Revista Musical Catalana. Núm. 242 Desembre 2004
Editorial: El marasme de la Banda Municipal / PANORAMA Charles Aznavour a Barcelona. Miquel Pujadó / La cançó, una altra faceta de Mompou. Jordi Salazar / Gérard Souzey. El vertader sentit de l'art. Albert Vilardell / Claude Helffer. In memoriam. Carles Guinovart / Mikrokosmos: Banalització. Pere Artís / Tangents: El piano. Jordi Maluquer / Del seu affm.: Sr. Raimon Pelegero. Jaume Comellas / Crítiques. Jaume Comellas, Robert Benito, F. Taverna-Bech, Jordi Salazar, Lluís Trullén i Albert Suñé / Nadal musical. Antoni Batista / Tres òperes i una sarsuela en la temporada d'Òpera a Catalunya. RRMC / TEMA Mikhaïl Glinka. Dos-cents anys del naixement de Glinka / Mikhaïl Glinka (1804-1857). L'inici de dos segles de música russa. Jesús Rodríguez Picó / L'escola nacionalista russa i el Grup dels Cinc. Anna Cazurra / MUSICALIA Bernat Vivancos. Un nou valor de la creació musical catalana. Jordi Salazar / Helmuth Rilling. Mariana Sirbu. Mstislav Rostropóvitx. El Messies. Rumon Gamba. Valeri Gergiev. Dietrich Henschel. Lluís Trullén / Torna al Liceu Rigoletto, el tràgic bufó verdià. Eduard V. Patsi / Música encreuada. Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / DISCOS / CONCERTS
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Oferim un servei de qualitat, amb les tecnologies més avançades, en expansió permanent, creant i millorant productes amb solucions per respondre a les teves necessitats, i reinvertint els beneficis a la societat. '========I=~======~~-=-- edès t'apropa la cultura ......._ _ _ _ _ _ _ _ _ .....,¡,;;;;;¡¡~-------1 "; B~ co Fundació Caixa Penedès Patrocina l'Orfeó Català s, !t. )a a un a música 242 'evis a usica ca a anaJ •o •• • •• • •• o •• A 3a ÈPOCA ANY XXI DESEMBRE 2004 -------------------------------------------------------------------------------------------------me de la Banda Municipal EDITORIAL El maras • .................................... ~ - - -· ·· · ···...·····························································································--··················---······· Cha rles Aznavour a Barcelona PANORAMA Consell Ed itorial: Fèlix Millet (Ptes ident), Montserrat Albet, Josep M. BricaU, Josep M. Busqueta, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Mon tuli, Ramon Muntaner, Ramon Pla i jordi Rucda. per Miquel Pujadó La cançó, una altra faceta de Mompou per Jordi Salazar G Gé rard Souzey. El vertader sentit de l'art per Albert Vilardell Claude Helffe r. " In memoriam" per Carles Guinovart Mikrokosmos: Banalització per Pere Artfs Consell d e Direcció: Pere Artís (editor), Jaume Comellas (direcció periodística) i Lluís Mlllet {direcció musical) Tangen ts: El piano per Jordi Maluquer Owrles Aznavour visità Barcelona G Disseny: Ferran Sendra Crítiques Secretaria de Redacció: Teresa Martínez per Llufs Tnlilén, F. Tavema-Bec1t, Jordi Salazar, Jaume Comellas, Robert Benito, Albert Suñé Publicitat: Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, lr 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona Preimpressió: Ormograf, S.A. Impress ió: Agpograf, S.A. Distribució: Distribama, S.A. Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 Nadal/musical per Antoni Batista Tres ò peres i una sarsuela en la temporada d' Òpera a Catalunya per RRMC ~ - -- Cla~Jde Helffer ....................................... ----.....................------........-.... -------.................................................................... -..........-........................................................ . .... -- ---------Mikhai1 Glinka. Dos-cents anys del naixeme nt de Glinka - - -~----- TEMA Mikhaïl Glinka (1804--1857). L'inici de dos segles d e mús ica russa Col·laboren en aquest núme ro: PERE ARTÍS, ANTONI BATISTA, ROBERT BENITO, ANNA CAZURRA, CESC, jAUME COMELLAS, GABRlEL FERRER, CARLES GUINOVART, JORDI MALUQUER, EDUARD V. PATSI, MIQUEL PUJADÓ,JESÚS RODRÍGUEZ PICÓ, JORDI SALAZAR, ALBERT SUÑÉ, FRANCESC TA VERNABECH, LLuts TRULLÉN I ALBERT V!LARDELL. per Jes!Ís Rodriguez Pic6 L'escola n acionalista russa i el Grup d els Cinc per Anna Cazurra ..................-...---------·········---------------································--················-·-·---.._................ _...~~ --------- ·~---------------··-·-······ Bernat Vivancos. Un nou valor de la creació MUSICALIA musical catalana per Jordi Sala:ar Helmuth Rillin g . Mariana Sirbu. Mstislav Ros tro póvitx. Ef Messies. Rumon Gamba. Vale ri Gergiev. Dietrich Hens chel ratalaaya mísica/r~l istamusiralcatalana Sant Francesc de Paula, 2 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 72 10 www.pnlaumuslca.org A/ e: rcvist,l®palaumuskn.org Palau de la Música Cntülnna, WlNon d'ntt_'flcló al cli~~~t: 902 44 28 82 (dc dillun.~ ,, dl<.,abw, do 9,30 h .121 h) Del seu a.ffm.: Sr. Raimon Pelegero per Jaume Comellas per Lluís Trullén A Toma al Liceu Rigoletto, el tràgic bufó verdià per Eduard V. Pafst W Música encreuada W A Bernat Vivancos per Eduard V. Patsi .. ........ .. ......................... .. ...... .. .... .. .. .......................... . ................................................................................................ ........... .... ......... .. ...... .. .. ...... .. ............................................. .................. 1 articles publ!cMs o "CMnlunyn Múslc;~/ Rcvistn Musical Cntalann" ~xprcssenMm~sl'oplnió dels !Klus autors. "Catalunya Música/l~cvlsta Musical Catalana" no mnntindr~ corn!!ipllndèndn amb els autor~ d'originals no ••ncarrcg.lts i envi.1ts e!<pontllnlnment n In Redacció. @de les reproduccions autorl~~<ldes, VEGAP, Bnrcclona 2004. 131~ SCHERZANDO DISCOS CONCERTS O o o per Cesc 3 603 e e e • • Cobla,Cor• • i Dans a al Palau VIl TEMPORA DA 2005 1 4 Especwd e dc dansa 22 gener 2005 dissabte, 19 hores Concert de Quart'SIIl ll 12 març 2005 dissabte, 19 hores ESBART DANSAIRE DE RUBf EDUARD VENTURA, director COBLA SANT JORDI-CIU TAT DE BARCELON A JUAN DE LA RUBIA, orgue JORDI LEÓN, director Lo Bolanguero Lo bol/orina i el so/dot de plom (estrena) Lo plotjo del for L'espanyolet del Berguedà El boll francès (tloua) (estrena) Dansades de lo TerroA/to (estrena) El bolero de l'Alcúdia Tirant lo 6/onc Castellterçol J. lL MoRALE.Qt.: 2 Comme/1/oracid de centenari s 5 26 febre r 2005 dissabte, 19 hores 9 abril 2005 dissabte, 19 hores COBLA SANT JORDI-CIU TAT DE BARCELON A ORFEÓ GRACIENC POIREVAL LVÉ i JORDI LEÓN, directors COBLA SANT JORDI-CIU TAT DE BARCELON A JORDI GIMÉNEZ, trombó MANUEL VALDIVIES O, director H. VILAMANYA: L'estany estre/lot (sardana) J. SoLA: Trlptic d'un dia quo/seva/ (suite) ).A. AMARGós: Variants de color (fantasia) X. BouART: Divertiment per o trombó i cablo J. SERRA: A. CATALA: Glosso del Boll de lo Moixigongo De matèria orgànica (suite per a orgue I cobla) {estrena) H. PURCELL: Funeral Music for Queen Mory {trans.: j. Le6n) M. OtrM: Mortis sa/tor/o (dansa de la mort) (ballet suite per a cobla. dos clulnets, flauta. violoncel i percussió) F. BASIL: Danso noble N. PAULls: Lo Gorrotxo (suite) M. OI.TRA: Roso de jericó P. VAJ.JYt:. Quatre modrigofs J. BALCELLS: Marxo solemnial R. SERRAT: Pregària (sardana) Clússin i mntcm¡Joranis J. GAAAETA: juny Lo pubil/o Lo rosodo Somni gris Cormeto Uicorello lo blavor del mar A. P~REZ Mao>.: A Montserrat (sardana) A. f>tREZ S1M6: Verge de lo vall de Núria V. COROEPD: Outot oculto, poema per o cor i cob/o (estrena) 6 Concert de S(/11/ Jordi 5 març 2005 dissabte, 19 hores 23 abril 2005 dissabte, 19 hores COBLA LA PRINCIPA L DE LA BISBAL FRANCES C BURRULL, plano FRANCESC CASSÚ, director CORAL CARMINA DOLORS CANO, plano FERNAND O MARINA, director F. BuRRULL: Impromptu per o piano i cob/o F. VILA: Nocturnes de lo vento no (sobre textos de F. Garcia Lorca) A MARTOREll: Carors de primovero (estrena) Rhapsody in 8/ue N. PAULis: Girona senyorial (sardana) F. BASI\.: Sont Pere de Roda (sardana) li.. ll.OANSI: S'Adolitx (sardana) i Preludi i danso núm. 2 J. SERRA: lo Moixarongo d'Aigemesl G. GERSHWIN: J.Vn..A: El mirador. Suíte sobre temes populars cotolons R.V AUGHAN WJLLIAMS: Tres cançons pop u/ors angleses E. ELGAR: Lux aeterno T. K vERNO: Ave moris stello E.WIOMEI\: Psalm /50 l. BERNSTEIN: West side story Abonaments a 6 concerts: de 32 a 92 € I localitats: de 6 a 17 € Venda d'abonaments: del 17 al 27 de desembre de 2004 Venda de localitats: a partir del3 de gener de 2005 lnfonnaci6 i venda: Palau de la Música Catalana - Tell: 902 442 882 aie: taqullles@palaumuslca.org Organitza I patrocina: ""' ""c>O ORFEÓ CATALA • PAlAU DE LA MÚS ICA IITI1! Generak1a1 de catalunya !lllll Depanament de CuHura Centre de Promoeló de la Cultura Popular I Tradicional Catalana 11mb la coHaborad6 de: ELPU Nf a banda municipal és un tipus de formació de característiques bàsicament definides en la seva llarga història d'existència. Centrada en la finalitat bàsica de divulgació de la música culta en la fase més primera, tot al llarg de la seva història ha desenvolupat arreu la seva funció d'eficàcia segons circumstàncies diverses. En el cas de la de Barcelona, creada en el seu dia per l'alcalde Rius i Taulet i pel director i compositor Josep Rodoreda, ja fa cent divuit anys, compta amb una història gloriosa precisament gràcies a èpoques en què la fidelitat als esmentats objectius fonamentals la va convertir en una eina cabdal de promoció i divulgació de la música culta en el si de les seves estrictes i, tanmateix, prou suggestives capacitats. Eren anys en què resultava impensable en una ciutat com Barcelona i en un país com Catalunya disposar de la figura definitiva d'una orquestra simfònica permanent i en què la formació barcelonina va dur a terme una tasca importantíssima . En aquest sentit, recordar la figura de Joan Lamote de Grignon i la seva extraordinària trajectòria al capdavant esdevé no sols iHustratiu, sinó també un acte de justícia irrenunciable. Actualment, en unes circumstàncies molt diferents, amb una vertebració de l'activitat de la música culta molt normalitzada dintre dels cànons més privilegiats, no sembla clar establir el paper de la figura de la banda municipal en genèric i d'una manera específica en el de la de Barcelona. En aquest context, no és estrany que la nostra formació de vent tingui una vida rutinària, artísticament irrellevant fins a límits gairebé insuportables, amb molt escassa rendibilitat social i cultural i amb una plantilla desmoralitzada i desmotivada per causa d'aquest no gens falaguer context general. Creiem que s'imposa una reflexió seriosa sobre el tema, a fi que hom transformi de manera radical aquesta realitat i reconverteixi la Banda Municipal de Barcelona en una eina important en el cada dia més ric teixit cultural de la ciutat i, per extensió, del país. L'especificitat de les seves característiques ofereix un àmbit de possibilitats importants -la història ho demostra-, amb vista a fer front a objectius ambiciosos i individualitzats i alhora a revitalitzar també la parceJ.la professional que li és pròpia. Que no sols de corda viu la música. El marasme de la Banda Municipal 242 s 605 Charles Aznavour a Barcelona EL 30 DE SETEMBRE, CHAR LES AZNA VOUR VA SER A L'INST ITUT FRAN CÈS DE BARC ELON A. EL MOTI U: PRESENTA R Le temps des avants (ED. FLAM MARI ON), UNA ATRACTIVA COL·L ECCIÓ DE RECO RDS, MÉS QUE NO PAS UNA VERITABLE AUTO BIOGRAF IA. 242 6 606 l petit gran artista va mostrar-se elegan t, educa t, amb un punt d'iron ia ... i pacient quan el presentador, Joan de Sagarr a, entest at a esdevenir el protagonista de la vetllada, no li permetia acabar les frases encetades. Aznav our és un dels pocs cantants francesos realme nt intern acional s, capaç de triomf ar tant a I'Olympia com al Cameg ie Hali, i de compa rtir l'escenari amb figures nord-a meric anes com la seva amiga Liza Minnelli. Però no bo va tenir gens fàcil: en els inicis de la seva carrera en solitari, tot i comptar amb l'ajut d'Édit b Piaf, fou destrossa t sistemàticament per la crítica a causa de la seva peculiar veu i del seu aspect e físic (el 2003, al CD fe voyage, va incloure la cançó "La critique": la venjança és un plat que es menja fred), i va ser el públic qui el va fer passar de cantan t maleït a figura indisc utible arran del seu triomf a l'Albambra de París el195 7. Ara ja és un octoge nari. Però contin ua enregistrant discos i oferint generosos concerts amb més de trenta cançons al programa. És clar que la seva longevitat no és pas un fenomen ai11at en la cançó francesa: Mauri ce Chevalier va dir adéu E als escenaris als vuitanta anys. Ferré (1916-1993), Trene t (1913-2001) i Reggiani (1922-2004) van morir quasi en plena activitat. Henri Salvador ha aconseguit èxits impressionan ts camí dels noran ta ... De vegades, l'exhibició públic a a una edat avanç ada pot ser patèti ca i decadent, però el cas és que Aznavour millora amb els anys. A Barcelona, no és difícil trobar diversos enregistraments dels seus espectacles. Doncs bé, us recom ano de veure el doble DVD que recull cinc actuac ions a l'Olympia entre el 1968 i el 1980 i els dos DVD amb els conce rts al Palais des Congrès dels anys 1996/ 1997 i 2000. El millor, sens dubte, és el darrer. La veu resta intacta, les interpretacions són més refina des i perfec tes que mai; les orquestracions, d'un altíssim nivell. ENCA RA REST A UNA VISIÓ REDU C- ixí com n'hi ha que encara identifiquen Raimo n amb el "Digu em no!" i altres temes reivindicatius, i ignoren el noran ta per cent de Ja seva obra, molts tenen d' Aznavour una percepció reduccionista: no hi veuen sinó un cantant lleu- CION ISTA DE L'OB RA DEL CANT ANT. A ger, autor d'èxits més o menys Jactimògens com "Que c'estlriste, Venise" i "La mamma", sovint divulgats en unes lamentables traduccions castellanes (a "La bohème", la model no posava nua sinó amb una ridícula ropa de can-can, i el gran expert en llengua francesa que va signar l'adaptació d'"Et pourtant", va traduir pourtant com por tanto -q uan en realitat equival a "tanmateix"). Però Aznavour, tot i que té moltes cançons sentimentals ("Viens au creux de mon épauJe'') o purament descriptives (")'aime Paris au mois de mai"), ha tractat de tota mena de temes: el fracàs artístic no acceptat (" Je me voyais déjà"), Ja comunicació amb una persona sordmuda ("Mon émouvant arnour"), l'homosexualitat ("Comme ils disent ... ) ... fins a aJTibar a la molt recent "Un mort vivant", dUiíssirna cançó sobre un periodista empresonat i t01turat per un "delicte d'opinió". Potser Aznavour no posseeixi la genialitat d'un Brassens o d'un Ferré, però els seus AZNAVOUR ÉS UN DELS MITES VIVENTS DE LA CANÇÓ FRANCESA. textos tenen una qualitat notable, assolida amb tenacitat i treball. A més, és un intèrpret de gran saviesa escènica, delicat i efectiu, mai efectista. Li plau buscar nous matisos a les cançons (com és el cas de "Tu t'laisses aller", que canta sovint de manera diferent, convertint el protagonista tan aviat en un ésser entranyable com en un individu odiós). El seu fraseig, i temes concrets com "'Pour faire une jam", evidencien la seva passió pel swing i pel jazz, des del seu duo amb Pierre Roche dels anys quaranta fins a l'àlbumfazznavour (1998), enre- gistrat amb figures de la categoria de Michel Petrucciani. I no oblidem Ja seva vàlua com a actor, demostrada en peJ.lícules com Tzrez sur le pianiste (Truffaut), El timbal de llauna (Volker Schlondorff), Les fantómes du chapelier (Chabrol) o Ja molt recent Ararat (Atom Egoyan), en què interpreta el paper d'un director de cinema que realitza un film sobre el genocidi que els turcs van perpetrar a Armènia, el país del qual la seva família va haver de fugir -una tragèdia coHectiva que ell, no oblidant mai que el seu autèntic cognom és Aznavourian, ha ajudat a fer conèixer arreu del món. En definitiva, Charles Aznavour és (després de les desaparicions, fa uns mesos, de Nougaro i de Reggiani) un dels datTers mites vivents de la cançó francesa. Tant de bo puguem encara veure'l actuar novament a Catalunya (a l' Institut Francès, la idea semblava seduirlo) abans no decideixi abandonar definitivament els escenaris. 