sa.lzburg o a Bad Kissingen, i concerts en ciutats com Madrid o Sevilla, Goode du a terme una important tasca en el camp discogràfic, amb més d' una vintena d'enregistraments, entre els quals no manca la integral de les Sonates de Beethoven o les Partites de Bach, el seu darrer treball discogràfic produït el mes de juliol del passat any. Ara al Palau, aquest artista -que juntament amb la gran pianista Mitsuko Uchída és direc10r del Marlboro Music School i del Festival de Vermont- oferirà un recital (en la línia del que ofeñ la passada temporada Grigori Sokolov) que suposa un gran repte interpretatiu. El Cançoner del duc de Calàbria a Euroconcert Euroconcert. Capella de Ministrers. Cor de la Generalitat Valenciana. Dir.: Carles Magraner. Cançoner del duc de Calàbria. Palau de la Música Catalana. 22 de novembre de 2004 (2 1 h). ..P.~E.~~:.!:. e la temporada Euroconcert d'enguany, un dels concerts amb més atractiu serà sens dubte el que ens oferirà la Capella de Ministrers que dirigeix Carles Magraner i que estarà monogràficament dedicat al Cançoner del duc de Calàbria. Procedent de la música que s'interpretava a la cort valenciana del duc de Calàbria Ferran d'Aragó. virrei de València entre 1526 i 1550. el Cançoner és una recopilació dc 54 villancets escrits a dues, tres i quatre veus i que va ser imprès a Venèc ia l'any 1556. t.: únic exemplar que ha anibat [ins ara fins a nosaltres va ser trobat a la ciutat d ' Uppsala l'nny 1909. Les seves obres inclouen des dc temes nadalencs, música dedicada a la Verge Maria o villancets que tenen l'amor com a temàtica central, i sc n 'ha atribuït la composició a autors com Mateu Flet· xa, Cristóbal de Morales, Nicolas Gombert, Bertomeu Càrceres o Juan Vasquez, entre d'altres, malgrat que D la majoria resten en l'anonimat. Els intèrprets seran la Capella de Ministrers que dirigeix Carles Magraner. Creada l'any 1987 a València, la seva especialitat rau en la música anterior a l'any 1800, sempre interpretada segons criteris històrics. Convidat als festivals de música antiga més rellevants que se celebren a Espanya, la seva presència internacional resulta així mateix constant, amb actuacions a Holanda, Bèlgica, Amèrica del Sud, o el Marroc, Tunísia i Egipte. Amb obres recuperades del segle XVTII -des de sarsueles fins a oratoris-, la seva quinzena d'enregistraments discogràfics gaudeix d'un reconeixement unànime de la critica i el públic. El seu director, Carles Magraner, va néixer a Almussafes, on va iniciar els seus estudís musicals, que posteriorment amplià a València i a Carcaixent, tot obtenint-hi el títol de Professor de Violoncel. Especialitzat en violoncel barroc i en viola de gamba, la seva dedicació s'ha centrat en la recerca de la música de la Península Ibèrica dels segles XVI, XVII i XVIII.. Fundador del quartet de violes de gamba Millennl um, ha estat professor i director artístic del Curs Internacional de Música Antiga i Barroca de Peníscola i professor en diversos conservatoris i escoles de música, a més d'haver dirigit agrupacions com el Cor de la Generalitat Valenciana, conjunt que participarà també en aquest concert al Palau. Alfred i Adrian Brendel ens acosten a les Sonates per a violoncel i piano de Beethoven lbercamera. Alfred Brendet piano. Adrian Brendel, violoncel. Beethoven. Palau de la Música Catalana. I 9 de novembre de 2004 (21 h). .P.~.:..~.~.