242 El Romanticisme Alema'.!Y i l'Escola Moderna de Viena JOHANNES BRAHMS ALBAN BERG Ecldons Albert Moraleda brahm.s@inesmoraleda.com 7 607 La cançó, una altra faceta de Mompou LA RECENT EDICIÓ EN DOS DISCOS COMPACTES DE LA INTEGRAL PER A VEU I PIANO DE FREDERIC MOMPOU, A CÀRREC DE LA CASA ANACRUSI, CONSTITUEIX TOTA UNA FITA EN LA RECUPERACIÓ DEL PATRIMONI MUSICAL CATALÀ DEL SEGLE XX. És, PER TANT, UN BON MOMENT PER CONVERSAR AMB LA MEZZOSOPRANO GIRONINA TrrON FRAUCA, QUE ACOMPANYADA DE LA PIANISTA MONTSERRAT MASSAGUER -AMB QUI FORMA DUO ESTABLE DES DE 1988-, PROTAGONITZA L' ENREGISTRAMENT o'AQUESTA PART TAN SIGNIFICATIVA, PERÒ ALHORA TAN DESCONEGUDA, DE LA PRODUCCIÓ MUSICAL DE FREDERIC MOMPOU. om va sorgir aquest projecte d' enregistrar la integral de r obra per a veu i piano de Frederic Mom- C pou? 242 -Fou a partir de la idea del director de la discogràfica Anacrusi, Miquel Roger, que ens va plantejar, a la pianista Montserrat Massaguer i a mi, de realitzar aquesta gravació. La iniciativa em va fer molta il.lusió, perquè en els més de vint anys que porto de carrera musical he interpretat moltes obres de Mompou, i crec que és un autor que es mereixia l'edició de la seva integral per a veu i piano. -¿Aquesta és la primera integral de les cançons de Mompou que apareix al mercat? -Sí, lot i que existien ja força gravacions de les seves primeres cançons, que són les més conegudes. Però aquesta és la primera vegada que apareix la gravació de la totalitat de la música per a veu i piano del compositor, cosa que per a nosaltres ha significat dos anys d'intens treball, perquè hem hagut de recopilar i estudiar tot el material existent, que és molt. -Quan va tenir el ptimer contacte amb l'obra vocal de Mompou? -Doncs des del meu primer concert, ja que aquest va ser un dels primers compositors que vaig estudiar. Crec que la seva música és molt especial, malgrat que la seva producció per a veu i piano ha estat menys valorada que la pianística. Excepte El combat del somni , és força estrany trobar altres obres vocals de Mompou que es cantin amb regularitat. -¿1 vostè ha cantat amb freqüència obres de Mompou? -Sí, ha estat un compositor cíclic en la meva trajectòria. El combat del somni, per exemple, tot i tractar-se d'una obra per a soprano, fa molts anys que la canto. Però de fet la major part de les obres per a veu i piano de Mompou estan escrites per a soprano, i jo, que sóc mezzo, a vegades penso que m'agradaria ser soprano per poder can.tar-les amb més comoditat. Tanmateix, Mompou té algunes cançons que sí que són per a mezzo i que exigeixen una tessitura vocal força greu. -¿Vostè coneixia ja totes les obres que ara ha enregistrat? -N'hi havia dues que no coneixia, Rossignol jolie i El viaje definitiva, els manuscrits de les quals me'ls va facilitar la mateixa vídua de Mompou, Carme Bravo. Són dues peces, a més, que no havien estat mai enregistrades. -¿Això vol dir que hi ha obres de Mompou que encara no s'han edi- HI H A MA SSA DIFICULTAT A ACON SEGUIR PARTI TURES DE MoMPou. tat? -Sí, i és una llàstima. Però també cal tenir en compte que això depèn sobretot de les editorials, que són les que haurien de tenir cura que les partitures estiguin a l'abast dels músics. -Quines cançons de Mompou considera més representatives? -Sens dubte les que han gaudit de major popularitat han estat El combat del somni i altres composicions del seu primer període, com les Comptines. -I quines de les obres que integren aquests discos són les que han tingut menys difusió? -Trobo que les Cinc melodies de Paul Valéry i les Becquerianas, en la seva integritat, s'han interpretat en comptades ocasions. Aquest fet acostuma a ser bastant freqüent en les darreres obres de Mompou, bàsicament per la dificultat que hi ha per adquirir les partitures, perquè cal demanar-les expressament a l'eclitorial, i per tant la iniciativa ha de sorgir del mateix intèrpret. Són obres que no es troben fàcilment a les botigu.es, a diferència del que passa amb les dels compositors del gran repertori, com Mozart, Wolf o Brahms. D 'altra banda, també hi ha entre els cantants la mentalitat que la música de Mompou és molt difícil, i jo no crec que ho sigui més que la d'alguns dels seus coetanis. -Quines són les cançons de Mompou més difícils d'interpretar? -Per a mi van resultar molt difícils les seves últimes composicions, perquè són les més elaborades. Una de les principals dificultats de la música de Mompou és la senzillesa del seu llenguatge, amb el qual es diuen moltes coses en pocs compassos. El que Mompou diu amb la seva música és allò i res més, i tu has d'intentar dir-ho després de la manera més fidel possible. -Dins el catàleg de Mompou, quina importància té la part dedicada a veu i piano? -Primer de tot, cal tenir en compte que la seva obra per a piano sol és molt important -Mompou mateix era un pianista excel·lent-, de manera que per això les seves cançons han quedat en un segon pla. Un altre fet pel qual Mompou tampoc s'ha cantat gaire és perquè, com ja he comentat abans, moltes de les seves partitures no resulten fàcils de trobar. "-¿Els trets estilístics de les composicions per a piano de Mompou es fa n pa lesos també en les obres vocals? -Sí, i precisament per això crec que és difícil de cantar. Cal tenir present que Mompou era un compositor que tractava la veu com si fos el piano, però al mateix temps coneixia el text del poema en gran profunditat. Així doncs, música i text es complementen de tal manera que les seves cançons esdevenen veritables joies. -f a banda d'aquests enregistraments, ¿té previst fer algun concett properament amb cançons de Mom pou? -Sí, ara estic realitzant un espectacle, "Titon Frauca canta Mompou", que faré properament a Barcelona. És un concert amb una escenografia especial, ja que vull crear un ambient amb poca llum, on la música pre11gui la seva veritable importància. i en el qual aquesta il·luminació vagi canviant segons la cançó que interpreto. Aquest és un tipus de posada en escena que utilitzo sovint, perquè crec que la imatge clàssica d 'una Caràtula de/segon CD de la integral per a veu i piano de FredericMompou, editat per A11acrusi cantant al costat d'un piano pertany a una època passada, i ara vivim en un món dominat pels audiovisuals, en el qual la gent està acostumada a sentir mú- sica a tot arreu, fins al punt que m 'atreviria a dir que costa trobar un lloc on hi hagi silenci. Per tant, el que intento en els meus concerts és buscar un ambient visual diferent segons el tipus de música que faig. Vull que l'espectador se senti còmode, tot trencant una mica amb la imatge tradicional, de manera que en els meus concerts el piano el tinc al màxim de lluny possible, sempre que la peça m no permeti. Sé que això comporta un risc, perquè d'aquesta forma he d'estar més pendent del pianista, i viceversa, i cal per tant que hi hagi una complicitat molt forta entre tots dos. -¿ Quin repertori acostuma a interpretar amb el duo que forma amb la pianista Montserrat Massaguer? -Treballem sobretot àries antigues i música contemporània. i dediquem menys atenció a les obres del període romàntic. ja fa molts anys que treballem juntes, i en aquest temps hem interpretat també força repertori català i música espanyola, com ara Falla, Montsalvatge, Granados o Guinjoan. -¿I el gènere dellied és conreat LA DIFICULTAT DE LA INTERPRETACIÓ HA FET QUE LES SEVES CAN ÇONS N O ES DIVULGUIN GAIRE. actualment per molts compositors catalans? -Avui dia no és una de les tendències majoritàries. N'hi ha d 'altres, com la música electroacústica, que interessa més als creadors. D 'altra banda, cal que els intèrprets es vagin acostumant a aquests plantejaments, sobretot els joves, que trobo que s'arrisquen poc i no s 'atreveixen a cercar nous reptes sonors. Crec que encara estem una mica ancorats en el passat en aquest aspecte. l el que també passa ara és que hi ha una quantitat tan gran de propostes musicals que és difícil triar exactament el tipus de música que vols fer. -¿Però durant el segle XX van ser molts els compositors catalans que treballaren amb aquesta combinació de veu i piano? -Diria que no va ser una de les preferides. En canvi, sí que van tenir més acollida altres tipus de formacions de música de cambra. jo no he trobat massa repertori català del segle XX per a veu i piano, tot i que hi ha alguns autors concrets, com Eduard Toldrà, que treballaren força ellied. -¿1 creu que aquest repertori vocal dels compositors catalans del segle xx ha gaudit d'una suficient difusió pel que fa a concerts i gravacions? -No, perquè els autors més itn.portants d'aquest gènere pertanyen a èpoques anteriors. Són compositors que ja fa molts anys que es canten, i evidentment la gent està molt més avesada a escoltar Schubert, per exemple, que a escoltar Mompou. la producció del qual, tot i que és menys extensa, també és d 'una gran qualitat en aquest vessant. 242 9 609 Gérard Souzey El vertader sentit de l'art Hr HA ARTISTES QUE PEL SEU per ALBERT VILARDELL ............................................................................. a néixer a Angers el 8 de desembre de 1918 (malgrat que algun famós diccionari el situa l'any 1920) d'una família culta, en què el pare era militar de carrera i violoncel-Jista per afecció i Ja mare soprano dramàtica. Estudià filosofia i més tard va anar a París, on continuà aquesta carrera i la de música, tot estudiant al Conservatori, i amb Pierre Bemac, el gran cantant de qui es pot considerar successor, com també amb Claire Coiza. Pel que fa a l'òpera, va rebre classes d'un altre gran baríton, VanniMarcoux, i es va perfeccionar amb Lotte Lehmann. Era un artista molt intel·ligent, i conscient de les seves condicions, el 1944 inicià Ja seva canera en el món de la cançó: l'any següent ja feia el seu primer enregish·ament. Durant els primers quinze anys es va dedicar al gènere dels lieder, del qual es va convertir en una de les figures més importants, sobretot pel que fa referència a la cançó francesa, de la qual va ser el més emblemàtic intèrpret i divulgador. En oratori va cantar La danse des morts de Honegger, el Crist de les Passions de Bach i el 1956 estrenà Canticum Sacrum d'Stravinsky, dirigit per l'autor. Tot i que havia fet alguna cosa abans, el seu veritable debut operístic va ser l'any 1960 a I'Opéra-Comique de París, on va interpretar el difícil rol de Golaud, de Pelléas el Mélisande, del qual va fer una versió magistral, èxit que el mateix any va repetir a Roma. Altres V ra un baríton líric, amb un centre homogeni, que millorava en el registre greu, fruit de la seva tècnica impecable, que era menys rodona a la zona alta. Entre les seves grans virtuts destaquen l'acurada musicalitat, el refinament, la noblesa de la línia -de forma natural i sense afectacions- i la conversió del món de la cançó en l'art més pur, tot desenvolupat a partir de la seva pròpia personalitat. De cada peça, en feia un exemple, amb un cant natural, comunicatiu, molt contrastat, sabent regular les intensitats, destacant tant la seva perfecta pronunciació en tots els idiomes, com l'òptima afinació, remarcant les diferències: des de la subtilesa més exquisida al dramatisme més punyent, aprofitant al màxim la seva veu. Per sort, va fer molts enregistraments, i va guanyar tres vegades pels seus mèrits el Prix du Disque, per a Philips, Decca i Rea, entre d'altres, i recentment la casa Testament ha reeditat alguns dels seus enregistraments. Se'n poden destacar molts, però va tenir especial rellevància la seva versió de Ja integral de les mélodies de Poulenc, el seu plantejament d'autors del seu país amb un ampli ventall que va des dels més coneguts com Berlioz, Bizet. Chausson, Debussy, Duparc, Fauré, Massenet, Offenbach i Rameau, als menys divulgats, com Leguemey o Hahn, acompanyat en moltes partitures pel subtil pianista Dalton Baldwin. També són emblemàtiques les seves versions de Schubert, que inclouen els cicles complets i altres peces, i d'autors com Beethoven, Brahms. Schumann, Strauss, Stravinsky, Wolf, i també de Falla, als quals dóna la seva empremta personal. En l'àmbit de l'òpera hi ha un enregistrament de la seva gran versió de Pelléas et Mélisande, amb un repartiment de luxe en què trobem Victòria dels Àngels i Jansens, dirigits per Cluytens, juntament amb Manoll i Werther de Massenet. Padmavati de Roussel i també La infantesa de Crist de BerHoz, dirigida per Much. E REPERTORI I PEL SEU TARANNÀ ESTAN MÉS INTERESSATS A DIFONDRE LA MÚSICA QUE NO LA SEVA PRÒPIA PERSONA I PER AIXÒ MOLTES VEGADES NO HAN TINGUT EL RECONEIXEMENT QUE ES MEREIXIEN. UN D'AQUESTS CASOS ÉS, SENS DUBTE, GÉRARD SOUZEY, RECONEGUT PELS AMANTS DEL fieder, PERÒ AMB UNA LIMITADA DIFUSIÓ MEDIÀTICA FORA DE FRANÇA. funcions importants van ser Don Giovanni a París (1963-66), el comte Almaviva de Le nozze di Figaro, a Glyndeboume el 1965, i també va cantar-lo al MetropoJitan de Nova York. A la ciutat dels gratacels va interpretar en concert una versió destaca ble de i'Orfeo de Monteverdi. Entre altres obres importants que va cantar, hem de destacar La daml1ati6n de Faust, el Wolfram de Tannhiiuser i Pollux de Rameau, òperes que s'adaptaven perfectament a les seves característiques, i a les quals aportava el seu ben dir espectacular. En la seva tasca de difusió de la música francesa, estrenà a Londres Padmii.vati de Roussel. Fins a l'any 1985 va impartir cursos d'interpretació, especialment al Mannes College de Nova York i a la Universitat d'Indiana. La seva mort es produí el 17 d'agost de 2004, a la seva residència d'Antibes. a la Costa Blava, a l'edat de 85 anys i ho va fer amb la mateixa discreció amb què sempre havia viscut. Hem esmentat que la seva veu no era de la millor qualitat, però això no importa gaire, quan som davant d'un intèrpret de tanta sensibilitat. ENTRE LES SEVES VIRTUTS, EN DESTAQUEN LA MUSICALITAT I LA N OBLESA DE LA LÍN IA. 242 11 611 QUÈ? NECESSITES • 1::~1ét8~~bTIGA DEL MÓN. Claude Helffer ''In memoriam'' EL RECORDO TOCANT, AMB UNA DEDICACIÓ INUSITADA, CAP ALS ANYS SEIXANTA, UNA .PARTITURA IMMENSA, CREUADA AMB TRAJECTES DE DIFERENTS COLORS, A L'INSTITUT FRANCÈS DE LA GRAN VIA: ERA LA Sonata núm. 3 DE P. BOULEZ. ou el primer contacte amb el caràcter d'en Claude, esperit sempre de servei a la causa de la música difícil, sovint incompresa, dels seus contemporanis. Des d'aquell primer moment em va corprendre la seva honestedat professional, sobretot en una època de fal·làcies en la qual l'anomenada "música contemporània" es feia sovint com a tràmit, amb assajos descurats i sense gaire credibilitat de part de l'intèrpret. En Claude, ben al contrari, des de la seva bonhomia artística, ens oferia amb lliurament, de veritat, el més agosarat de la producció recent dels enfants terribles d'aqueU moment, produccions que responien a unes estètiques trencadores, fossin aquestes d'I. Xenakis, A. Boucouretxliev, G. Ami o P. Boulez. Els múltiples elapés que ens ha deixat en són, en tot cas, un testimoni fidel. Sempre vaig anar-lo seguint, a distància però amb veneració, i sabia dels cursos que feia a casa seva cada p1imer dimarts de mes per a un públic internacional d'estudiants inquiets. Cursos d'anàlisi de la música del segle xx, des dels clàssics com Debussy o Bartók fins a les aportacions més recents. Cursos als quals m'hauria encantat d'assistir, atès que jo mateix impartia un d'Introducció teòrica a la música del segle xx al Conservatori Superior Mun icipal de casa nostra, però les ci rcumstàncies d'aleshores no m'ho permetbren. Claude Helffer venia amb assiduïtat a Barcelona gràcies a les bones gestions artístiques d'en joan Guinjoan, i això m'hi va permetre un apropament natural i, fins i tot, amb el temps. F una quasi amistat. Quan al final dels anys vuitanta, en l'apogeu dels Cursos internacionals d'Estiu que organitzava a Girona, vaig tenir el goig de convidar-lo, va resultar un curs preciós, i puc dir-ho així perquè, amb l'excusa de la traducció, jo mateix em veia immergit en el desenvolupament de les classes. En Claude en sabia molt, però era una saviesa que transcendia l'àmbit intel·lectual, perquè en tant que intèrpret podia tenir també una concepció sensible, vivencial de les obres. EI record del seu entusiasme és realment edificant. Q uan l'any 1987 van estrenar-me Arabesc a la Salle Gaveau de París, vaig voler convidar-lo, però no va poder ser; eU mateix feia un recital en una altra sala del mateix París el mateix dia i a la mateixa hora. Poc podia pensar jo que anys després tindria l'honor i la joia que toqués a Barcelona aquesta· obra difícil dintre del VT Cicle Internacional de Música Contemporània. En el programa (era l'any 93), hi figurava a la segona part el segon llibre d'Estudis de Claude Debussy. Encarregat dels comentaris en aquella avinentesa i atesa la duplicitat del nom del compositor i de l'intèrpret, em vaig permetre de manllevar el títol d'un article de Piero Rattalino que, amb referència a Debussy, intitulava Le piano de Claude. En aquella ocasió vaig escriure: "Un dels grans mèrits de Claude ha estat, jwltament amb la seva veracitat, la seva fidelitat a la causa de la música actual, malgrat les diferents polèmiques per les quals aquesta ha anat passant. Però el pianisme, el gran pianisme de Claude es fonamenta, no precisament LA SEVA SAVIESA TRANSCENDIA L'ÀMBIT INTEL-LECTUAL PERQUÈ TAMBÉ TENIA UNA CONCEPCIÓ VIVENCIAL DE L'OBRA. Heljfer tm Curs l11ternacional de de 1989, a la dasse d'anàlisi musical del segle XX en els atributs d'una potser àrida especialització de tècniques contemporànies, sinó justament en el profund coneixement de tots els repertoris pianístics. Gràcies a aquesta ciència musical, tant d'execució com de concepte, li va ser encarregada, al costat del gran debussynista escocès Roy Howat, l'edició crítica de l'obra de piano de Debussy (Duran-Costal/at), edició de consulta feta amb gran rigor i comentari de cada detall. Només per ics motius, la programació del segon llibre d'Estudis de Debussy resulta, per ella mateixa, tot un esdeveniment, ja que implica una versió que té autoritat interpretativa, critica i musicològica. Serà doncs <<el piano de Claude... Debussy» vist per la musicalitat de Claude Helffer". La dedicatòria que em féu l'any 2002 en el seu Llibre Quinze Ana/yses Musica/es (de Bach a Manoury), pren ara, en el record, un relleu més gran. Encara pretenia jo, iHús de mi!, convidar-lo a impartir un seminari a Musikene (Escola Superior del País Basc). En telefonar-lo a casa seva el divendres 29 d'octubre, em comunicaren el seu traspàs dos dies abans. La veu afable de la seva vídua, davant el meu sotrac i lament de la pèrdua del gran músic, em consolà dient: "En Claude ha estat un treballador infatigable, deixa rere seu un gran camí!". És veritat, cap existència, viscuda amb amor i intensitat, ha estat mai inútil. El seu record em reconfortarà sempre. 