-.!:. uan es parla de les interpretacions de la música per a piano de Mozart, Haydn, Schubert o Beethoven, el nom d'Alfred Brendel esdevé una referència constant. Intèrpret refmat, refleldu, coneixedor profund de les obres que passen per les seves mans, la seva presència als escenaris des de les darreres quatre dècades ha estat constant, i la seva Uista d'enregistraments, de guardons concedits per diverses acadèmies, doctorats honoris causa per les universitats d'Oxford, Londres, Sussex o Yale. i la categoria de membre honorari de la Filharmònica de Viena, entre d'altres, el situen com un dels pianistes amb més renom de les darreres generacions. Ara Alfred Brendel tomarà al Palau acompanyant el seu fill Adrian en un programa dedicat a la música per a piano i violoncel de Beethoven, un programa que han ofert a nombroses ciutats, entre les quals Nova York el març d'enguany i que porten realitzant des del mes de gener de 2003. Adrian Brendel, nascut a Londres l'any 1976 - recordem que Alfred Brendel resideix a Londres des de 1972-, va debutar l'any 1999 al Wigmore Hall de Londres i ara ja és un intèrpret assíduament convidat als festivals d'AJ. deburgh, Cheltenham o Oxford. Format al Winchester College, a la Universitat de Cambridge i al Conservatori de Música de Colònia entre 1996 i l'any 200 l. ha centrat bona part de la seva trajectòria interpretativa en el camp de la música de cambra, tot acruant amb artistes com Ttll Fellner, Daniel Hope, Lawrence Power, Paul Lewis o Tim Horton, entre d'altres. Recitals al Concertgebouw d'Amsterdam, al Tea tro deUa Pergola de Florència o al Festival de Lucema, han vingut acompanyats d'actuacions al Musikverein, al Tokyo Opera City Hali o al Queen Elizabeth Hali en concerts dedicats a Quartets amb piano de Mozart en els quals també ha inte rvingut el seu pare Alfred. Entre els seus projectes futurs destaca la interpretació del Concert per a 11ioloncel de Haydn a diverses ciutats acompanyat per l'Scottish Chamber Orchcstra. Ara al Palau, la música de cambra de Beethoven esdevindrà l'oportunitat d'escoltar Adrian amb el reclam lògic de poder veure un cop més el talent tan reconegut del seu pare Alfred. Q 241 43 583 ••••••••••• PR E C R Í T I CA Estrena d'un concert de Xavier Benguerel n la considerable trajectòria compositiva de Xavier Benguerel, hi destaca una especial atenció vers la forma concertant. Així mateix, la producció estrictament simfònica en el seu catàleg és representada per una nodrida llista de tHols, i diguem també que en aquest conjunt d'obres figura un bon nombre de partitures que han estat auspicisdes com a encàrrecs, ja sigui tant per institucions com per entitats i també per intèrprets i conjunts d 'anomenada. Aquestes consideracions ens posen de manifest la solidesa musical de Benguerel, que se situa com un dels membres destacats de la generació del 51, que per la seva heterogeneïtat estètica es pot considerar com el moviment amb el qualla creació musical del país va iniciar novament el contacte amb l'avantguarda europea, estroncat entre 1936 i 1945 per causa dels conflictes bèJ.lics (Guerra Civil Espanyola i Segona Guerra Mundial). Xavier Benguerel va néixer a Barcelona l'any 193 1 i, acabada la guerra civil, va viure exiliat amb la seva família a Xile. Allí va començar de manera autodidàctica i informal l'aprenen- E 241 B "Sense ésser veritablement un músic 584 bra ha estat descatalogada pel compositor), va ésser interpretada pel pianista Miquel Farré, l'Orquestra de Cambra Solistes de Barcelona i el director Domènech Ponsa. El Concert per a piano i orquestra, encàrrec de !"Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya, s'integra en la llarga llista d'obres concertants de Benguerel amb l'especial nota afectiva d'estar escrit com a homenatge pòstum als seus pares, que en els temps difícils de l'exili i veient la seva vocació musical, li van regalar per sorpresa un piano. La partitura està escrita en un sol moviment, amb un estil concertant personal, en què el vir tuosisme més que perseguir el Uu1ment pianístic estableix la trobada col·loquial entre el solista i l'orquestrn per mitjà d'un discurs en el qua l e l model del concert clàssic és lúcid11ment evocat amb interessants propostes sonores. OBC. Albert Atten e lle, pian o; Dir.: Josep Caballé. R espighi, Benguere l i Strauss. L'Audito ri. 26, 27 i 28 d e novembre de 2004 (21 h, 19 hi ll h, respectivament). Cocteau com a referència en cert, l'inconfomista Erik Satie, precursor, si més no, de les simplicitats de les músiques del pop i del new age, va erigir-se en creador fortuït del Graupe des Six, quan el 1919 va fundar l'efímera Societè des Noveux Jeunes, en què figuraven Au ric, Durey, Honegger, Milhaud, Poulenc i Tailleferre. També, al costat de Bach, Ravel i Debussy, va influenciar la trajectòria d'aquests compositors, malgrat que llurs obres constitueixen sis fronts estètics radicalment diferents. Amb tot, arran del concert de presentació de l'esmentada Societat, el crític i musicògraf Henri Collet, en reunir sota l'etiqueta -evidentment periodística- Groupe des Six els sis compositors per promoure'ls, va fer fortuna, malgrat que els sis van insistir sempre en llur independència recíproca i en la natura dissemblant de llur música. Tanmateix, la proposta de Callet va contribuir a la unió dels sis compositors i també a refermar la seva amistat. D'altra banda i igualment l'any 1919, el poeta Jean Cocteau en publicar l'opuscle Le coq et /'arlequin va convertir-se en el teòric del grup. 44 tatge de la música, que ben aviat va fom1alitzar amb On·ego Salas i, entt·e d'altres, Letelier. De retorn a Barcelona, amplià els seus estudis amb Cristòfor Ta !tabuli. En una primera etapa, Benguerel manifesta la influència dels grans mestres del segle XX -Bartók, Stravinsky i Schêinberg. Dins d'aquesta base, juntament amb la utilització lliure i personal de les tècniques pròpies del serialisme, anirà estructurant el seu llenguatge musical, en el qual, posteriorment, integrà els procediments de la nova escola polonesa (Lutoslawsky i Penderecki). Amb aquestes premisses, la música de Benguerel es defineix pel seu interès constant vers la configuració tímbrica i el contrast que estableix entre processos dinàmics, per configurar una mena de dialètica entre tensió i relaxament, alhora que introd ueix, dins d'uns límits de llibertat fixats pel compositor, formes obertes que atorguen una certa flexibilitat al discurs interpretatiu. Tret d'un antic Concert per a piano i cordes estrenat l'any 1954 en els concerts que, amb un criteri digne d'ésser imitat i que avui resulta impossible de constatar, organitzava el mecenes Josep Bartomeu al Jardí dels Tarongers (a títol purament informatiu, ja que l'o- -com afirmà Honegger- va servir de guia a molts joves." D'alguna manera, l'escrit de Cocteau proclamava amb brillantor i idees enlluernadores, a vegades falses, la condemna de la música anomenada clàssica -Beethoven i sobretot Wagner-, el simbolisme i l'impressionisme de Debussy, i proclamava l'admiració per la nuesa lineal de Bach, el primitivisme d'Stravinsky, el despullament de Satie i donava suport al retorn a l'estètica del circ i del music-hal/. A la vegada que