242 13 613 MIKROKOSMOS Banalització ada any. quan s'acosten les festes de Nadal, la música experimenta una banalització indecent a la majoria dc comerços. Per això, i per mirar de passar-les una mica tranquil, he decidit fer cada dia una pregària dc Nadal: -Del soroll insuportable de la música dels grans magatzems, allibereu-nos Senyor. -Del repertoti tradicional de tot arreu distorsionat rítmicament, allibereu-nos Senyor. -Dels concerts de clàxons als carrers atapeïts, allibereu-nos Senyor. -De les melodies emeses pels mitjans de comunicació, ràdio i televisió, com a reclam comercial. allibereu-nos Senyor. -Dels llits parades com a esquer de clients, allibereu-nos Senyor. Àmbit especial: el metro, els usuaris del qual són víctimes potencials dels excessos musicals: -Dels concerts de guitarra i acordió en mans d'indigents, als vagons, allibereunos Senyor. -De les musiquetes emeses pels altaveus a les andanes, allibereu-nos Senyor. 1 encara més per forçar l'eficàcia de la pregària, he decidit posar un ciri a santa Rita, patrona dels impossibles, tot i que a vegades els fa possibles ... C 242 per PERE ARTÍS Cicle de concerts al Palau Robert n total de nou concerts configuren la programació que ofereix aquesta temporada el Palau Robert. Aquest espai que oficialment és el Centre d'Informació de Catalunya, té com a missió ptincipal donar elements informatius i de coneixement del territori de Catalunya en tots els seus àmbits: lleure, medi ambient, patrimoni artístic i cultural, esport, cultura gastrònomica, etcètera, gràcies a exposicions i actes diversos. Alhora també desenvolupa una política de suport a iniciatives humanitàries diverses. I alhora programa activitats culturals pròpies, com és el cas del cicle de concerts, com el que es va iniciar el passat 27 d'octubre amb un recital de piano a quatre mans a cura d' Akiko Nomoto i Alfredo Armera i la col·laboració de l'actriu narradora Anna Sahún. L'oferta és molt variada i abasta jazz. amb l'actuació d'un conjunt comandat pel trompetista terrassenc Josep Maria Farràs, que va actuar el dia 11 de novembre, i també el recital titulat Violí i violoncel, sons de jazz a càiTec del violinista Pere Bardagí i del violoncel·lista Manuel Martínez del Fresno, i així mateix música de cinema, com el concert que clourà el cicle el dia 11 de maig a redós del film Les llums de la ciutat de Chatles Chaplin amb interpretació del clarinetista Miquel Àngel Marín i Ribes i Car- U Tres primers premis en el Concurs Permanent de JJMM d'Espanya E l passat 31 d'octubre es van concedir els premis de la seixanta-dosena convocatòria del Concurs Permanent de Joves intèrprets de joventuts Musicals d'Espanya, en el qual es van atorgar tres primers premis en la fase d'arc, sense cap segon, i cap primer premi i un segon en la fase de guitarra. Així, els tres premiats de la fase d'arc van ser Estibalitz Ponce Miñaur (violoncel19 anys), Georgina Sanchez Torres (violoncel, 19 anys) i ViatzeslavTxestig)azov (violí, 21 anys). El segon premi de guitarra va ser per a Rubén Abel Pazos, de 22 anys. El premi especial per a un pianista acompanyant tampoc no es va concedir. El president del jurat, el compositor Carles Cruz de Castro, va destacar l'alt nivell en la fase de corda i, per tant, la dificultat d'arribar al veredicte. Els guanyadors realitzaran una sèrie de concerts per tot l'Estat espanyol per a la xarxa de Joventuts Musicals, amb més de 250 concerts l'any, a més de tenir la possibilitat de tocar amb orquestra, enregistrar el primer disc i accedir a programes d'intercanvi amb l'estranger. 14 614 les Robert, piano i compositor, bàsicament de música culta. En aquesta parcel·la, (per ordre) hi haurà un programa titulat Els més grans del barroc i Mozart amb obres de Handel, Bach. Quantz, C. Ph. E. Bach, Mozart i Vivaldi i interpetació dels flautistes Claudi Arimany i Anton Serra i el clavecinista Pedra José Rodríguez Larrañaga. Ja entrat el mes de gener hom homenatjarà el compositor i pianista Joaquim Nin-CulmeU, en un concert presentat en col·laboració amb l'Associació Musical Granados-Marshall, comentaris de Joan Vives i interpretació de Jaume Torrent (guitarra), Alfredo Armero (piano), Olga Serra (soprano) i Akiko Nomoto (piano). El concert següent serà a càrrec de la Capella de Música de Santa Maria del Pi que dirigeix Manuel Cabera, amb obres de Brudieu, Tomas Luis de Vktoria, Joan Pau Pujol i Joan Cererols. El Trio LOM (Daniel Ligorio, Joan OrpeHa i José Mor), que oferirà un programa amb obres de Haydn, Mendelssohn i Xostakóvítx, completa la programació de música culta, mentre que el pedode nadalenc (15 de desembre) acollirà un concert dedicat a aquest context amb l'Orquestra de Cambra del Conservatori de Música de Badalona i obres de Vivaldi, Telemano, Hindemith i Britten. RRMC Dotzena edició de les Orquestrades de Catalunya A quest 30 de desembre té lloc, a la Basílica de Santa Maria del Mar de Barcelona (19 h), la 12a edició de les Orquestrades de Catalunya, en la qual intervenen I 60 joves músics. Aquest concert és el resultat de la trobada entre joves orquestres que durant cinc dies hauran treballat el programa del concert. La trobada també tracta de potenciar la creativitat i la convivència entre els joves músics, que tenen entre 12 i 18 anys. Els directors del certamen són Alfons Reverté i Xavier Casademunt. El naixement d'aquest esdeveniment musical va ser l'entorn de la programació del Mercat de Música Viva de Vic, i la primera edició data de l'any I 992. La seva acceptació va impulsar la creació de la SOJE (Joves Orquestres Simfòniques d'Europa). Aquesta entitat de caràcter intemacional té com a màxima funció impulsar la celebració d'Orquestrades a Europa, al Carib i a Nova Caledònia, entre d'altres. L'església romànica de Barberà del Vallès també acull un concert emmarcat en aquest esdeveniment, el dia 26 de desembre a les 18 h. Els intèrprets de Hamlet, millors cantants lírics de la temporada 2003-04 onvocats per l'Associació Amics del Liceu, els representants de la crítica barcelorina van votar els Premis de la Crítica d'Opera corresponents a la temporada 2003-04. L'acte va ser presidit per la presidenta de l'esmentada associació, Rosa Samaranch, i pel membre de la seva junta Josep Maria Bricall. En l'apartat vocal, els distingits van ser els protagonistes de l'òpera Hamlet, el baríton anglès Simon Keenlyside i la soprano francesa Natalie Dessay. I pel que fa al millor debutant, va ser per a la mezzosoprano italiana Sonia Ganassi, per la seva actuació en Maria Stuarda. La millor producció de Ja temporada va ser la de Siegfried, que va cloure la Tetralogia wagne-riana i, consegüentment, el seu director escènic, Harry Kupfer, va ser considerat el millor director d'escena. Per mèrits de la mateixa producció, Bertrand dc Billy va ser considerat el millor director musical. Es va fet un esment especial a la política audiovisual del Gran Teatre del Liceu. C TANGENTS El piano U Símon Keenlyside i Natalie Dessny, protagonistes de Hamlet L'orquestra Camerata XXI ja sona A comarqucs, la música és més viva que mai. I, com defensen els escriptors Quim Monzó i Jesús Mancada, Barcelona no fóra res sense Catalunya, i el país, tampoc sense la capital. La narrativa, com la música, tant se val si és urbana o rural, si és bona. Fa un any i mig naixia l'Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida i aquesta primavera va nèixer l'orquestra professional Camerata XXI a les comarques meridionals del Principat de Catalunya o, fent la mediatriu entre Salses i Guardamar, al centre geomètric dels Països Catalans. En parlem, prenent un cafè abans d'entrar a l'assaig, amb Marcel Pasqual, president de Camerata XXI Fundació Privada, i amb Xavier Blanch, de la Comissió Artística. M. Pasqual: Camerata XXI existeix des de l'any 1991 com a associació que promou la pràctica orquestral. Fa dos anys es va convertir en Fundació: hi ha un Patronat integrat per diversos professors de música d'aquestes comarques que prenen les decisions que afecten l'entitat, amb una Comissió Artística que presenta propostes i projectes. Tenim seu al Teatre Bartrina de /~eus, però alhora tenim forts vincles amb Tarragona i el Vendrell. Els ajuntaments de les tres ciutats tenen un conveni amb nosaltres, i també la Diputació de Tarragona. X. Blanch: Fins ara, Camerata XXi era només un projecte educatiu; a partir d'ara també tindrà una dimensió artística. Més enllà de les escoles de música, nosaltres sempre ens hem preocupat per anar obrint camins orquestrals i professionals dins el terreny musical i per això hem estat pioners en iniciatiPes diverses. en les quals hem comptat amb professorat convidat d'alt nivell a fi d'augmentar el grau de fom1ació dels alumnes. M. Pasqual: I ara l'orquestra professional des de la primal'era del 2003. Per quin motiu? Perquè hi ha professors amb una qualitat interpretatiJia excel·lent que bé han de poder tocar a casa nostra i que per qüestions geogràfiques no podien participar en una formació orquestral estable i professional. Ara és l'hora de l'orquestra professional i nosaltres només volern oferir resposta a la necessitat d'aquesta mena d'orquestra. Cal fomentar la professionalitat orquestral a les nostres comarques. De moment, de cambra: més tard, per què no simfònica? X. Blanch: Tot depèn del pressupost econòmic. A hores d'ara, per exemple, a banda del suport de l'Administració local, comptem amb recursos benvinguts des de la iniciativa privada, i potser caldria esperar algun tipus d'ajut regular de part de la Generalitat de Catalunya. Volem una orquestra de qualitat d'àmbit estatal o europeu. El concertino, l'alemany Tobias Gossman, és dels rnillors ''ioliNs que hi ha a Europa i el tenim aquí, i hi ha gel!t d'aquí molt bona a totes les cordes. juntament amb professorat de les escoles i conservatoris. A més, amb l'orquestra professional, volem fer una temporada estable de concerts als teatres de la demarcació, amb abonamelltS, socis, etc. L'orquestra ja està S011ant i molt bé, amb cordes, alguns vents, amb repertori d'arreu, d'altres temps i contemporani, que exigeix molts assaigs, com el que ara començarem, perquè ara és demà. Biel Ferrer i Puig na entitat cultural d'un petit ajuntament de Catalunya va deci<Ür comprar un piano per utilitzarlo en la seva temporada de concerts. Va escollir uns bons intèrprets per inaugurar-lo. Un, atret per l'esdeveniment, hi va anar. Va quedar al·lucinat: un esplèndid Grotrian-Steinweg que era difícil esperar per la modèstia habitual de la programació i per l'aforament -limitat per a cent persones- de la sala. Fins aquí tot bé, i aleshores va començar el compte enrere. Resulta que el piano els l'havien deixat, ja que l'instrument encarregat. no sabem si d'una marca japonesa o coreana, no els havia arribat, encara. L'autoritat del poble que ens va donar Ja benvinguda, una senyora molt elegant, va farcir el seu discurs, ben bé d'estar per casa, de "puesn. d'·'aconteixementsv i, en anunciar els noms dels intèrprets que tenien el solemne encàrrec d'inaugurar el piano, va vacif.lar i un cop extret el nom del pou del seu conscient, va dir: "oi?'·. com cercant la conformitat del públic. Va anunciar la utilitat del nou instrument descrivint els concerts que farien a continuació, cap de música clàssica> i que no feien imprescindible una aital inversió (en aq uell moment encara em pensava que el piano comprat era el Grotrian). A la cita van quedar més de cinquanta persones al carrer. Com érem ja a Ja tardat; però encara feia bo, van haver de fer el concert amb les fmestres obertes i es va veure clar Ja manca de coordinació amb la policia municipal, que no va vetllar pel silenci al voltant del concert (malgrat ser al setembre, hauria fet l'agost requisant l'alt nombre de motos amb escapament lliure que van ornamentar la delicada música de Mozart). Els organitzadors. per no saber ni sabien l'hora en què el rellotge de l'església amb campanades potents i esquerdades repetiria el toc de les onze, ja que va començar Ja segona part del concert cinc minuts abans de les onze. El país sovint és així. Un prometedor intèrpret em va dir que anant a fer concerts havia vist un cúmul tan gros d'irresponsabilitats i inexperiències que havia decidit de penjar l'instrument i dedicar-se a la gestió musical. Al cap de pocs anys ja era gerent d'un important conservatori del país. Estava cantat. per JORDI MALUQUER 242 15 615 El Petit Liceu llansel i Gretel D"òpera Al Teatre Nacional de Catalunya A l 'Auditori de Cornellà Recomanat a partir de 6 anys. Durada: 1 hora. Preu: 9,5 €. Recomanat a partir de 1O anys. Durada: 1 hora i 15 minuts. Preu: 9,5 €. 30 de novembre; 4, 5, 11, 12, 18, 19, 25, 26, 28, 29 i 30 de desembre, i 1, 2, 4, 6, 7, 8 i 9 de gener a les 18.00 h. Pere i el llop A l 'Auditori de Cornellà Recomanat a partir de 4 anys. Durada: 50 minuts. Preu: 9,5 €. 11 , 12, 18 i 19 de desembre a les 1 2.00 h i a les 18.00 h. La petita guineu astuta eu CÍIU'IIW Al Gran Teatre del liceu Recomanat a partir de 6 anys. Durada: 50 minuts. Preu: 6 €. 21 de desembre a les 11.00 i 17.00 h; 24 i 26 de desembre a les 11.00 h; 28 de desembre a les 11.00 i 17.00 h; 1 de gener a les 11.00 h, i 6 de gener a les 18.00 h. VENDA DE LOCALITATS Q ServiCaixa 902 53 33 53 servicaixa.com Taquilles del Liceu La Rambla, 51·59 08002 Barcelona De dilluns a divendres de 14.00 a 20.30 h. Informació Tel. 93 485 99 13 www.ticeubarcelona.com El carnaval dels animals Al Gran Teatre del liceu Recomanat a partir de 4 anys. Durada: 50 minuts. Preu: 9,5 €. 18 1 19 de desembre a les 1 0.45 h; 23, 27 i 30 de desembre a les 10.45 i 12.45 h; 2 de gener a les 10.45 h, i 5 de gener i 2 d'abril a les 10.45 i 12.45 h. Gran Teatre del Liceu www.liceubarcelonacom 15, 16, 22, 23, 29 i 30 de gener, i 5, 6, 12 i 13 de febrer a les 12.00 h. El Superbarber de Sevilla A l'Auditori de Cornellà Recomanat a partir de 8 anys. Durada: 1 hora i 15 minuts. Preu: 9,5 €. 19, 20, 26 i 27 de febrer, i 5, 6, 12 13, 19 i 20 de març a les 12.00 h. La petita Flauta Màgica A l'Auditori de Cornellà Recomanat a partir de 6 anys. Durada: 1 hora i 15 minuts. Preu: 9,5 €. 9 i 16 d'abril a les 12.00 i 18.00 h, i 1O, 17, 23, 24 i 30 d'abril a les 12.00 h. Excel·lent volum sobre la temporada liceista a càrrec d'Amics del Liceu n el context de la bibliografia musical, enmig del molt que es publica arreu -no sempre justificadament-, l'aparició puntual al principi de la temporada del volum que realitza Amics del Liceu sobre Ja temporada d'òpera d'aquest teatre, mereix una consideració especial. Es tracta d'una realització feta des del context privat, el propi d'aquest ens, que fidel als seus principis de col-laborar amb la "casa pairal'' de l'òpera catalana confegeix una obra d'una entitat considerable, tant pel seu contingut com per la seva presentació. Pel que fa al primer aspecte, l'aplec tan obert de col·laboradors d'un altíssim nivell intel·lectual -que en alguns casos no siguin especialistes en la matèria aguditza encara més l'interès dc les seves aportacions-, esdevé un privilegi considerable. Són noms, en aquest cas, com Gregrio Moran, Giralt Miracle, David Rosen, Jordi Lovet, etcètera. Juntament amb ells, sí que els especialistes centren la dimensió més funcional i uti litària -des de les síntesis argumentals a la vocalitat-, acabant d'arrodonir un tot en el qual es conjuguen admirablement dimensió literària o alta volada de contingut amb funcionalitat més precisa. Pel que fa a la presentació, cada any hom encomana a E un destacat artista plàstic un recull d'il·lustracions inspirades en cadascuna de les òperes. En aquest cas el destinatari ha estat Guillenno Pérez Villalta. un figura d'un considerable prestigi en l'àmbit de la plàstica espanyola, amb obra al Centre Reina Sofía de Madrid, The Salomon R. Guggenheim Museum de Nova York, Fundación Juan March i CoJ.Iecció Testimoni de la Caixa, a Barcelona. Pintor d'influències molt diverses, les seves iJ.Justracions reforcen la imatge de producte valuós del volum. J.C.C. Estrena d'una obra de Bernat Vivancos E. l passat 28 de novembre s'estrenà a Oslo l'oratori Wefcome de Bernat Yivancos. Aquest oratori de Nadal -per a cor mixt, solistes, gran orgue romàntic, harmònium, quartet de trombons, percussions i recitant- és un encàrrec del Cor de la Catedral d'Oslo. L'obra, d'hora i mitja de durada i estructurada en tres parts ("La creació", "Càntic dels càntics~ i "Nadal"), està elaborada amb textos bíblics utilitzats en sis llengües, entre les quals el català i el noruec. DEL SEU AFFM. Sr. Raimon Pelegero. Que no estarà present a la Fira Internacional de Guadalajara Estimat amic: No és la primera vegada que m'adreço a vostè des d'aquesta guadiànica columna. Recordo que l'anterior va ser per discrepar d'unes opinions respecte de l'avui desapareguda en combat normativa sobre les quotes obligades de presència de música autòctona en els mitjans audiovisuals. Qui en parla? Qui compleix la nmma? Qui ho conh·ola? Qui se'n preocupa? Bé, avui, altrament, la cosa va en una altra i molt diversa direcció. Com és sabut, l'any vinent se celebra a la mexicana ciutat de Guadalajara - nom divulgat arreu pel més mexicà dels cantants mexicans, Jorge Negreteun gran esdeveniment literari en el qual Catalunya figura com a convidada especial. Tot un privilegi. especialment atenent com bufen de gairell els vents per tot el que es refereix a la cultura pròpia. En els complements de manifestacions, no estrictament literàries, hi figura la presència de la Cançó, un dels fenòmens, també literaris. tot sigui dit de passada, que encara que les noves generacions -¿també de manaires culturals?