afegia observacions intel·ligents i fórmules seductores sobre la pintura de Braque, Picasso, Chirico i altres artistes. I hem d'admetre que tot això mai era completament cert, ni tampoc, però, fals ... En definitiva, el grup i Cocteau reaccionaven envers l'estètica dels núvols i les boires wagnerianes i debussystes (Rostand) per enaltir altra vegada Ja simplicitat melòdica, la importància del ritme i el gust per la coloració diàfana de la instrumentació. Dins d'aquest clima, certament no hi desentonarà la música sempre tan concisa de Haydn (Simfonia dels adéu s), però veritablement servirà per calibrar en la seva dimensió la profunda musicalitat de Satie per ironitzar amb subtilesa i recobrar amb lleugeresa trets i maneres del classicisme. Entreacte, històricament és la primera peça destinada al cinema i posteriorment la va incloure en el seu ballet Parade. El film va ésser realitzat pels dadaistes Francis Picabia. René Clair, Marcel Duchamp i Man Ray, amb els quals Satie mantenia una ferma amistat. La col·laboració de Satie no es limità a la composició de la música, sinó que també participà com a actor en el film. Per la seva banda, Poulenc, juntament amb Milhaud, és el músic del grup que més va relacionar-se amb Cocteau. Precisament La veu humana està composta amb un text de l'autor de Le coq etl'arlequin i està datada el 1958, o sigui cinc anys abans de la mort del compositor_ Malgrat la seva evolució, Poulenc sempre va conservar en el seu espe1it el credo que am b llibert-at absoluta manifestaven les postures estètiques del Groupe des Six. En certa manera, Poulenc seguia fidel els preceptes de no voler explicar-se el misteri de la inspiració, de no tenir i no seguir cap sistema d'escriptura definit, d 'estar orgullós de no adscriure's a qualsevol mena de principis i confiar absolutament en l'instint com a cànon creatiu. La veu humana pot considerar-se com una corprenedora sublimació, veritablement reeixida, de la seva imaginativa capacitat lírica. Orquestra Simfònica del Vallès. Sopbie Fournier, sopra no. Dir.: Edmon Co lo mer. Haydn, Satie i Poule nc. P a la u de la Mús ica Catalana, 27 de novembre d e 2004. per Eduard V. Patsi Música encr eua a Horitzontals 3 1---1--- 5 1 - --1----- 7 ~--+---4---~---, 8 1---+---+---~--~---r---r--~ 9 l. Autor de la Música callada. Capicua: 1551. 2. Pròpies del cant coral. 3. Els límits d'un noruec. Nicolau, Nin o Nono. Sant escurçat. Musical, sical, eaJ. 4. Cristòfol, compositor català. Faristol obert. 5. Els moros de les cançons (del revés). Tecles extremes d'un cern- baio. 6. Associació d'Intèrprets. Joan, compositor català. 7. Altar escapçat. Nono, N"m o Nicolau. Fer-se el suec. 8. Propi del violinista-capellà pèl-roig. Toca les consonants. 9. Bessona enganxada del revés. Toca les vocals. 1O. Faristol obert. E1 que crea l'acord de dominant abans de resoldre a tònica. Primer acte del Rigoletto. 11. George Enesco. No ha d'anar a l'hospital. Autor d'Atmospheres que puja per 1'11 vertical. Verticals 1. L'autor del Concerto breve per a piano i orquestra entra per l' 11 horitzontal. 2. Inflamació professional que pateix l'organista. Mi major. 3. Mig fort a la partitura. Els límits d'en Locatelli. Oh, arbre sant, Oh, arbre sant. 4. Plantilles musicals. 5. Res de res. Els sisè dels Planetes de Gustav Holst, cap per a amunt. Referent al cul, cap per amunt. 6. El que acostumen a fer els protagonistes de les òperes Música encreuada d'octubre 2004 (núm. 240) quan omplen les copes de cava (dues paraules). 