- no en sàpiguen un borrall o amb prou feines, ha estat una de les manifestacions culturals més autèntiques, vivificadores i individualitzades que ha viscut el país els darrers quaranta anys. Innocent que sóc, jo pensava que per defmició en un aparador tan privilegiat on hom posaria la millor mercaderia -així ho determinen els cànons de l'aparadorisme més preuat- i vostè hi tenia o hi hauria de tenir el lloc més que segur. I crec que el que acabo d'afirmar és pl'ou indiscutible. Però a més, per argument que afegiré més endavant, la cosa en aquest cas específic hauria d'haver resultat especialment explícita. Però resulta que no és així, i, és clar, pobre de mi, que mai no m'he sabut moure per viaranys que no estiguin relacionats amb el rigor i l'objectivitat, la cosa m'ha sorprès; no podia ser altrament. Ignoro com ha estat, i tampoc m'importa saber el com i el perquè. El que compta és que és així; la resta segurament em menaria a aquest territori que, com acabo de confessar-li, no domino gens ni mica. En tot cas, sigui com sigui tot el que ha passat, permeti que lamenti vivament que a Guadalajara no es puguin sentir els ressons de la poesia, excelsa i esplèndidament musicada i viscuda per vostè, de veus líriques tan transcendents com les d'Ausiàs March, Anselm Turmeda, Jordi de Sant Jordi, Roís de Corella, Salvador Espriu... i també d'un altre rigorós poeta anomenat Raimon Pelegero. I no vull que cap pensament malèvol em meni a sospitar que justament això pugui tenir alguna cosa a veure amb tot plegat. Bé, deixem-ho. A la fi, sembla que se salvarà el saturat/homenatjat i digníssim Miquel Martí i Pol, després de no poder-se mostrar -per raons que lamento tant com ho fa tothomAntonio Machado i segurament una mica Salvat-Papasseit. I qui vulgui pot fer treballar el magí a dojo. Res més, estimat amic. Ja sé que a vostè tot això no el treu ni mica de polleguera. 1segurament que potser no valia pena que sigui altrament. Però miri, jo sóc d'una mena que quan alguna cosa em punxa, necessito rebotar-ho. Ja em dispensarà que ho faci d'una manera tan directa en vostè; perquè a la fi vostè i la seva magnifica obra i trajectòria n'és la causa fonamental . 242 Del seu affm. Jaume Comellas 17 617 lr CONCURS INTERNACIONAL D'I 1TERPRETACIÓ MUSICAL DE LES CORTS PER A jOVES INTÈRPRETS. Convocat pel Districte de les Corts, el Centre d'Estudis Musicals A Tempo i l'associació Per l'Altre Cor Cremat de Barcelona, hi poden prendre prui tots els intèrprets de música clàssica que el dia 31 de desembre de 2004 tinguin entre 18 i 30 anys, ja siguin solistes, amb o sense acompanyament de piano, o grups de cambra d'un màxim de 5 membres, amb un programa d'una durada màxima dc 50 minuts. Els finalistes obtindran una recompensa de 120 eu1-os i un concert al Centre Cultural Riera Blanca. El guanyador obtindrà un premi de 300 eu ros. l'enregistrament professional d'un disc compacte i la participació en diversos cicles musicals. El jurat serà fom1at per Ricard Estrada, Antoni Fernandez, Joan Vives i Patrícia de No. La fase de selecció tindrà lloc durant els dies 14 i 16 de febrer de 2005 i la fase final es durà a terme amb un concert els mesos de març i juny de 2005. La data límit d'inscripció és el dia 20 de desembre de 2004. Per a més informació: Centre d'Estudis Musicals A Tempo Concurs JIC. Lluçà, 56. 08028 Barcelona. Tel.: 93.49 1.1 7.81. Centre Cultural Riera Slanca. Riera .Blanca, l-3. 08028 Barcelona. Tel.: 93.448.04.99. Internet: www.bcn.es/lescorts. 3r CONCURS D' INTERPRETACIÓ PIANÍSTICA TERESA LLACUNA. Organitzat per l'associació francesa Musiqualitats, el concurs tindrà lloc el 8 i 9 d'abril de 2005 a la localitat francesa de Le Poet-Laval. Hi poden p articipar to ts els pianistes d' un màxim de 30 anys d'edat. El concurs presenta nivells diferents i s' atorgaran premis entre 500 i 100 euros; també es premiaran els segons classificats. La data límit d' inscripció és el dia l de març de 2005. Per a més informació, condicions d' inscripció i obres que cal preparar: Musiqualitats. c/o Madame Estezet. 2 1, chemin des Charmettes. F-26200 Montélimar. France. Tel.+04.75.53.79.54/ +04.75.46.71.05. Afe: cbaz@wanadoo.fr. 242 5è CONCURS INTERNACIONAL DE COMPOSICIÓ ISLA DE LA GOMERA. Organitzat pel Centro Canario de Música Iberoamericana, hi poden participar els compositors de qualsevol país d'Iberoamèrica (incloent-hi l'Estat espanyol i Portugal) o estrangers amb residència mínima de 3 anys. Les obres, inèdites i mai interpretades públicament, han de ser per a orquestra de cordes (5 primers violins, 4 segons violins, 3 violes, 2 violoncels i I contrabaix). amb o sense solista vocal o instrumental, i d'una durada entre I O i 20 minuts. El premi serà de 6 .000 euros i l'obra guanyadora serà interpretada per l'Orquesta de Camara Garajonay i J'Orchestre Sinfonietta de París. Les obres cal enviar-les abans del dia 8 d'abril de 2005. Mês inf01mació: Centro Canario de Música lberoamericana (CCMJ). Apa1iat de correus 68. 38800 San Sebastian de La Gomera (Tenerife). Tel.: 922.20.03.17 I 620.88.99.00. Ne: musi@eresmas.net. Josep Quer divulga el contrabaix català Josep Quer (dreta) als Estats Units amb Timotlly Cobb I contra baixista empordanès Josep Quer, que darrerament compagina la seva activitat com a membre de l'Orquestra del Liceu i director de Ja cobla orquestra La Principal de Vilafant i la difusió del contrabaix català, va viatjar el passat setembre als Estats Units. En aquesta segona visita al país americà, Quer va ser convidat a fer un concert a Ja sinagoga de Laurents, a prop de Boston, en una cerimònia religiosa en què interpretà obres de Ja litúrgia jueva i música sefardita. Josep Quer també va actuar a la )ulliard School de Nova York, de la Universitat de Columbia, convidat pel contrabaixista solista de la Metropolitan Opera House, Timothy Cobb. El contrabaix català és un instrument que es va començar a fer a les acaballes del segle XVII fins al xrx (els instruments francesos es van imposar), i és un instrument molt buscat i valorat per la seva gran qualitat sonora. El contrabaix català és més conegut com a contrabaix de pera i ara per ara esdevé un instrument molt cobejat, que només el construeix el luthier empordanès Jordi Roscada. L'abril de 2005 Josep Quer tomarà a Nova York convidat per David Cage, un dels Juthiers més importants d'aquesta ciutat. E L'organista Juan de la Rubia guanya el premi El Primer Palau 2004 E I jurat designat per atorgar el Premi El Primer Palau entre els participants en el cicle de joves intèrprets del mateix nom, que se celebrà al Palau de Ja Música Catalana durant el mes d'octubre passat (format per Eulàlia Solé, Gerard Claret, Jordi Masó, Mark Friedhoff, Francesc Llongueres, Arnaldur Amarson i Lluís Millet) acordà atorgar el primer premi, dotat amb 6.000 euros i Medalla d'Or, a juan de la Rubia, orgue. També, i per majoria de vots, va distingir amb un primer accèssit, dotat amb 3.000 eu ros i Medalla d'Argent, el Cuarteto Arccus; i distingir amb dos accèssits, dotat cadascun amb 1.500 euros i Medalla d' Argent, Horacio Lavandera, piano, i Gerardo Ubaghs, violí. El veredicte i el lliurament de premis va tenir lloc durant el concert de la Festa de la Música, el proppassat 23 de novembre al Palau de la Música. A la Festa hi van actuar, amb la Jove Orquestra Nacional de Catalunya, dirigida per Manuel Valdivieso, Laura Ruiz, clarinet, i Jordan Tejedor, violí, guanyadors del Premi El Primer Palau 2003, amb obres de Brahms i Nielsen. El cicle El Primer Palau és organitzat i patrocinat per la Fundació Orfeó CatalàPalau de la Música i Mitsubishi Electric. Signatura del conveni entre la UANL i el Liceu per a Òpera Oberta E l rector de la Universitat. Autònoma de Nuevo León (Mèxic), José Ailtonio Gonzalez Treviño, i el director general del Gran Teatre del Liceu, Josep Caminal, van signar el passat setembre el conveni de coJ.Iaboració cultural per al projecte Òpera Oberta. Aquest projecte, en el qual participen quaranta universitats espanyoles, amplia així la seva actuació vers Amèrica. La UANL és la primera universitat llatinoamericana que s'adhereix a la primera assignatura universitària que s'ofereix amb caràcter internacional simultàniament a gairebé cinquanta centres. Aquesta iniciativa pionera d'ambdues institucions permetrà que els mês de I 00.000 alumnes d'aquesta Universitat -amb seu a la ciutat de Monterrey- tinguin l'oportunitat d'assistir a la retransmissió en directe des del Liceu, a través d'lnternet de segona generació, de cinc òperes de Ja temporada attística del Teatre. La programació del curs 2004-05 és la següent: 14 d'octub1:e de 2004, Boris Godunov de Modest Mussorgski; 14 de desemb•·e de 2004, Rigo/etto de Giuseppe Verdi; 31 de març de 2005, L'elisir d'amore de Gaetano Donizetti; 28 d'abril de 2005, A Midswnmer Night's Dream de Benjamin Britten; i 24 de maig de 2005, /enufa de Leos Janacek. La categoria de Christophers al servei del Dido and Aeneas de Purcell La veu prodigiosa de Fleming i la batuta de Cobos en un concert memorable Palau 100. The Sixteen. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Dir.: Harry Christophers . Fragments de The Fairy Queen i de KingArthur. Dido andAeneas. Palau de la Música Catalana. 21 d'octubre de 2004. Palau 100. Orquesta Sinfónica de Madrid (Teatro Real). Renée Fleming, soprano. Dir.: Jesús López Cobos. Mozart, Handel, Massenet, Korngold, Strauss, Barber, Previn, Gershwin, Verdi, Puccini, Dvorak. Palau de la Música Catalana. 14 d'octubre de 2004. l director britànic Harry Christophers , com molts dels seus iJ.l ustres coHegues anglesos -com ara King o Hogwood, entre d'altres-, tenen la virtut d'endinsar-se en la música del barroc amb una elegància i natu ralitat musical que repercuteix en el fet que les seves versions. a més d'assoLir un altíssim grau de nivell tècnic, posseeixin una varietat de colors, de dinàmiques i de matisos que cadascuna de les notes que passa per les seves mans és in terpretada amb un respecte i amb un coneixement de causa certament magistral. I més encara quan la música que interpreten és de Handel i, per descomptat, de Henry Purcell, a la qua.l cosa encara cal afegir un altre plus quan davant seu tenen una obra mestra del barroc an glès com Dido and Aene- E as. Al Palau, el conjunt The Sixteen, un excepcional Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana -que està en un moment vocal certament pletòric- i solistes vocals, entre els quals va sobresortir lògicament la veu de Susan Bickley, van oferir una versió semiescenificada de l'emblemàtic a òpera de Purccll. Dido and Aeneas, que és l'única òpera pròpiament dita que va compondre Purcell, fou estrenada el 1689 i ha assolit un reconeixement unànime gràcies no només a la perfecció de la trama argumental extreta del Llibre IV de I'Eneida de Virgili, sinó a una música en la qual el sentit teatral i la perfecció que assoleixen moments com l'escena de la cova i la sublim mort de Dido han convertit en paradigma de la música del segle XVll anglès. Al Palau es va escoltar una versió refinada, acurada, amb un Cor de Cambra del Pa.lau que no només va mostrar grans virtuts vocals, sinó uns dots escènics prou coneguts en altres intervencions operístiques. Cbristophers va oferir una versió delicada, refinada, amb moments en què la profusió del color resu.ltava evident, però en què sempre sabia mantenir la força interior de la trama i una atenció al detall absoluta. Tot s'encaminava cap a la mort de Dido, com a moment de màxim refinament musical, i la veu de Susan Bickley va fluir d'una manera magistral, amb uns pianissimi de gran sensibilitat, amb un acompanyament orquestral delicadíssim i amb el lirisme i la serenitat que cal que contingui tota gran interpretació d'aquest moment certament sublim. Va ser, doncs, una versió memorable del Dido and Aeneas de Purcell. precedida en la primera part per diversos fragments de La reina de les fades i d'El rei Artús, en què les veus i l'altíssim grau teatral de Richard Suart, Elizabeth Cragg i Lucy Crowc van tenir un complement excepcional d'un Christophers que acara aquest repertori amb un coneixement de causa absolut i amb uns resultats interpretatius de primeríssim ordre. "Mercè, dilette amiche'' d'I vespri siciliani, en què queesprés de la seva actuació la temporada 1998-99, la soprano Renée Flemening va tornar a actuar en la temporada Palau 100, acompanyada en aquesta ocasió per l'Orquesta Sinfónica de Madrid dirigida per Jesús López Cobos, en un recital que va esdevenir un èxit absolut. Èxit per molts motius; en primer lloc per l'elecció del programa. Fleming té una veu prodigiosa, capaç de canta r amb idèntica perfecció lieder de Schubert, com òperes de Mozart, Berg o Dvonik, o cançons d'Strauss. I lluny d 'oferir només un aspecte del seu estil, el programa comptava amb àries de Handel, amb música de Komgold, amb el sensual Summertime de Gershwin, però també amb compromeses àries d'òperes de Massenet (Thais), de Verdi (l vespri siciliani), de Puccini (Gianni Schicchi) o Dvorak (Rusalka). Infinitat d'estils. a més de gran compromís tècnic i estilístic, pels quals la veu de Fleming va fluir amb una categoria i personalitat absoluta. Excepcional el seu pas per les àries de Thais. absolutamen t prodigiosa en Ciicilie d'Strauss i amb una força de projecció, de dramatisme i de densitat operística mostrada en D dava confirmat que aquesta soprano té, a més d'una veu d'un color bellíssim, amb un centre vocal de gran solidesa i uns aguts que projecta amb una diafanitat cristaJ.Iina, un saber estar en escena només en mans de les més grans artistes. Fleming, acompanyad a per una batuta excepcional -com sempre succeeix quan López Cobos es posa al capdavant d'una formació simfònica- i una orquestra que va mostrar la seva categoria en el camp operístic, tant en les obertures com acompanyant la soprano. havia aconseguit crear aquella atmosfera màgica que pot contemplar-se en alguns recitals !iries. Després amb "O mio bahbino caro" -interpretada amb una delicadesa absoluta-i amb la sensual cançó de la lluna de Rusalka, Fleming acaparava un seguit de "bravosr que van tenir com a recompensa tres bisos cantats de manera excepcional, i de manera particular un pletòric Morgen d'Strauss i una prodigiosa versió de "lo son l'umile anciela'' d'Adria/la Lecouvreur. Fleming va triomfar en tots els estils que va afrontar en el recital, tot corroborant que la seva veu és avui dia una de les més excepcionals del panorama líric. 19 619 4MiWQMeMW;W@WttcRíTICA Feliç debut operístic de Joan Guinjoan amb Gaudí Gaudi de Joan Guinjoan. Llibret: Josep Maria CarandeU. Robert Bork. Vicente Ombuena. Elisabete Matos. Francisco Vas. Stefa no Palatcbi. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció: Josep Pons. Gran Teatre del Liceu. 3 de novembre de 2004. l caràcter insòlit de l'estrena d'una òpera d'un compositor contemporani, i a més de la casa, ha atorgat a Gaudí un autèntic caràcter d'esdeveniment. El fet convida a una renexió sobre el paper i la responsabilitat en aquest sentit d'un teatre institucional d'òpera i, per extensió, sobre la realitat lírica del país. I aquí sorgeixen moltes qüestions, com per exemple si el Liceu en solitari ha d'assumir la responsabilitat de donar sortida fluida a Ja creativitat lírica dels nostres compositors. ¿No caldria vertebrar un context operístic més divers i més obert a les també diverses exigències que comporta la creativitat i, per extensió, Ja divulgació de l'òpera a casa nostra? O encara més: ¿el Liceu és el teatre més indicat per esdevenir banc de proves d'uns creadors que ficats en el nucli d'un gir sense fi, no tenen possibilitats d'exercitar/aprendre el seu ofici en el taller irrenunciable de la materialització pública? A partir d'aquí, cal remarcar el fet que una vegada que s'hi ha decidit, el Liceu ba posat a disposició de la primera òpera de Guinjoan uns recursos més que suficients, començant per les generoses nou representacions programades. Per la seva part, el compositor ha sabut crear un producte que ha transcendit satisfactòriament la condició d'opera prima, amb una maduresa d'ofici remarcable en un debutant en l'ofici. Recordem que Guinjoan té una important obra instrumental, però fins ara nul·la en la parcel·la lírica i molt escassa en qualsevol apartat E 242 20 620 vocal. Gaudí en tot cas parteix del llast d'un llibret que ha atès més la dimensió literària que no la dramàtica, si és que poden anar dissociades. Ha prescindit massa del fet que òpera és teatre i no discurs, que per tant exigeix perfilar uns personatges i crear unes situacions dramàtiques que aboquin a un resultat creïble i coherent. En el llibret de Gaudí hi ha massa reflexió, massa digressió. sovint sobre arguments tòpics, en d'altres massa emfàtics, que Uasten la tensió dramàtica. Guinjoan ba confegit una partitura amb un gran sentit pragmàtic: no ba pretès inventar res i sí servir amb força exactitud els cànons del gènere operístic, i sense ren unciar al seu personal tarannà creatiu ha compost una autèntica òpera contemporània que al final, en una segona part en què el gran soliJoqui del protagonista arriba a calar en el públic i desferma un pathos emotiu idoni com a conclusió. Segurament, no es podia demanar més. Les constants de la música de Guinjoan, o algunes d'elles - riquesa tímbrica, color orquestral, ús intelligent de la percussió- es posen al servei d'un autèntic discurs líric -en el sentit d'operístic- fins a aconseguir el que s'ha apuntat. Un resultat bàsicament satisfactori. L'esforçadíssima interpretació del baríton nord-americà Robert Bork esdevé un element cabdal pet a aquests resultats, com també una direcció musical -com sempre- ajustadíssima, sense fissures de Josep Pons. I aquí s'imposa l'incís de com resulta de discutible el recurs a intèrprets no catalanopar- !ants en els dos papers principals. La dramatúrgia ha banejat encerts amb lissul'es, amb esquerdes (si se'ns permet el referent a un dels punts més destacats de l'argument): més perceptibles pel que fa al movin1ent i interpretació que a Ja concepció espacial. Dos Puccini primerencs en versió irrellevant Le vil/i i Edgar de Giacomo Puccini. Llibret de Ferdinando Fontana. Ana María Saochez. Gustavo Porta. Javier Franco. Emilio Ivanov. Marussa Xiny. Leandra Overmann. Josep Miquel Ramon. Orquestra de València. Cor de la Generalitat Valenciana i Escolania de Nostra Senyora dels Desemparats. Direcció: Miguel Angel Gómez Martínez. Gran Teatre del Liceu. 4 de novembre de 2004. _P.:~L~:.~:- A vegades hom té dret a preguntar-se pel sentit que tenen determinades iniciatives. I crec que la programació inconnexa d'aquest doble programa, així, com un bolet en el si d'una temporada com la del Liceu, n'és una. Descobrir dos Puccini primerencs pot tenir el seu atractiu i la seva justificació, però en tot cas no gaire en el seu a'tllament, amb un equip artístic afjè, i sense cap complement d'interès que enriqueixi la proposta. Com que a més, les versions tampoc no van aportar res d'excepcional, a la fi tot quedarà, ben segur, com una lleu i gairebé imperceptible fita amorfa i irrellevant en la història del nostre Teatre. Le villi i Edgar tenen en comú no sols els autors, sinó també uns arguments inversemblants i una proclivitat a l'excés, propis d'altTa banda dels inicis de trajectòria. Mostren, també, indicis del que després serà el gran cos de l'obra pucciniana: un melodismc exuberant i intens, una orquestració grassa, uns cors mínimanent perceptibles i ampul·losos -sense la grandesa dels verdians, tanmateix- i finalment una vocalitat difícil. Una vocalitat servida en conjunt amb discreció per una Ana María Sanchez (Le villi) que té el problema d'haver nascut dues generacions tard, quan la figura del cantan t palplantat i inexpressiu ja no resulta suficient per molt que posseeixi una bona línia de cant i una veu bonica. Gustava Porta és un tenor amb valentia i expressivitat, una veu força bonica per bé que opaca. En Edgar, la finor i delicadesa de Marussa Xyni i el cant ufanós de Leandra Overmann van dibuixar molt bé els contrastants papers que defensaven -una mena d'alter ego, respectivament, de Micaela i Carmen-, amb el complement d'un tens Emilio Jvanov en el paper d'Edgar mentre que Josep Miquel Ramon, l'excel·lent baríton, es va trobar amb un paper una mica massa dramàtic per a la seva tessitura; paper que en tot cas va defensar amb dignitat. Miguel Añgel Gómez Martínez és un di rector d'ofici segut~ de gest precís i clar, però incapaç de vessar uns mínims de transcendència. Molt ben servida la parceJ.Ja coral, compacta i musical. .. ~••w•·•••& CRÍTI CA Estol d'excel·lents joves virtuosos en el Primer Palau El Primer Palau (IX temporada). Cuarteto Arccus (quartet de corda). Miguel Angel Castro, piano. Turina, Xostakóvitx, Beethoven, Bartók. Palau de la Música. 6 d'octubre de 2004. Bernat Padrosa, guitarra. Raúl García Marian, violi. Horacio Lavandera, piano. Giuliani, Mendelssohn, Falla. Palau de la Música. 1J d'octubre de 2004. Juan de la Rubia, orgue. Bach, Teixidó, Liszt, Franck. Palau de la Música. 20 d'octubre de 2004. Juan Pedro Torres, violoncel. Gerardo Ubaghs, violí. Ana Belén Herrezuelo, piano. Haydn, Mozart. Palau de la Música. 27 d'octubre de 2004. Col·laboracions de l'Orquestra Simfònica del Vallès i Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra. Directors: Xavier Puig i Alexis Soriano. .e:~.É:.!~~~:r3:~~:-~~-s;~. A mb una trajectòria que ja arriba als nou anys, podem dir que el cicle El Primer Palau, dedicat a la promoció dels joves intèrprets. ja té el seu lloc en els annals de la vida concertística de la ciutat. Ben cert, El Primer Palau no solament ja té un públic addicte que el segueix puntualment i que omple de manera considerable la sala, sinó que també per als joves intèrprets que inicien la seva difícil carrera concettística constitueix una fita important en la seva vocació. En aquesta sèrie s'escolten bons concerts i en les actuacions s'endevina i es percep una manera de fer la música que, passant per la calidesa de les lectures i l'entusiasme en el treball, deixa un record indeleble tant en els protagonistes dels concerts com en els melòmans que hi assisteixen. Enguany el nivell dels participants ha estat molt alt i pot dir-se que tots ells han brillat i s'han distingit per la notabilíssima musicalitat i la inqüestionable correcció de llurs versions. A tall de crònica, podem destacar l'emotiva expressivitat del Cuarteto Arccus en una lectura ben aprofundida del Quartet núm. 8 de Xostakóvitx i el refinament sonor que van aplicar a la traducció d'Oración del torero de Turina. Per la seva banda, el pianista Miguel Angel Castro va impressionar el públic amb una sòlida interpretació de la Sonata op. 31, núm. 2, com també per la claredat i l'arravatadora contundència amb les quals va exposar la complexa Sonata (1926) de Bartók. Música pictòrica amb l'OCC Orquestra de Cambra Catalana (OCC). Stanislav Stepanek, violí; Joan Devesa, clarinet; Joan Pàmies, direcció. Homs, Bonet, Turull, Zarate, Montsalvatge. Auditori del CCCB. 31 d'octubre de 2004. .P..~-~-Jg~p~.?.~~-~- s i l'Orquestra de Cambra Catalana va decidir iniciar el seu cicle de tardor d'aquest any, dedicat a Salvador Dalí, apostant per un programa de caire força avantguardista, en aquest segon concert la tria de les obres resultà força més equilibrada i accessible per a l gran públic. Moltes d'aquestes peces, d'altra banda, estaven fonamenltlcles en els principis de la música descriptiva. amb la qual cosa el recital tingué com a fil conductor els lligams que sovint s'estableLxen enlre les arts de la pintura i la música. Vam poder escoltar en pri- mer lloc l'Adagi núm. 2, per a quintet de corda, de Joaquim Homs, en el qual es fan ben palesos els particulars trets compositius de l'autor. fonamentats en el recolliment i en la màxima economia de mitjans expressius. Vingué a continuació Tramuntana de Narcís Bonet, obra que intenta plasmar en música el tarannà del característic vent empordanès, i que el conjunt va interpretar amb notable precisió rítmica, especialment en els passatges més ràpids. Tancaren la primera part del concett els Sis cants intranscendents de Xavier Turull, per a violí i corda, dels quals tant l'orquestra com el seu En el segon concert i comptant amb la col·laboració de l'Orquestra Simfònica del Vallès, magníficament ditigida pel jove Xavier Puig, el guitarrista Bernat Padrosa va oferir una correcta interpretació del Concert en La major, op. 30 de Giuliani; el públic s'entusiasmà amb una àgil i apassionada intervenció del violinista Raúl García Marian en el de Mendelssohn i com a cloenda es va aplaudir una imaginativa i alhora detallada versió en ambient poètic de les Noches en los jardines de España de Falla a càrrec del pianista Horacio Lavandera. El tercer concert va tenil· com a únic i impactant intèrpret el jove organista Juan de la Rubia, ja que l'actuació de G. A. Pérez-Aranda, violí, es va haver de suspendre a danera hora. D'aquesta manera Juan de la Rubia, a més d'interpretar amb la màxima brillantor un bell Miserere del jove Francesc Teixidó ( 1999) i la imaginativa i densa Fantasia ''Ad nos, ad salutarem undam ·• de Liszt, va meravellar el públic per Ja seva inusitada capacitat comunicativa, servint-se d'un fraseig puntuat amb f1ex.ibilitat i ajustada utilització dels registres. En definitiva, en la tasca de juan de la Rubia la música va fluir amb tota la seva càrrega poètica i hwnana. En el darrer concert, l'Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra, dirigida per Alexis Soriana, va presentar tres solistes de lloable nivell que es van fer aplaudir pel públic del Palau. En primer lloc va actuar el violoncel·lista Juan Pedra Torres, que va dir amb estil excel·lent i bella sonoritat el Concert per a violoncel en Do major de Haydn. A continuació el violinista Gerardo Ubaghs va oferir una emotiva lectura del Concert en La major K. 219 de Mozart, que en l'arc del jove violinista adquirí un expressiu caràcter líric. mentre que la pianista Ana Belén Herrezuelo en va exposar amb suggestives subtileses el Concert en La major K 488, una de les pàgines més admirables que Mozart va escriure per al piano. concertino. Stanislav Stepíinek, feren una lectura adreçada a enfortir el caràcter plàcid que distingeix l'obra. La segona meitat del concert començà amb l'estrena d'Autorretrato, per a orquestra de corda i clarinet, del jove compositor madrileny José larate. Encarregada per l'Orquestra de Cambra Catalana per a l'ocasió, i inspirada en l'homònim quadre de Salvador Dalí, la partitura. sàviament construïda i dc llenguatge complex, es posa al servei de la voluntat del compositor de traduir musicalment les sensacions produïdes per una imatge pictòrica. l igualment evocadora fou la darrera obra del pro- grama. les Tres postals illuminades de Xavier Montsalvatge. en la qual l'autor, amb gran encert, trasllada en sons, tot incorporant elements de música popular, la impressió causada pels paisatges de la Provença. l'Havana i Nova York. L'orquestra demostrà tot al llarg del concert una cohesió exceJ.Ient, com també una gran adaptabilitat a l'hora d'acarar l·'execució de cada obra, tenint en compte les disparitats estilístiques dels autors. L'efectiva direcció de Joan Pàmies fou un element clau a l'hora d'assolir aquests objectius interpretatius. Concert en Mi major, op. 64 242 21 621 ~www•··-11•• CRÍ T I ;¡¡ ;;;:;- = = ~ 5! ~' ~· 242 22 622 / s curiós, com a mínim, observar com la recuperació d'un musical molt genuïnament català ha desvetllat una expectació tan impressionant com és el cas que ens ocupa, amb overbooking a mesos vista. Mar i cel ha confirmat d'aquesta manera la seva condició de fenomen social, que supera la dimensió estrictament artística fins a convertir-se en un dels referents més destacats de la història del teatre cata.là dels darrers decennis pel que fa a acceptació. Veure que hi ha pares que a l'època de l'estrena van anar sols al Victòria a gaudir de l'espectacle i que ara gairebé forcen els seus fills a descobrir-lo, referma defmitivament el que s'acaba d'exposar. Ja situats en el pla més estricte de la crítica, el minim que es pot dir d'aquest espectacle és que és un gran encert. Una màquina perfectament concebuda i desenrotllada, en què tot funciona amb una fluïdesa natural extraordinària i que mena a bon port el producte, en una dinàmica intema molt ben travada, que dosifica els recursos del gènere amb una precisió gairebé absoluta. Hom juga amb un atot força segut~ que és l'entitat dramàtica del material bàsic -de fet és el que aguanta la segona part, molt menys espectacular que Ja primera-, aquest canemàs tan genuïna- E ment teatra.l que és l'obra de Guimerà. El mèrit afegit, en tot cas, és important i aquí tothom té dret a atribuir-se'n els galons de forma legítima: un guió o un llibret digne i sense voluntat de trencar l'esmentat canemàs en el més essencial, una música d'una eficàcia extraordinària -alguns dels seus moments s'han prodigat i prodiguen de mil maneres i arreu, en concerts de festa major, versions de cobla, etcètera- i finalment una realització dramatúrgies brillantíssima, ben resolta per un quadre d'intèrprets lliurats i convençuts, encara que en la bugada s'hagi perdut si no a.lgun llençol sí a.lguna coixinera, amb absències tan poderoses com les de Toni Cruz i especia.lment d'Àngels Gonya.lons. No es pot demanar més. Només voldria afegir-hi dues reflexions: en uns dies en què s'ha produït una estrena operística d'un compositor català, ¿no es pot considerar també Mar i cel una òpera? Observem que no hi ha ni un moment dialogat. On són els limits entre òpera i musica.!? Quins cànons ho determinen de forma taxativa? La segona reflexió és que aquest retorn de Mar i cel, ofert a més en un espai de les característiques programàtiques bàsiques com el Naciona.l, constitueix una mena de paradigma de la rea.litat d'una generació de creadors teatra.ls catalans que fa la sensació que ha esgotat el seu discurs. Mentre aquest muntatge ha d'apuntalar la darrerament erràtica trajectòria de DagollDagom, La Fura dels Baus dóna mostra de rien va plus amb el seu darrer espectacle, el Lliure ha de retornar al vell model amb l'esplèndid muntatge de L'oncle Vània -genuí "estil Gràcia"-, per reconciliar-se amb si mateix i amb el seu públic i altres grups destacats fa uns quants anys -Comediants o El Vol Rasmalden en un cert estat de letargia creativa. A La viola, infreqüent instrument solista Entre la brillantor i la imatge problemàtica del teatre català Mar i cel d'Albert Guinovart. Llibret: Xavier Bru de Sala, sobre el drama homònim d' Angel Guimerà. Dramatúrgia: Joan Lluís Bozzo, Anna Rosa Cisquella i Miquel Periel. Companyia Dagoii-Dagom. Teatre Nacional de Catalunya. C Joves Intèrprets Catalans. Mónica Cruzata, viola. Ana Pérez, piano. Schubert, Soler, GrèboJ, Britten, Hindemith, Alén. Casal del Metge. 13 d'octubre de 2004. tar-ho és un diàleg obsessiu a viola posseeix un timbre híbrid, a mig camí entre l'agilitat desimbolta del violí i la planyívola gravetat del violoncel, un fet que. malauradament, ha relegat el caràcter solista de l'instrument a un segon pla, en favor dels altres dos membres de la família. Per aquest motiu, sempre resulta agraït trobar programes -<:om el que protagonitzà la violista d'origen cubà Mónica Cruzata en companyia d'Ana Pérez al piano-, en els quals es recupera aquell repertori , per definició poc freqüent, en què la viola té un paper rellevant. Inaugurà el concert la Sonata per a arpeggione i piano en La menor de Franz Schubert, una obra que malgrat ésser concebuda originalment per a arpeggione -un instrument similar a la guitarra inventat pel vienès G. Staufer el 1823, i que ha caigut en desús-, és més habitual sentir-la en la seva transcripció per a viola. La interpretació, incerta en un primer moment, anà guanyant consistència en el seu decurs, especialment !'"Adagio" central, per desembocar després en un "Finale" 1·esolt amb gran habilitat pe1· ambducs intèrprets. Vam poder sentit tot seguit la breu, però complexa peça núm. 7 de Fulles de l'arbre celestial de Josep Soler; a la qual succeí l'estrena d'una obra d'un altre compositor català dels nostres dies, Armand Grèbol. Vols fer el favor d'escot- L entre els dos instruments, carregat d' una ironia que Cruzata i Pérez van saber copsar i transmetre amb total encert. Lachrymae (ref/ections on a song of Dowland) de Benjamin Britten fou l'obra amb la qual s'inicià la segona part del concert. Estructurada en onze moviments curts que s'executen sense interrupció, la partitura pretén explorar, des d'un punt de vista introspectiu, una àmplia gamma de tècniques interpretatives, però sense renunciar al lirisme característic del compositor britànic. La dificultat de l'obra no resultà, però, cap inconvenient per a les joves intèrprets, que van protagonitzar en aquesta obra un dels millors moments de la vetllada, tant des del punt de vista tècnic com pel que fa a la compenetració tímbrica. Un altre clàssic del segle xx, l'alemany Paul Hindemitb, també estigué present en el programa, amb la seva bella Meditació per a viola i piano, d'una escriptura elegant i sòbria, i que deixa entreveure la predilecció del compositor per un instrument del qual fou un virtuós destacat. f en absolut contrast, el colofó del concert vingué marcat per un exòtic danzón cubà titulat Legrand, del compositor Andrés Alén. Amb gran soltesa, Mónica Cruzata i Ana Pérez tomaren a exhibir les seves habilitats interpretatives, tot demostrant, al mateix temps, una versatilitat que comprèn un ampli espectre estilístic. -4WWij8eMWMmw+ CRÍTI CA Guinovart obre el cicle Concerts Simfònics al Palau Amb Nielsen va arribar el millor Concerts Simfònics al Palau. Orquestra Simfònica del Vallès. Albert Guinovart, piano. Laura Simó, veu. Dir.: Edmon Colomer. Gershwin, Porter, Sondheim, Rodgers~ Kander, Guinovart. Palau de la Música Catalana. 9 d'octubre de 2004. Temporada OBC. Elisabeth Leonskaya, piano. Dir.: Tucmas Ollila. Saariaho: Du Cristal. Rakhmàninov: Concert per a piano i orquestra núm. 2. Nielsen: Simfonia núm. 4, "La Inextingible'". L'Auditori. 