7. Referents al ma1~ pugen pel 7 vertical i continuen navegant pel 2 horitzontal. Petita població del Pallars carregada d'is. 8. Miquel Querol, musicòleg d'UIIdecona. Lliga de Sardanes, Jotes, Orgies i Agarrats. Nois vocàlics. 9. Concert per a dos violins amb mala bava. El del Rin és el més famós. Res de res. Sol major. 1O. Mira cap amunt per veu re'l. Interpretaré un fragment vocal. 11. Vindria a ser un fragment musical amb el mateix to que un alh·c. Aixi acaba tot allò que és petit, sentit o arrodonit. Solucions en el número següent. 45 585 BARCELONA (BARCELONèS) 20,30 h Liceu Le villi, Edgar (en versió de concert) de Puccini. Dir.: Miguel Àngel 20,30 h ESMUC Trio Collage. (wona Burzinska, violí. David Blay López, violoncel. Jordi López Roig, piano. Brotons, I. David Martínez, Granados, Ravel. (III Cicle Anna Ricci). 2lh Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Pundació Caixa Catalunya). Maria Espada, soprano. José Antonio López, baríton. Kennedy Moretti i Jordi Armengol, piano. Dir.: Jordi Casas Bayer. Ein Deutsches Requiem (en versió de piano a quatre mans) de Brahms. (Concerts de Cambra al Petit Palau). 20,30 h Liceu Gaudi de Joan Guinjoan. Dir.: Josep Pons. 21 h Auditori OBC.¿avier Perianes, piano. Oir.: Libor Pesek. Gerhard, Scriabin, Dvora . 6NOVEMBRE 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 7NOVEMBRE llh Auditori OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu Gaudí de Joan Guinjoan. Dir.: Josep Pons. 18,30 h Palau Orquestra de Cambra Bielorussa. Vivaldi, AJbinoni, Pachelbel. (Promoconcert). S NOVEMBRE 21 h Palau San Francisco Symphony Orchestra. Oir.: Micbael Tilson Thomas. Xostakóvitx, Debussy. (Palau 100). 9NOVEMBRE 20,30 h Liceu Gaudí de Joan Guinjoan. Dir.: Josep Pons. 20,30 h Casal del Metge Laia Masramon, piano. Ooves Intèrprets Cat.a lans). Cajamadrid Kiev Portella, piano. Mompou, Falla, Turina, Granados. 4NOVEMBRE S NOVEMBRE Si 50 tO NOVEMBRE 19,30 h Gómez Martínez. ~ ,... a ..., ""'' 20,30 h Liceu Ballet Nacional de España. El Laco. 21 b Palau Cincinnati Symphony Orchestra. Hélène Grimaud, piano. Dir.: Paavo Jiirvi. Nielsen, Beethoven, Sibelius. (Palau 100). 241 11NOVEMBRE 20h SGAE Quartet de corda de l'O BC. Montsalvatge, Homs. (Avuimúsica). ¡¡~ = ::::l. .... 20,30 h Liceu Gaudf de Joan Guinjoan. Dir.: Josep Pons. a e; ~ 20,30 h ESMUC Duo Renzi-Ossorio. Elisabetta Renzi, violoncel. Carmen Ossorio, piano. Mompou, Benejam, Oltra, Montsalvatge, Falla. (ill Cicle Anna Ricci). ¡;;¡ 12NOVEMBRE 20,30 h Liceu Ballet Nacional de España. El Laco. Auditori OBC. Josep M. Colom, piano. Oir.: Ernest Martínez lzquierdo. Brahms, Mestres Quadreny, Sibelius . Palau OSV. Diana Baibusa, piano. Oir.: Uwe Mund. Wagner, Liszt, Schumann. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu Gaud( de Joan Guinjoan. Dir.: Josep Pons. 22h Palau Orquestra de Cambra Bielorussa. Bach. (Promoconcert). Auditori OBC. (Tercera aqdició). Liceu Ballet Nacional de España. El Laco. 1SNOVEMBRE 20,30 h Liceu Gaudi de Joan Guinjoan. Dir.: Josep Pons. 16NOVEMBRE 20,30 h Liceu Ballet Nacional de España. El Laco. 17NOVEMBRE 19,30 b Cajamadrid Kiev Portella, piano. Debussy, Ravel. Liceu Ballet Nacional de Espaiia. El Laco. SGAE Projecte-e-Moon (amb la col·laboració de Phonos). Sílvia Vidal, piano. Ramon Humet, ordinador i electrònica. Guix, Humet, Díaz, Rossinyol, López, Galvez. (Avuimúsica). 20h Conservatori Municipal Anna Escala, so/¡rano. Alejandra Pacheco, piano. Granados, Mom· pou, Toldrà, Sar à. (lll Cicle Anna Ricci). 