17 d'octubre de 2004. ompositor i pianista, i enguany artista resident de l'Orquestra Simfònica del Va llès, Albert Guinovart es va convertir en el protagonista pJincipal del programa inaugural de la temporada Concerts Simfònics al Palau. Amb un programa dedicat a la música nord-am1ericana i a diversos fragments extrets dels seus musicals, aquest polifacètic artista barceloní, juntament amb la veu de Laura Simó, va afrontar un concert fet a la seva mida. Un repertori de música de Gershwín o Cole Porter, en el qual Guinovart se sent plenament a gust, i lògicament un recull de les seves inspirades melodies de musical, que van integrar la segona part del concert, oferiren un estil que defuig tot avantguardisme i que li ha proporcionat un públic absolutament fidel. La música d' l love rhythm de Gershwin -arranjada pel C mateix Guinovart-, juntament amb diverses obres de Gershwin o Porter, van permetre escoltar un Guinovart pianista que se sentia plenament a gust amb els ritmes, amb el tip us de melodia, am b el caràcter d'aquesta música, i comptant a més amb la participació d'una Orquestra Simfònica del Vallès que sempre va estar a l'alçada i amb un Edmon Colomer que gaudia plenament amb unes obres extravertides i portadores a moments d'una suggestiva sensualitat lírica. La veu de Laura Simó, que broda el repertori tant de la música americana de Cole Porter, com la dels musicals de Guinovart, i que va mostrar-se especialment inspirada en "Flor de nit, Ciutat d'Ivori" -que a més s'ha convertit en una de les més belles melodies del compositoro '·Chercher l'amour" de la suite Gaudí, va acabar d'arrodonir aquest concert amb Guinovart com a protagonista. El feliç aniversari del Cor Vivaldi Cor Vivaldi. Arnau Farré, orgue. Josep Bufem, piano. Dir.: Òscar Boada. Goodall, Britten, lb8ñez, BemiaJ, Poulenc, Podgaïts, Garcia Demestres. Auditori Winterthur. 30 d'octubre de 2004. _p_~-~-L?_~-~~~- ' E Cor Vivaldi està d'enhorabona. Ha assolit els quinze anys de trajectòria musical havent esdevingut la coral infantil catalana amb major presència internacional, i obtenint-hi un reconeixement unànime, tant del públic com de la crítica especialitzada; i donant a conèixer en cuda concert un repertori innovador. amb una clara voluntat d'allunyar-se del catàleg d'obres estàndard escrites per a aquest tipus de conjunt. El concert amb el qual el Cor Vivaldi celebrà el seu quinzè aniversari vingué mar- cat per una fita important: l'estrena d'un Stabat Ma ter escrit per a l'ocasió pel compositor barceloní Albert Garcia Demestres, possiblement la pàgina més complexa amb la qualla coral ha hagut d'enfrontar-se en tota Ja seva història. Estructurada en les parts habituals, l'obra compta amb una dificultosa part confiada al piano, que actua com a eix vertebradar de la partitura. i també amb el suport hannònic de l'orgue. Així mateix, el compositor prescriu la utilització de diversos instruments de percussió que són emprats per les mateixes cantaires, i que creen uns efectes sonors que evoquen el a pianista Elisabeth Leonskaya va ser convidada a la temporada de I'OBC per interpretar una de les obres més paradigmàtiques del repertori concertístic per a piano i orquestra, com és el Concert núm. 2 de Aquesta Rakhmàninov. obra,dotada d'una musicalitat àmpliament coneguda del públic, d'un romanticisme i una apassionament certament enlluernadors, és -pel seu virtuosisme, per la seva dimensió melòdica i per la seva vinculació entre orquestra i solista- una de les obres de referència del panorama concertístic. El cert és que la versió escoltada va tenir certs aspectes que van desvirtuar en certa mesura la tasca de Leonskaya. L'OSC dirigida per Tuomas Ol lila va oferir una sonoritat excessiva en volum i en certs moments marcadament acadèmica que repercutia en la manca d'un lirisme i una ductilitat més ajustada amb la línia musical de l'obra. Un cert distanciament amb la solista -que també va optar per una versió allunyada d'un romanticisme més visceral, a la mane- ra d'un Richter o, els darrers anys, a la manera d'un apassionat Volodos- van afavorir que Ja versió tingués un aspecte per moments propers a una excessiva objectivitat. Tècnkamen t impecable, contundent, de fi lirisme en el segon movin1ent, segura en les complexjtats del tercer, Leonskaya va demostrar sens dubte que és una de les pianistes més destacades de les darreres generacions, però una certa manca de compenetració amb l'Orquestra i un excés d'objectivitat en aquesta van repercutir en una certa fredor interpretativa de l'obra. El programa, que va iniciarse amb una obra com Du Gristal de Kaija Saariaho, va tenir en Ollila una nova dimensió en la segona part amb la interpretació de La Inextingible de Nielsen. Una versió serena. refinada, aleshores sí, realitzada amb ductilitat, amb riquesa de colors i matisos, de bella factura, va demostrar la qualitat de les diverses seccions de l'Orqu estra, i van pennetre gaudir d'una versió plena de contingut, de força interior i d'aprofundiment interpretatiu. Una obra en la qual, sens dubte, OIJila va mostrar-se del tot còmode. dolor i el patiment. La part vocal, d'altra banda, conté passatges musicals amb nombroses referències a la música andalusa, i la seva enrevessada escriprura polifònica la fan apta només per a grups que gaudeixin de la solvència interpreta· tiva del Cor Vivaldi. Aquesta estrena vingué precedida, però, d'altres obres també dignes d'e:.-ment. i representatives totes elles d'estèliques musicals diferents. Les rítmiques Love divine de Howard Goodall i /ubila te Deo de Bcnjamin Britten serviren per obrir el concert. D'aquest compositor britànic poguérem sentir també l'exceJ.tent Missa Brevis, que mostra influències musicals que van des del cant gregorià fins al jazz. També hi tingué cabuda el llenguatge bitonal de Francis Poulenc, i les seves lletanies a la verge negra de Rocamadour; mentre que completaren el recital tres Al'e Maria: una de Pelegrí Bernial -que constituí l'altra estrena de la vetllada-: una altra del basc Francisco Ibañez, de textura elegant i assossegada; i una tercera del compositor rus Ephrem Podgaïts, escrita a doble cor, i marcadament influenciada pel cant litúrgic ortodox. El Cor Vivaldi demostrà, una vegada més. uns totals lliurament i professionalitat tot al llarg del concert; i el nombrós públic assistent gaudí, altre cop, del so característic de Ja formació, d'una extraordinària puresa tímbrica. Una sonoritat que únicament s'aconsegueix mi~ançant la perseverança i la dedicació que ha demostrat tots aquests anys el director i fundador del cor, Òscar Boada. L 242 23 623 Excel·lent Quinzena de Xostakóvitx per Brotons L'eterna història d'amor torna a Sabadell Temporada OBC. Cristoph Rahn, contrabaix. Dir.: Salvador Brotons. Rossini: obertura de Guillem Tell. Koussevitzky: Concert per a contrabaix i orquestra. Xostakóvitx: Simfonia núm. 15. L'Auditori. 30 d'octubre de 2004. Roméo et ]uliette de Gounod. Minerva Moliner. José L. El COIItrabaixisla Christop/1 Ralm oferf 111111 mag11ificn i11terprclaci6 del Concert de Koussevitzky S 242 24 624 i quelcom cal agrair als Amics de l'Òpera de Sabadell, és la seva capacítat generosa d'"oforir". D'oferir una temporada d'òpera alternativa i a més a més amb la capacitat de moviment per gran part del territori català. Aquesta és la missió que els anima novament a inaugurar una altra temporada, la vint-i-tresena, amb una òpera que van fer deu anys enrere, Roméo et Juliette de Ch. Gounod. Es va poder comprovar que és una òpera alhora clàssica i innovadora, i sobretot difícil de trobar-hi els cantants adequats. Gounod, respectant els cànons d'àries i cors, va accentuar els duos dels protagonistes, que són els eixos de cadascun dels actes. I aquí és on rau el repte més gran d'aquesta obra, trobar-hi uns protagonistes idonis. Van resultar creïbles i adequats en l'aspecte l'escènic, dos cantants joves per a uns personatges gairebé adolescents, però en l'aspecte musical potser no van donar tot el que demana la partitura. La soprano Minerva Moliner, que va estar esplèndida en la part més lleugera de la partitura, va fer una recreació de la seva ària de presentació i va salvar amb escreix la part més pesant de la seva partitura, i va arribar a una gran intensitat en el duo final. josé Luis Casanova va literalment resistir fins al final en un paper que potser no és el més adequat per a la seva veu en aquest moment, ja que està mancat de la suavitat i el fraseig que reclama Gounod per al seu Roméo, tot confonent intensitat d ramàtica amb forçar la veu. Les veus que van donar la brillantor del cant en aquesta òpera van ser les dels barítons Kyung-)un Park i Lluís Sintes, en els seus respectius papers de Frère Laurent i el S .P..:~.!::~:.!:. i bé aquest concert havia de ser dirigit per Lawrence Fester, una malaltia sobtada del director va fer que Salvador Brotons s'encarregués de dirigir un programa de gran interès. La música de l'obertura deGuillem Tell de Rossini -vinculada estretament amb la Simfonia núm. 15 de Xostakóvit:x, l'obra que va ocupar la segona part del programa- i el Concert per a contrabaix i orquestra de Koussevitzky, que va permetre gaudir del solista de l'OSC Christoph Rahn, van configurar un concert que interpretativament va tenir un resultat certament brillant. El Concert per a contrabai:< de Koussevitzky és, juntament amb el llegat de Bottesi ni, el punt de referència obligat de les obres per a contrabaix. D'una gran volada romàntica, amb una exigent dificultat tècnica i expressiva, portadora d'un ampli ventall de colors, és, en definitiva, reflex d'una escriptura que permet al contrabaix oferir una amplíssima demostració de sonoritats. Rhan, perfectament acompanyat per l'Orquestra, va mostrar virtuosisme, delicadesa, sonoritats clares, discurs pronunciat amb soltesa i un virtuosisme prou conegut del públic de l'OSC. Versió enfocada al lluïment del solista, Salvador Brotons estava atent que la sonoritat de l'Orquestra os compenetrés amb el mesurat discurs reservat a l'instrument solista. Fou una brillant inter- Casanova. Kyung-Jun Park. Lluís Sintes. Júlia Farrés. Mercè Obiol. Marc Canturri. Jordi Humet. Orquestra Simfònica del Vallès. Cor dels Amics de l'Òpera de Sabadell. Dir.: Daniel Martínez. Dir. d'escena: Carles Ortiz. Teatre la Faràndula (Sabadell). 31 d'octubre de 2004. pretació d'una obra que en comptades ocasions pot escoltar-se a les sales de concerts. La Simfonia núm. 15 de Xostakóvitx va ser escrita l'any 1971, un epíleg de la seva vida en què referències a obres com l'obertura de Guillem Tell o al Capvespre i al Tristany de Wagner planen sobre una obra reflexiva, profunda, misteriosa i en el fons autobiogràfica. Brotons tenia al seu davant una orquestra que, com hem apuntat en diverses ocasions, quan interpreta les obres d'Strauss, Bruckner, Mahler i Xostakóvitx assoleix un nivell interpretatiu de primer ordre. La direcció brillant de Brotons tenia com a reflex una Orquestra que oferia sempre una sonoritat punyent; l'atenció al detall tenia com a complement un discurs sòlid i rigorós, poc abocat a recrear aspectes musicals espectaculars i sempre atenent al missatge profund que su- ra constantment per l'obra. Fou una versió reflexiva i punyentJ vehement, amb un control de la força però per sobre de tot all unyada d'efectísmes que li poguess in restar la força de contingut que conté aquest testament simfònic del compositor. comte Capulet, que tot i no tenir grans moments solistes, van saber treure partit dels seus personatges, tant en l'apartat musical com en el dramàtic. Entre la llarga llista de secundaris, destacaríem la sempre professional Gertrude de Mercè Obiols, el dinàmic i encertat Mercuri del jove baríton Marc Canturri, que esperem de veure aviat en altres papers de més envergadura, i la soprano Júlia Farrés, que encaterinà tot el teatre amb la seva interpretació de la cançó "Depuis hier je" per la seva veu neta, el seu bell timbre i la seva gràcia escènica. Va tancar el drama, d'una manera greu i solemne, el baix Marc Pujol, que en la seva breu intervenció com a duc de Verona va arrodonir un repartiment que va apostar per veus joves per a un drama entre joves. Amb un plantejament minimalista en la posada en escena, Carles Ortiz va servir un drama que és bastant estàtic i íntim. però que en alguns moments va resultar monòton. Per la seva banda, el director titular del cor, Daniel Martinez, va agafar bé la batuta i va dur a bon port una obra no gens fàcil, per les seves caractedstiques musicals, tot aconseguint un balanç molt bo entre fossat i orquestra, i també un rendiment més que notable del cor. Noves músiques per a una vella formació Dos mons musicals en conjunció III Cicle Anna Ricci. Punt i a Part: Joan hquierdo, flautes de bec; Pilar Sobirà, percussió. Jolivet, Padrós, LewinRichter, Davies, Straesser, Nuix. Sala Gaudí d e la Pedrera. 29 d 'octubre de 2 004. na combinació instrumental a priori tan insòlita com la que formen la nauta de bec i la percussió ofereix unes possibilitats tímbriques plenes d'atractiu, i d'ençà de la creació del grup Punt i a Part, integrat per Joan lzquierdo i Pilar Subirà, han estat molts els compositors que s'han decidit a escriure obres expressament per al conjunt. El duet presentà una bona part d'aquest nou repertori en l'actual edició del Cicle Anna Ricci, en un concert que començà amb una de les poques obres per a flauta i percussió que ja existien abans de ' la formació de Pun t i a Part: Pipeaubec d' André Jolivet recrea l'estil d'una dansa medieval, reforçat el seu caràcter arcaic per l'ús de la pandereta i el bongo en la part de percussió. El conjunt oferí a continuació Degung, per a flauta i vibràfon, de David Padrós, obra que, en paraUles del compositor, està inspirada en la música del gamelan indonesi, especialment pel que fa a l'ús del metal·lòfon i en Ja constant evocació d'una atmosfera exòtica. Flauta-Meta/ d'Andrés Lewin-Richter representa, en canvi, una concepció del conjunt més propera als plantejamen ts de la música e lectroacústica, en la mesura que les aportacions del percussionista sobre el monòleg de la nauta U intenten imitar els sons produïts per la cinta magnètica, aconseguits miijançant la fricció d'un arc de violí per les plaques del vibràfon i pel so prolongat de les campanes. Poguérem escoltar tot seguit la curiosa peça Worlds apart de Benjamin Da vies, plantejada com un duel m usical entre la flauta i la conga, i que mira de jugar amb les diferències que s'estableixen entre tots dos instruments. La seva partitura consisteix en un diagrama que expressa, en nombres, disset digitacions diferents en la nauta, i els efectes sonors respectius en la percussió, fet que la converteix en una obra d'especial dificultat. El duet interpretà finalment dues obres am b certs h·ets en comú: Points of contact de Josep Straesser, en què la nauta i el xilòfon protagonitzen un diàleg ple de dinamisme; i Percuflú de Jep Nuix, en la qual aquest caràcter dialogant, aplacat en un principi, evoluciona en el decurs de la peça fins a arribar a un espectacular moment culminant. Punt i a Part oferí, en conjunt, unes versions d'un molt bon nivell interpretatiu, mostrant una tècnica excel·lent i una gran compenetració. El fet de constituir, a més a més, un grup de cambra força atípic, accentua encara més el mèrit d'una iniciativa musical agosarada, gràcies a la qual s'ha generat un important catàleg d'obres els darrers anys. Emotiu homenatge a Angeles Gulín Angeles Blancas, soprano. Carlos Aragó, piano. Puccini, Verdi, Fauré, Poulenc.Foyer del Gran Teatre del Liceu. 10 d'octubre de 2004. mb un Foyer ple dc gom a gom de familiars í amics, els aficionats i admiradors de qui va ser gran soprano espanyola i fidel al Teatre del Liceu van acudir a l'homenatge que el Teatre va voler retre-li en el segon aniversari del seu traspàs. L'acte va teni r dues parts d iferenciades. A Un documental que va recórrer diversos aspectes de la vida i actuacions de la soprano d'Ourense al Liceu. Coordinat per Santi Vela, s'hi va poder percebre la gran vàlua de la cantan t i la seva generositat vers el Liceu. Des del seu debut el 1970 amb Aida fins a la seva última Luisa Miller el 1980 va saber guanyar-se l'entusiasme de molts liceistes que després de gairebé un quart de segle III Cicle Anna Ricci. Trio Collage. Ywona Burzynska, violí; David Blay, violoncel; Jordi López, piano. Granados, Brotons, Martínez, Ravel. Aula d 'o rquestra de I' ESMUC. 4 de novembre de 2004. na formació cambrísti· ca tan arrelada en la tradició musical d'Occident com el trio amb piano fou la protagonista del quart concert de l'actual edició del Cicle Anna Ricci. L'acte comptà amb la participació del Trio Collage, creat ara fa tres anys, i integrat per tres joves i valuosos intèrprets: la violinis ta Ywona Buzynska, el violoncel·lista David Blay i el pianista David López. El programa començà amb el cèlebre "lntennezzo" de l'òpera Goyescas d'Enric Granados, en una transcripció realitzada per Gaspar Cassadó. La peça, en la seva versió per a trio, perd bona part de la magnificència que caracteritza l'original per a orquestra, però alhora adquireix la sonoritat plàcida i dialogant pròpia de la música de cambra. Vingué a continuació el Trio op. 39 de Salvador Brotons, obra de joventut en un sol moviment que denota, en molts aspectes, una acusada influència de la producció cambrística de Xostakóvitx, especialment pel que fa als seus passatges més rítmics i pu· nyents. Tot i això, l'obra conté aspectes força originals, que amb el temps han esdevingut característics del compositor barceloní. com ara la simbio- si de procediments compositius tradicionals amb d'altres propis de la música contemporània. De plantejaments més radicals és el trio Le rombeau de Maurice Ravel, homenatge musical d'Israel David Martínez al mestre francès. L'obra resulta d'una expressió excessivament intel-lectual en termes genèrics, però no exempta de fragments curiosos i irmovadors quant a la recerca d'efectes tímbrics. El plat fort del concert, però, fou precisament una obra de Ravel: el Trio amb piano en La major. Una pàgina que, tot i la seva qualitat, no ha accedit al gran repertori amb la mateixa facilitat que altres creacions del seu autor. El Trio Collage, amb un lliurament absolut, en donà una versió equilibrada, tot exaltant la bellesa musical inherent a l'obra, en quatre temps contrastants que alternen la tranquiHitat dels moviments primer i tercer amb l'agitació del segon i el quart. El conjunt demostrà, en el decurs del recital, unes grans aptituds per a la música del segle xx, traduïdes en una notable precisió interpretativa, i en un gest de naturalitat respecte d'unes obres -les dues cenu·als sobretot-, especialment dificils i exigents amb els músics. encara recorden les seves me morables interpretacions en rols com Abigail o Gioconda. La segona part de l'acte va ser un minirecital de la seva filla, la soprano Àngeles Blancas, que, emocionada, es va atrevir a cantar alguns rols de la seva mare, començant per la incre'tblement dificil ària de Lady Macbeth de Verdi, per passar després a dues à ties de Puccini pertanyents a les òperes Manon Lescaut i Suor Angelica. Evidentment, va poder més l'emoció que la tria escaient del programa, ja que sobretot !"escena del Macbeth no és per a una veu com la d'Angcles Blancas, però el seu lliurament i el seu saber cscè- nie van superar el vocal. En les altres d ues obres la seva interpretació va ser més inspirada, tot conquerint el públic, no tan sols amb la seva veu, sinó també amb la nat u· ralitat i la proximitat dels seus comentaris. Com s'ha esdevingut poques vegades, el Foyer es va convertir en un petit saló de casa, en oferir-s'hi més que un concert una reunió familiar i d'amics en què el record i la músic11 van centrar la vetllada, que va acabar amb dos bisos de dues cançons franceses en el mateix to de calidesa emotiva. Si com diu la dita, "de ben parits és ser agraïts'". el Liceu va complir amb escreix aquesta frase. U 25 625 La gran presència d'Al Foster a Terrassa Al Foster Quartet. Al Foster, bateria; Eli Degibri, saxo tenor i soprano; Kevin Hays, piano; Doug Weiss, con· trabaix. Nova Jazz Cava de Terrassa. 