20,30 h Liceu Gaud( de Joan Guinjoan. Oir.: Josep Pons. 19NOVEMBRE 20,30 h Liceu Ballet Nacional de Espaiia. El Laco. Conservatori Liceu Mireia Fornells i Joan Mi~el Hernandez, 8iano a quatre mans. Gonzalez de la Rubia (estrena), oler (estrena). UI Cicle Anna Ricci). ¡¡· 50 ... g 21 h 13NOVEMBRE 19 h 14NOVEMBRE 11 h 18 h 20,30 h 18NOVEMBRE 20 h 48 588 20,30 h 21 h Palau Alfred Brendel, piano. Adrian Brendel, violoncel. Beethoven. (lbercamera). 21h Auditori Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Adriane Queiroz, soprano. Terje Stensvold, baríton. Joan Martín Royo, baríton. Dir.: Sebastian Weigle. Schnyder, Brahms. Liceu Ballet Nacional de España. El Loco. 19h Auditori Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. (Segona audició). 2 1,30 h Liceu BaUet Nacional de España. El Loco. Auditori Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. (Tercera audició). 17 h Liceu BaUet Nacional de España. El Loco. 18,30 h Ateneu Barcelonès Vorónica Gómez Faubel, violoncel. Basilio Fernandez Morante, piano. Boccherini, Beethoven, Cassadó, Falla. (Associació Massià-Carbonell). 21h Palau Orchester der Deutsche Oper Berlin. Dir.: Christian Thielemann. Wagner. (Palau 100). Liceu Gaudi de Joan Guinjoan. Dir.: Josep Pons. 21 h Palau Capella de Ministrers. Cor de Ja Generalitat Valenciana. Dir.: Carles Magraner. Cançoner del duc de Calàbria. (Euroconcert). 23NOVEMBRE 21 h Palau JONC. Laura Ruiz, clarinet. Jordan Tejedor, violi. Dir.: Manuel Valdivieso. Nielsen, Brahms. Festa de la Música. 24NOVEMBRE 19,30 h Cajamadrid Kiev Portella, piano. Prokófiev, Rakhmàninov, Mussorgski. Catedral Agustí Bruacb, orr;;e. Couperin, Forberger, Bach, Mufatt, Soler. (L'Or gue de la Catedra de Barcelona. Euroconcert). Conservatori Municipal Sira Herniíndez, piano. Turull, Bonet, Cervelló, Torrent, Brotons. (lli Cicle Anna Ricci). 20 h Acadèmia Mars haU Rosa Mateu, soprano. Mac MacClure, piano. Montserrat Santacana, piano. Víctor Valls, guitarra. Anton Serra, flauta travessera. Valls. 21 h Palau Midori & Robert McDonald, duo de violí i piano. Debussy, Hersch, Jaruícek, Brahms. (Palau 100). Conservatori Municipal Carles Puit/oiano. Toldrà, Comellas, Valls, Guinjoan, Mompou, Mestres Quadreny, oms, Nuix, Turull, Montsalvatge. (lO Cicle Anna Ricci). Auditori OBC. Albert Attenelle, piano. Dir.: Josep Caballé Domènech. Respighi, Benguerel, R. Strauss. Palau OSV. Sophie Fournier, soprano. Dir.: Edmon Colomer. Haydn, Satie, Poulenc. (Concerts Simfònics al Palau). 19h Auditori OBC. (Segona audició). 22 h Palau The Blue Paradises Big Band. Glenn Miller Tribute. (Promoconcert). Auditori OBC. (Tercera audició). At. Barcelonès Quartet de saxos Afrodisax. (Joves Intèrprets Catalans). 30NOVEMBRE 21 h Petit Palau Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra. Iñaki Alberdi, acordió. Gerard Claret, concertino director. Bartók, PiazzoUa, Txaikovski. lDESEMBRE Palau Richard Goode, piano. Bach, Schonberg, Beethoven, Debussy. (Palau 100). lO DESEMBRE 21 h Auditori OBC. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya; dir.: Jordi Casas Bayer). Magdalena Martínez, flauta . Dir.: Ramon Gamba. Granados, Brotons, Holst. U DESEMBRE 19 h Palau Orquesta Sinfónica de Castilla y León. Ara Malikian, violí. Dir.: Alejandro Posada. Montsalvatge, Brucb, Mussorgski. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20h At. Barcelonès Blyth Ensemble. Dir.: Blai Soler. (Joves Intèrprets Catalans). 20,30 h Liceu Rigoletto de Verdi. Dir.: Jesús López Cobos. 22 h Palau Orquestra i Cor de I'RTV de Minsk. Hiindel. Concert de Nadal. (Promoconcert). 20NOVEMBRE 17 h 21NOVEMBRE li h 22NOVEMBRE 20,30 h 20 h 25NOVEMBRE 20 h 26NOVEMBRE 20h 21 b 27NOVEMBRE 19 h 28NOVEMBRE 11 h 20 h 21 h i!1i .... = ... ~ 5I e.;- iif 241 ~ ::s. ""' ..... .... 5I .... ..... ~· i!1i .e!: ... .... LA BISBAL DEL PENEDfiS (BAIX PENI!DfiS) 7NOVEMBRE 18,30 h Església Agrupació Polifònica de Vilafranca. Eduard Vila, orgue. (XV Tardoral d'Orgue del Penedès). 49 589 •·•§•••••• 21 NOVEMBRE 18,30 b Església Coral Oronell. Pere Pagès, orgue. (XV Tardoral d'Orgue del Penedès). 5 DESEMBRE Església Cor Jubilo. Jesús Llagostera, orgue. (XV Tardoral d'Orgue del Penedès). 18, 30 h LES BORGES DEL CAMP (BAIX CAMP) 7 NOVEMBRE 18 h Parròquia de l'Assumpta Orfeó Català (patrocinat per Fundació Caixa Penedès). Mercè Sanchis, piano. Dir.: Josep Vila i Casañas. Obres per a cor a cappel/a i cor i piano. Paper de Música Ana Guijarro, piano. Vasil Lambrinov i Albert Rodríguez, violí. Bernat Bofarull, viola. Joan-Antoni Pich, violoncel. Nenad lovich, contrabaix. Chopin, Schubert. CAPELLADES (ANOIA) 20 NOVEMBRE 2 1 h CORNELLÀ DE LLOBREGAT (BAIX LLOBREGAT) 21 NOVEMBRE 18,30 h Auditori Cor Jove de l' Orfeó Català (patrocinat per L'Aliança). Josep Buforn, piano. Dir.: Esteve Nabona. Obres per a cor a cappella i cor i p1ano. (25è aniversari de l'Associació Amics de la Sardana de Cornellà). Teatre El Jardí Roméa et Juliette de Gounod. Dir.: Daniel Ma rtínez. (Òpera a Catalunya). FIGUERES (ALT EMPORDÀ) 7 NOVEMBRE 18 h LLEIDA (SEGRIÀ) 7 NOVEMBRE 19 h Auditori E. Granados Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fun· dació Caixa Catalunya). Kennedy Moretti i Jordi Armengol, piano. Maria Espada, soprano. José Antonio López, baríton. Oir.: Jordi Casas Bayer. Ein Deutsches Requiem de Brahms (versió de piano a quatre mans). 9 NOVEMBRE 21 h Teatre Principal Roméa et Juliette de Gounod. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). 6 DESEMBRE 17 h Església Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per F un· dació Caixa Catalunya). Josep M. Mas i Bonet, orgue. Dir.: Jordi Casas Bayer. Missa en Re major de Dvorak. Teatre Fortuny Roméa et Juliette de Gounod. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). 241 REUS (BAIX CAMP) 16 NOVEMBRE 21 h SABADELL (VALLÈS OCCIDENTAL) 21 OCilJBRE 21 h La Faràndula Roméa et Juliette de Gounod. Dir.: Daniel Marlinez. (Òpera a Catalunya). 29 OCilJBRE 21 h La Faràndula Roméa et Juliette de Gounod. Oir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). 31 OCilJBRE 18 h La Faràndula Roméa et JuUette de Gounod. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). 26 NOVEMBRE 21 h La Faràndula Doña Francisquita d' Amadeu Vives. Dir.: Enrique García Requena. (Òpera a Catalunya). 28 NOVEMBRE 18 h La Faràndula Doña Francisquita d'Amadeu Vives. Dir.: Enrique Garcia Requenn. (Òpera a Catalunya). SANT CUGAT DEL VALLÈS (VALLÈS OCCIDENTAL) S NOVEMBRE 21 h Centre Cultural Roméa et JulietJe de Gounod. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). VILADECANS (BAIX LWBREGAT) 50 590 12 NOVEMBRE 2 1 h Atrium Roméa et fuliette de Gounod. Oir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). Fem GRANS els SC)MKIS més petits ... Ferrovia! Agroman, ha executat l'ampliació del Palau de la Música Catalana, projectat per Oscar Tusquets. La nova superfície construïda és d' uns 2.900 m 2 , una sala polivalent i un edifici de cinc plantes. Sota la batuta de FERROVIAL AGROMAN. ,,, ,,, ,,,,'"" \. ferrovia/ -~ AGROMAN CONSTRUÏM SOMNIS www.l('rrovial.c om M('mbrl' d"Honor i Pntrodn,1dor del P.Jiclu de la Mú,tl.t