23 d'octubre de 2004. A 26 626 l Fester va ser bateria de Miles Davis des de 1972 -substituí Jack Defohnette- a 1975, data en què el trompeta va deixar de fer música. Però quan tornà a ls escenaris, a partir dels primers anys vuitanta, Foster també hi era. El drummer acompanyà Davis rins al 1985. Això vol dir que l'exigent Miles sempre havia valorat molt Aloysius Foster. Però no sempre fou el bateria dels combos del trompeta. Abans de la seva trobada amb Davis, havia estat acòlit de gent com Illinois Jacquet, Blue MitcheiJ, Erskine Hawkins, Lou Donaldson, Kai Winding, Earl May... Després, i alternant amb Miles, ho fou de Sonny Rollins, Frank Fester, George Adams ... I de pianistes com McCoy Tyner, Duke jordan, Red Garland, Walte r Bishop Jr., i Sadik Ha !dm, entre d'altres. 1 de la cantant Abbey Lincoln. l de Jackie McLean ... Sense descartar el lideratge dels seus propis grups. Un bagatge realment envejable, per la seva diversitat i qualitat. Al Fester aparegué per Terrassa al capdavant del seu quartet el març de 200 I, amb motiu del vintè Festival de Jazz de la ciutat egarenca. En aquella ocasió, i acompanyat per David Janson, saxo tenor; Aaron Goldberg, piano; i Doug Weiss, contrabaix, deixà un gran record. I els qui hi vam ser sempre vam pensar que celebraríem d'allò més que el bateria de Virgínia es tomés a deixar caure algun dia per la Nova Jazz Cava. L'espera ha tardat tres anys i set mesos. Que no és un temps gaire llarg. Ara, Foster, de seixanta anys, va venir a Terrassa enquadrat dins la programació habitual de la Cava del passat mes d'octubre. L'acompanyaren els joves Eli Degibri, saxo tenor i soprano; Kevin Hays, piano; i el mateix contrabaix de l'anterior visita. I Al Foster tomà a obtenir un èxit esclatant. Perquè continua sent un tipus que sap perfectament que, malgrat la importància que sempre té la bateria en qualsevol combo jazzistic, no té per què sentir-se més que ningú, no té per què posar-se sempre a primer tem1e, no té per què ana1· només a la seva, i no té per què - malgrat que sigui el líder del grup- abusar explícitament d'aquesta circumstància. El seu és un cabdillatge modèlic. Embolcalla cada tema amb la seva propulsió. però sense sobresortir ni un centímetre més del que ho ha de fer. La seva enorme tècnica li permet una contenció riquíssima en matisos. Perquè escomet, ataca, vira, regira, s'amoroseix, gairebé desapareix, toma a treure el nas, accelera i remunta sense que ni un dels seus cops, escombrades o feelings trenquin mai la idiosincràsia pròpia del tema que s'interpreta. Però, a canvi, tothom veu, tothom sent, tothom sap que allà bi ha un bateria. De primeríssima línia, però. Possiblement, la seva relació amb Miles hagi influenciat aquesta mena de veure les coses. De fet, el Davis previ a l'electrificació era un amant dels silencis i dels matisos. I Foster, que ja tenia un estil propi no gens matusser ni eixordador, es devia trobar rebé en aquell ambient. A Terrassa, el bateria nord-americà deixà camp lliure aJs seus homes, però naturalment, també hi va voler dir la seva. Foren uns solos ajustadíssims, redoblant amb una precisió i claredat totals. 1, és clar, catapultats per aquella màquina perfectament greixada, els tres músics que tenia a l davant respongueren sense fiss ures. Dins d'un repertori bàsicament hard-bop o post hard-bop, en què aparegueren diversos temes de Miles, Al Foster, en la st:Va Sl!gona vsita a Terrassa l'israelià Eli Degibri va demostrar que és un saxo tan clar i precís com el seu líder. Posseïdor, a més, d'un so esplèndid -tant amb el tenor com amb el soprano- i d'un fraseig àmpliament comunicatiu. Kevin Hays fou un pianista que no fallà mai ni una nota malgrat la seva esplèndida vitalitat. I Doug Weiss es mostrà com el que era fa tres anys: un contrabaix de pedra picada. Reeixit concert del duet Sirvent-]avaloy III Cicle Anna Ricci. Robert Sirvent, flauta travessera. Miguel Javaloy, guitarra. Granados, Setó, Humet, Guïnjoan, Soler. Sala Gaudí de la Pedrera. 27 d'octubre de 2004. eguint la filosofia i els plantejaments que han caracteritzat les edicions anteriors, el Cicle Anna Ricci ha planificat la seva tercera temporada tot donant continuïtat als mateixos cri· teris programàtics, basats en la difusió de la música catalana contemporània, i comptant al mateix temps amb la participació d'instrumentistes destacats del nostre país. El segon concert del cicle d'enguany fou confiat al duo taJTagoní Sirvcnt-Javaloy, que protagonitzà un reci tal format en bona part per obres arranjades per a aquesta formació, com ara els cèlebres Valsos poètics d'Enric Granados, que obriren el concert. Esclita oliginalment per a piano, l'obra, escoltada en la versió per a flauta i guitarra, adquireix una riquesa tímbrica que potencia el refinament de la seva escriptura, expressament allunyada del concepte més fressat del vals. D'un altre tarannà fou l'obra següent del programa, S Dues històries d'un temps no lineal de Conrad Setó, de factu ra força tradicional en l'aspecte harmònic, però que incorpora clements minimalistes pel q ue fa a Ics qüestions temàtiques. Els intèrprets, a qui la peça està dedicada, n'ofeliren una lectura excel·lent, tant des del punt de vista tècnic com pel que fa als matisos expressius. De caire més intimista és l'obra de Ramon Humet A night piece, concebuda en la seva versió original per a saxo i guitarra, i en la qual conviuen dos registres ben diferenciats, amb la qual cosa passatges tonals es combinen amb procediments compositius més innovado rs, que inclouen l'ús del diapasó i dels glissandi en la guitar- ra. Sense abandonar aquest clima intimista, el duet interpretà tot seguit una peça ja clàssica del repertori català actual per a flauta i guitarra, Màgic de Joan Guinjoan, que el compositor de Riudoms escriví originalment per a flauta i piano. Els intèrprets reeixiren en la recerca de l'atmosfera contemplativa que caracteritza l'obra, atès que la seva dificultat rau precisament a saber-ne extreure aquells aspectes que van més enllà del que està escJit en la prutitura. Sirvent i Javaloy clogueren el seu concert amb una altra pàgina també força introspectiva, Lacrimae or seven tears de Josep Soler, formada per petits moviments de caràcter planyívol, ¡ que ens permeté adonar-nos amb més detall de la qualitat dels dos intèrprets en el vessant solista, atès que l'obra està formada per nombrosos fragments escrits per a un sol insh'Ument. I ~ 01 FEBRER 2005 Dimarts, 19 h FRANCESCO FINOTTI, orgue C. F r anck: Coralli en Si menor R. Schumann: Quatre esbossos , op. 58 J. S. Bach: Passacaglia i f'uga en Do menor BWV 582 F. Liszt: n Pens ieroso. Sonet sobre un text de Michelangelo (transcripció F. Finolli) ''Prometheus" poema simfònic (trarucripció}. Guillau) CICLE D'ORGUE AL PALAU 11 TEMPORADA 2005 15 FEBRER 2005 Dimarts, 19 h DAVID MALET, orgue A. Massana : En estil gregorià J. Sole r: Posúudi J . Baucells: Improvisació per a orgue {sobre l'Himne de laudes de la solemnitat de l"assumpcíó de la Mare de Déu: "solis, o Virgo") P. Jaume-Manuel Mola : Invocac ió i Sarabanda (extretes del Cantantibus Organis) J. Alcaraz: Jnvenc iones l lnJ.ento 11 Retablo lli Continuo IV Risolwo V Dobles M. Bosch: Temptativa núm. 2 D. Magrané: "Nicht so traurig ... " (imroduccw, coral i batalla per a orgue • estrena•) E. Gigout: Rhapsodie sur des Airs Cat 16 MARÇ 2005 Dimecres, 19 h COR DE NOIES DE L'ORFEÓ CATALÀ (patt·ocinat per· Grupo Santander) Grup ins trum e n~al CAR~OS GARCLt\ BERNAL, orgue LLUIS VILAMAJO , director Meodelssohn: Sonata núm. 6 en Re menor Mendelssoh n : Tres motets per a veus femenines, op. 39 Brahms: Herlich tul mich verlangen, op. 122 Rheinber ger : Missa en La major 29 MARC 2005 Dimarts, 19 h ' J EAN DEKYNDT, orgue BERNARD SOUSTROT, trompeta M. Corrette: Concert per a trompe ta i orgue en Fa major L. Boellma nn : Suite gòtica per a orgue W. Babell: Concert en Re me nor per a trompeta i orgue O. Messiaen: "Oieu parmi nous·· per a orgue G.F. H aendel: Concert per a trompela i orgue en Si be moll major Preu únic: 6€ ORGANITZA ll illlliil l l'Al AlJ DE I A MU SI CA C ATALANA MI\C l lONA * fUNDACIO úRilÒ C\IAIA rAl AU IH I A Mll~tC,\ Informació i venda: P.:~ l au de la Música Catalana Sant Francesc de Paula, 2 08003 Barcelona Tel. 902 442 882 Fax 932 957 208 \\'Ww.palaumusica.org Ne: taquilles@palaumusica.org Nadal/musical NADAL I SETMANA SANTA SÓN TEMPORADA ALTA AL CALENDARI DE LA LITÚRGIA CRISTIANA. SóN ELS INDRETS DE LA RELIGIÓ QUE NECESSITEN MÉS APORTACIÓ DE FANTASIA I / O FE; NÉIXER SENSE PARTICIPACIÓ VIRIL I RESSUSCITAR DESPRÉS DE MORIR. L'IMAGINARI, L'ESPAI IDONI ON LA RACIONALITAT NO ÉS IMPRESCINDIBLE, ELS HA RECREAT A BASTAMENT I LA MÚSICA N'ÉS PART ESSENCIAL. EN AQUEST ARTICLE RECOLLIM ENREGISTRAMENTS DISCOGRÀFICS EDITATS A PARTIR DE L'ANY 2000. a música, festiva i transcendent, associada a la mitologia nadalenca ha donat grans monuments a la història de l'art. El Messies de mindel, l'Oratori de Nadal de Bach, i una extensa i rica coJ.Iecció de nadales populars són trets definitoris d'aquest patrimoni. En el qual la música ha generat tradicions al seu entorn. Si ens circumscrivim a les coordenades comunes espai/temps, la Catalunya Nadal/musical del segle xx ençà ha crescut des dels fonaments dels escampats rituals de la Missa del gall; celebracions de màxim aparell de la logística simbòlica, des dels ornaments fins a les bandes sonores. El fet que l'Orfeó Català inaugurés el 1913 Ja temporada de concerts de Sant Esteve, determina que sigui aquest cicle nadalenc el de més llarga tradició en la nostra biosfera artística. La veu "tradicional" que s'afegeix com a epítet a la cita anual del Palau, la tarda del 26 de desembre, és prou significativa. És una convocatòria en un espai civil que dóna Ja mesura exacta de la religió entesa no només com a creença metafísica, sinó també com a element vertebrador d'una cultura nacional popular. Els jueus separen d'una manera molt natural els qui tenen fe dels qui en practiquen els seus ritus com a tribut a Ja tradició que cohesiona famílies i societats. Aquí ja es va pel mateix camí: les celebracions religioses socials -ja saben, bodes, bateigs, comunions ... Nadal, Rams, el sant. ..conciten més clientela que no Ja missa dominical. El Concert de Sant Esteve, d'altra banda, s'ha estès a diversos indrets del país i corals locals fan la seva cita particular. La primera edició del Concert, dirigida per Lluís Millet, va reunir el públic tot just per fer pair els L 242 canelons, a quarts de cinc de la tarda. El programa triat sintetitzava molt bé els eixos esmentats del Nadal/musical: Bach, Handel i les nadales autòctones. I un afegit nogensmenys important si atenem al moment: el gregorià. E l1913 era un any d'apogeu gregorià -n'hi ha prou de veure Ja primera època de la nostra Revista per comprovar l'espai que s'hi dedicava. El papa Pius X, posteriorment canonitzat, havia decretat, tot just feia exactament una dècada, que el gregorià era la música diguem-ne oficial de l'Església. El text que consagra aquesta disposició és el Motu proprio, datat el dia 22 de setembre de 1903. Les diòcesis de l'Estat espanyol el van desplegar de maneres molt diferents: Madrid-Alcalà va promulgar una comissió censora contra les músiques proscrites, mentre que Tortosa va incorporar-lo a les ensenyances del seminari; maneres diferents d'entendre idèntica qüestió. En una proposta de Nadal/musical hem de començar, doncs, per recomanar les versions gregorianes, que s'inicien amb el segon salm que conforma l'introit de la Missa del gall, "Dominus dixit ad me", i el de la litúrgia del dia, "Puer natus est nobis". Peces d'aquesta paraula austerament cantada, com el "Yerbum caro" o I'"Al·leluia", han desencadenat creatius allaus de música, des de EL CONCERT DE SANT EsTEVE s'HA ESTÈS A DIVERSOS INDRETS I LOCALITATS DEL PAÍS. la simplicitat del coral de Bach referent al p1imer, a les lúdiques fanfares de Handel i Mozart, amb el segon com a guió. Hi ha, naturalment. molt i molt bon gregorià enregistrat; assenyalem-ne, de les darreres edicions dels antifonaris, la coJ.lecció "Cantate Domino", de la Capella Gregoriana Easo (Eikar). La indiscutible tradició nadalenca, unida a la indiscutible tradició coral basca. es opera magna de Bach i Handel referents al Nadal! musical són gairebé coetànies. L'Oratori és de 1734, i El Messies de 1741. Els dos rivals -gràcies a la polèmica desfermada justament en els primers números de la vella RMC- tenen tanmateix en comú una marca musical, el barroc, el conreu simfonicocoral, el mix entre religiós i profà i el .sentit teatral. L'oratori El Messies també ha creat una tradició conèertística a casa nostra, gràcies a la iniciativa de la Fundació "la Caixa"; una tradició dita "participativa" que permet que intèrprets de tot el tenitoli puguin concelebrar-Jo al Palau. I que igualment s'ha estès a altres indrets. L'Oratori de Nadal de Bach té una versió discogràfica recent interessant, a cànec de l'Acadèmia d'Alta Música de Berlín, dirigida per René Jacobs (Harmonia Mundi). Un "paquet" titulat Les lumieres de Noel ens porta, a més de Bach, a altres peces conduïdes per Jacobs, enregistrat tot per la mateixa companyia. Es tracta de tres cantates del cicle nadalenc llegides filològicament per Philippe Hen·eweghe, i de la Història de Nadal de Heinrich Schütz, compositor alemany nascut el 1585, deixeble de Giovanni Gabrielli i mestre, en la llunyania, del mateix Bach, de qui Hugo Riemann considera precursor. En arribar a la contemporaneïtat, tmbem amb lletres ben gruixudes el Nadal de john Rutter, un autor destacat que, extramurs de Ja tanca catòlica que per a bé i també per a mal mirava musicalment cap enrere, desenvolupa una creació lliure. Els seus carals són petites construccions que anticipen el minimalisme. Estalvis de fons i de fotma a l'entom dels misteris de la humanització de Déu, que van fer que Rutter fos conside- L El Concert de Sant Esteve de l'Orfeó Català, al Palau de la Mtísíca Catalana, és una de les cites musicals més tradicionals de Nadal rat la traducció al pentagra ma de Charles Dickens. El disc es titula simplement Music for Christmas (Hyperion Records) i el porten a bon port Poliphony the City of London Sinfonia. De l'àrea popular, destacarem les exemplar s recreacio ns jazzístiqu es que amb el títol precís de jazz Christmas (Recordi ng Arts) ens porten diversos autors de nadales tradicionals de l'àrea anglosaxona. Entre els intèrprets trobem els populars Stanley Clarke o Paul Smith, i entre les cançons, les populars "Jingle bells" o "Nadal blanc"; els vells espirituals de Louis Armstron g planen per damunt d'aquesta coHecció. I per acabar, sense sortir d'aquest indret, ressenyem el que ja és un bestseller gairebé clàssic, tot i ser endegat pels populars dels populars: Altres cançons de Nadal (Música Global). Lax'o Busto, Gossos, Adrià Puntí, Quimi Portet i d'altres, ens duen un Nadal reformul at, alternatiu i antiglobalització. Naturalment, és un disc fora de l'ortodòx ia, però tothom té dret a interpretar el Nadal, que ja neix -mai millor emprada l'express iód'una singular hermenèutica que, per començar, canvia la data històrica de l'esdeveniment. Un bon disc, en qualsevol cas, producte artístic imaginatiu i de qualitat. Que sempre són manifestacions de l'esperit. catalunya música 1revista musical catalana CATALUNYA MUSICA I REVISTA MUSICAL CATALANA CI Sanl Fanceac de Paula, 2 - 08003 Barcelona Butlleta de domiciliació bancària el Consorci del Palau de la Música Catalana, pe.l pagaSenyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà Catalana". Musical sta Música/Revi "Catalunya a ment de la meva subscripció l - -- Titular compte: - - - - - -- - - - - - -- - -- -- - -- -Banc/Coixa: Signatura: Agèncin~--"---·~--~-­ Adreço agència· Codi postal i població: _ (cal omplir les dades correctamen t) Butlleta de subscripció Nom i cognoms del subscriptor: Adreça: - - - - · · - - Telèfon: . - - - - -- - -- Codi postal i pobloci6: - - - · - - · - - - - - - - - - -- --·--·-·····- -·--· - ------Pro[essi6: - - - -I : Desitjo subscriure'm o partir del número: _ __ (o bt mló bancari adjunt, a favor de •Catalunya Música/Re: Amb lo quota anuol de 25,24 euros. Faro erectiu l'import mitjançant domiciliació bancAria vista Musical Catalana•). Per subscripcions a l'estranger, consulteu el preu. l Orfeó Cotali·Palou de la Músieo i Cousord del Palou de la Mf&sieo Cow. Les uves dodes serou incorporodes als !itnrs del Grup Palo u de la Músieo (Orfeó Cotali, fWicbció lots dJ ~IS d'occês, ~ ean1 na), amb 10u al carter de Sane Francesc dc Paula, 2, dc Ban:elona, CP 0800l, per fu-ne la gerti6 ~. i en oquesta ~pol cxudr I I : ceHació I oposició. - ------------------------- - ----- -~ ~-- --- - - - --- - ----------- - -- -- -- - - -- ----- - - -- --- - ------ -- - - ----- 29 Tres òperes i una sarsuela ~n la temporada d'Opera a Catalunya EL CICLE OPERÍSTIC QUE ORGANITZA L'ASSOCIACIÓ D'AMICS DE L'ÒPERA DE SABADELL, PRESIDIDA PER MIRNA LACAMBRA - ENGUANY EN L'EDICIÓ NÚMERO 23 DEL FESTIVAL D'ÒPERA DE SABADELL I L'EDICIÓ QUE FA 17 DEL CICLE ÒPERA A CATALUNYA-, PROPOSA TRES ÒPERES I UNA SARSUELA, LA CELEBRADA Doña Francisquita :: o' AMADEU VIVES. perRRMC ¡;;- ~ e fS.!' ¡¡;¡· 242 30 630 Albert Montserrat serà Mnrio Cavamdosi en la producció de Tosca i una òpera francesa tancava la temporada passada (Manon de Massenet), una altra, Roméo et Juliette de Gounoud, va començar el 27 d'octubre l'actual, amb la soprano valenciana Minerva Moliner, alumna d'Ana Luisa Chova i darrer premi del concurs de Cant Jaume Aragall. Junt amb aquesta Juliette, el tenor aragonès José. L. Casanova com a Roméo. D'aquesta producció ja ens fem ressò en la crítica corresponent en aquesta secció. Doña Francisquita d'Amadeu VIves, tot responent a la voluntat d'introduir un autor català en cada temporada, ha estat la segona proposta del cicle i ja ha estat vista els dies 26 i 28 de novembre a Sabadell. Ha estat una coproducció amb la productora Auream, amb la Bios Orkestra Simfonika, el cor Euskal Abesbatza i el Cor Amics de l'Òpera de Sabadell, dirigits per Enrique García Requena. Els papers principals van ser interpretats per Elisa Vélez, Àngela Lorite, Ricardo Muñiz i Lorenzo Moncloa. Del 23 de febrer al 13 de març de 2005, a Sabadell, Reus, Viladecans, Figueres, Lleida, Sant Cugat del Vallès i Granollers es presentarà el plat fort de la temporada, Tosca de Puccini. El tenor Albert Montserrat tomarà a Sabadell per defensar el rol de Mario Cavaradosi, al costat de la soprano alacantina Carmen Ribera en el paper S de Floria Tosca. i el baríton madrileny Alberto Arrabal com a Scarpia. Completen l'elenc Toni Marsol (sagristà), Sergi Bellver (Spoletta) i Antoni Fajardo (Angelotti). A banda de la Simfònica del Vallès i del Cor dels Amics de l'Òpera de SabadeU, dirigits per un "vell conegut" del cicle, l'italià Elio Orciuolo, cal destacar la intervenció del Cor Juvenil de l'Orfeó de Sabadell (que enguany celebra el seu centenari) i la del reconegut tenor italià ja retirat Nunzio Todisco, que subscriu la direcció d'escena. I darrer títol és el mozartià Le E nozze di Figa ro, que entre l'a- bril i maig del 2005 es veurà a Sabadell, Lleida, Viladecans, Granollers, Reus, Sant Cugat del Vallès, Figueres, Terrassa i Badalona (aquestes dues darreres ciutats amb funcions dels alumnes de l'Escola d'Òpera de Sabadell). Le nozze compta amb dos coreans per als papers masculins principals, el baríton Paul Kong per al comte d'Almaviva i, novament el baix baríton Tosca SERÀ EL TÍTOL MÉS IMPORTANT DE LA TEMPORADA. Kyung-Jun Park per a Figaro. Per a la comtessa d' Almaviva, un luxe, dues sopranos que s'alternaran les funcions, l'uruguaiana María José Siri i la valenciana Amparo Navarro. La també valenciana María José Martos serà Susanna i la mezzosoprano barcelonina lnés Moraleda serà Cherubino. Tornarà a dirigir la Simfònica del Vallès el director del Cor dels Amics de l'Òpera de Sabadell, Daniel Martinez; i amb la direcció escènica de l'habitual Pau Monterde. També completen aquesta temporada, l'Escola d'Òpera de Sabadell, que, com hem assenyalat, treballarà Le nozze di Figaro de Mozart, i l'activitat Òpera per a Escolars, que toma a oferir L'elisir d'a more de Donizetti. Es preveu, igualment, oferir un recital del tenor Jaume Aragall el 6 de febrer de 2005 al Teatre la Faràndula de Sabadell. Com ja és habitual, i no per això menys important, els representants de les entitats patrocinadores i de les institucions van remarcar, en roda de premsa, la importància d'aquest cicle d'òpera per tot el que representa tant socialment com cultural, i la gran satisfacció de donar-hi suport. També es va comentar l'estat del projecte municipal de crear un nou equipament cultural a Sabadell, que està previst que es comenci a construir l'any 2006, i que acolliria les òperes de l'entitat que dirigeix Mima Lacambra i els concerts de l'Orquestra Simfònica del Vallès. MI K H A ÏL I. GLI N KA Dos-cents anys del naixement de Glinka er bé que no ens agrada fer-ho més enllà del que calgui, de tant en tant recorrem a efemèrides destacade s per obrir aquesta cabdal secció del Tema, en el qual durant aquests vint anys que acabem de complir hem intentat obrir un ventall de temes -valgui la redundància- d'una concreta densitat de contingut. Certamen t, Mikhaïl I. Glinka no és un d'aquells compositors que figurin entre els més indispens ables de ser coneguts; o dels que la història ha situat en un lloc de privilegi màxim. Almenys no n'hi ha una evidència explícita. I aquí caldria afegir que en el context d'unes programacions rutinàries i repetitives, resulta lamentable que no s'hagi aprofitat arreu l'avinentesa d'aquest aniversari per mostrar de manera generosa la seva obra. De ben segur hauria resultat molt gratificant. En tot cas, en un moment en el qual el gran patrimoni musical rus prerevolucio- nari és objecte d' una consideració creixent, la figura d'aquest composito r esdevé clau per entendre tota la grandesa de l'esmentat patrimoni i tot el que va significar la segona meitat del segle XIX per a la creació musical d'aquell país. En aquest sentit, sembla indiscutible el seu paper de pioner detemúnant de tot un moviment que a partir d'ell havia de constituir el que s'ha anomenat "na- cionalisme", que a més va tenir el mèrit de transcendir el seu propi àmbit rus. Per això, juntamen t amb la visió individualitzad a d'aquest composi tor, hom ha situat la del famós Grup dels Cinc, que n'és tan deutor, en un intent d'oferir una visió més global i objectiva d'aquest gran moment. Glinka esdevé d'aquesta manera un pretext molt útil per penetrar en una realitat de gran envergadura i d'una extraordinària transcendència en la història de la música universal. 31 Mikhaïl Glinka (1804-1857) L'inici de dos segles de música russa DURANT LA SEGONA GUERRA MUNDIAL LES AUTORITATS SOVIÈTIQUES VAN ELABORAR UN PLA PER INTERPRETAR I DIFONDRE MÚSICA, TANT POPULAR COM "SERl OSA". ..P..~~.J.~?.Q?...~QP_~_qp~~-~~çQ__ es estadístiques amb referència a les obres de música "seriosa", només durant l'any 1942, van donar els resultats següents en nombre d'obres: 1.871, Txaikovski; 788, Rimski-Kórsakov; 785, Glinka, i 524, Rakhmàninov, sense comptar-hi les obres noves, que van ser 44 7. Aquestes noves composicions, condicionades pels terribles esdeveniments, duien noms com Tot per La pàtria o Guerra sagrada. Les obres de nova creació havien d'estar compostes tenint alguns punts de referència concrets; els més importants: la música popular i tradicional, i les obres dels grans campositars del passat. Aquest passat musical s'havia inia feia uns anys que Glinka ciat amb les composicions de Mik.hail Glinka, músic havia començat a fer viatque representava l'inici d'un procés sense discontiges a Itàlia, entre els anys nul'tats i que donava a Ja música russa una persa1830 i 1833, on va conèinalitat única. xer algunes de les noves òperes. Donizetti li va aparA partir de Glinka, les relacions i els lligams es tar la vitalitat, l'equilibri formal i les melodies plenes van establint al voltant de l'eix Moscou-Sant Petersde naturalitat, mentre que Bellíni li mostrà la possibiburg. Els compositors de més edat h·aslladen als litat d'utilitzar recursos hrumònics més complexos que joves els seus coneixements fms a anibar a la Rúsampliaven els procediments més convencionals. Un sia del final del segle xx. De Glinka a Dargomijskí, altre contacte important és el que va tenir lloc l'any de Rirnskí-Kórsakov a Glazunov o de Xostakóvitx 1844 amb Berlioz. No sabem exactament quina reiaa Tixtxenko, els enllaços se succeeixen. ció van mantenir el dos compositors, malgrat que és Una facilitat extraordinària i uns dots musicals fàcil imaginar com "l'apassionat" francès degué mosmolt bons permeten a Glinka crear un ampli contrar les novetats instrumentals i formals que feia serjunt de composicions. L'entorn és propici per transviren les seves obres, i les extraordinàries possibilitats formar la música que es feia fins en aquell moment: de la música programàtica (feia prop de quinze anys la música vocal religiosa perd el protagonisme que que havia escrit la Simfonia Fantàstica). tenia, l'Església ortodoxa ja no pot posar més traUns mesos després trobem Glinka a Espanya. Aquesves a la música instrumental; també Ja difusió de la ta estada li serveix per ampliar el seu coneixement de música que arriba de l'Europa occidental s'estén: la música popular, un nou repertori que posteriorment els primers decennis del segle XIX triomfa l'òpera, es manifestarà en obres com la Jota aragonesa i Records tant francesa com italiana. Un altre d'una nit d'estiu a Madrid. Encara més canvi en els hàbits musicals russos Jl.iiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiii'i\' viatges; d'Espanya a Polònia, després serà la difusió de la música popu- ~ "~~~ a París i finalment Berlin, on va morir. lar; gràcies a Caterina la Gran, L'ESTADA A ESPAEl 9 de desembre de 1842 es va aquesta música s'escampa i les NYA LI VA SERVIR PER estrenat· la segona òpera de Glinka, co ral s comencen a interpretar-la AMPLIAR EL CONEIXERusslan i Ludmifla. Considerada fora dels seus àmbits. Glinka ja disMENT DE LA MÚSICA sovint la seva millor obra, representa posa d'uns nous elements per crear un pas endavant en la definició d'un la seva obra. ~ POPULAR. ~ estil propi, encara més relacionat amb L'any 1836 és la primera data la personalitat russa. A més de les L 242 32 632 clau, és l'any de l'esn-ena de l'òpera Una vida pel tsar (o /van Susanin, títol original i el preferit durant l'època soviètica). A més de les influències que s'han indicat, en aquesta obra trobem la de la música simfònica del primer romanticisme, fonamenta lment Beethoven. Amb una gran habilitat, Glinka utilitza estructures que provenen de la música occidental, com els procediments imitatius fugats interpretats pel cor, característiques vocals similars a les de l'òpera francesa (grand opéra) i italiana, i elements que provenen del seu país i que tenyeixen l'obra tot donant-li Ja peculiar personalitat russa. J molt interpretades. Les caracterísmelodies russes, n'hi trobem també de ~ tiques d'aquestes obres són babi~ CATÀL'AMPLI EN caucàsiques, tut·ques, i d'altres indrets tualment el respecte per les conEl àrabs. o més allunyats, con fineses tècniques que provenen vencions GLINKA, DE LEG tracten s'hi i s'enriqueix llenguatge segle XIX i un estil clar del final del TÉ HI VOCAL L'OBRA influència gran temes que tindran una evitant les tensions tot "galant", i GRAN UN per sobre compositor s posteriors, dramàtics. Una conflictes els i ISME. PROTAGON exemple en Rimski-Kórsakov. Com a t una de les possiblemen i excepció, ~ ~ conseqüència d'aquestes temàtiques, cambra, és de obres millors seves y ~~~~~ ~~~~~ amb apareix l'element màgic, relacionat fagot i clarinet, a per patètic Trio el no que un "orientalisme", més imaginari i dos piano al compositor pel Milà a estrenat piano, obres moltes en real, i element que tindrà continuïtat plena composició Scala, La de Teatre del solistes en exemple (per dels compositors del Grup dels Cinc de malenconia i de desesperació que reflecteix un Sheherazade o en les "Danses polovtsianes" d'El prín.estat d'ànim defallit. cep lgor). origiLa utilització de les cançons populars russes scrita el 1848, el mateix que Records d'una na un altre nou procediment, la repetició. Una caracnit d'estiu a Madrid, la fantasia Kamafrade tetistica d'aquest tipus de música és Ja repetició rinskaia és una de les seves obres cabdals. Glinka ses musicals amb canvis en l'acompanyament; Punt de referència de la música russa posho utilitza no només en les seves òperes. sinó també la tenia en una gran consideraTxaikovski terim·, en la música instrumental. ció. Aquesta fantasia proposa uns plantejamen ts que la petmeten diferenciar de la h·adició centreul catàleg de Glinka és molt ampli, la música ropea. La utilització de melodies populars i el tipus vocal hi té un gran protagonism e. A més de d'elaboració com a material per parafrasejar i no dues òperes, va compondre al voltant de setanper desenvolupar i transformar, sempre mantenint ta cançons i nombroses obres per a cor, algureferent melòdic, es convertirà en un dels trets el nes amb orquestra, que és la part del seu repertori més significatius del simfonisme rus. menys difosa. Un altre grup d'obres poc conegudes són Iniciador i artista clau per al desenvolupament les transcripcions i atTanjaments que va realitzar d'alposterior de la música russa, els plantejaments de tres compositors. Destaquem-ne les realitzades a parGlinka han estat un punt de referèntir de l'Armida de Gluck, o de fefté de Handel. També farà atTanjaments per Jl.¡¡¡¡;¡¡¡¡¡¡¡¡;¡¡¡¡¡¡¡¡;¡¡¡¡¡¡¡¡;¡¡¡¡¡¡¡¡;¡¡¡¡¡¡¡¡;¡¡¡¡¡¡¡¡;¡¡¡¡¡¡¡¡;¡¡¡¡¡¡¡¡;¡¡¡¡i¡\ cia posterior. Per exemple, l'any ~ 1957 Rodion Schedrin compongué a veu i piano sobre La flauta màgica ~ unes Variacions sobre un tema de GLINKA VA SER UN de Mozart, concretame nt l'ària de Glinka. Aquesta continuJ"tat creaMÚSIC CLAU EN EL Tamino. i orquestrarà diversos fragtiva, que en alh·es països ha estat DESENVOL UPAMENT ments de l'Obero11 de Weber. dificil o impossible, ha petmès a la POSTERIOR DE LA Encara que la música vocal sigui música russa tenir un llenguatge MÚSICA RUSSA. quantitativa ment més important que propi enriquit en el transcurs de ~ la instrumental, en el catàleg de Glin- ~ diverses generacions. ka trobem obres importants i algunes E E 33 633 L'escola nacionalista russa i el Grup dels Cinc EL DESPERTAR DE LA CONSCIÈNCIA NACIONALISTA EN LA MÚSICA DEL SEGLE XIX VA VENIR DE LA MÀ DELS COMPOSITORS RUSSOS. LA FERMA VOLUNTAT DE DUR LA VEU DEL POBLE RUS A LES ESFERES DE LA MÚSICA CULTA DE TRADICIÓ OCCIDENTAL VA MOURE ELS COMPOSITORS Mn<RAÏL GLINl<A (1804-1857) I ALEKSANDR DARGOMIJSKI (1813-1869) A IMPULSAR EL NAIXEMENT DE LA PRIMERA ESCOLA NACIONALISTA. AMBDÓS S'ENCARREGAREN DE TRANSMETRE ALS COMPOSITORS RUSSOS EL DESIG DE TROBAR UNA CONFIGURACIÓ MUSICAL AL SENTIMENT NACIONALISTA. linka, tradicionalment recordat com el fundador de l'escola russa, fou el primer a aconseguir un reconeixement internacional La seva proposta estètica consistia a adaptar el caràcter nacional rus a les formes pròpies dels corrents italià i francès. L'any 1836 va estrenar una de les seves primeres obres de caràcter nacionalista, La vidil pel tsar, una òpera D es del punt de vista de la creació musical, les tres que, malgrat la utilització d'elements procedents de Ja figures principals del Grup dels Cinc van ser Boramúsica italiana i francesa, presenta innegables trets de la dín, Mussorgski i Rimski-Kórsakov. Borodín s'hamúsica russa, un aspecte que serà molt més evident en la via interessat inicialment per la figura de Menproducció operistica següent, Russlan i Ludmila ( 1842), delssohn. Influenciat, però, per Balakirev, va començar a amb la inclusió d'elements folklòrics i la utilització lliure compondre música de caràcter rus. Algunes de les seves obres de l'escala hexàtona En aquestes òperes aconsegueix patenmés reeixides són la Segona Simfonia en Si menor (1876), el tar un arquetipus d'entonació musical adequat al caràcter Segon quartet de cordes en Re major ( 1855), l'obra simfònimelòdic rus que influenciarà la major part dels composica En les estepes de l'Àsia Central (1880) i, sobretot, l'òpetors posteriors de l'escola nacionalista russa. Dargomijsra El prfncep lgor, una obra en què escenifica de manera ki, per la seva banda, va anar més enllà i, en la recerca esplèndida una sèrie de paisatges russos. Borodín tria temes d'una proposta més original, va prescindir de les formes de forta personalitat, amb una textura orquestral transparent pròpies de l'òpera italiana (el recitatiu i l'ària, el duo), per i desenvolupa fragments de gran ambigüitat tonal, en què juga poder confiar el text integrament a una mena de recitatiu amb l'harmonia clàssica i la modalitat, que li confereix aquest melòdic. El convidat de pedra ( 1872) va ser la primera caràcter exòtic tan propi. òpera en què du a la pràctica la seva singular proposta. Mussorgski, considerat juntament amb Borodín el més gran D'aquesta forma, Dargomíjski manifesta una posició caracdel Grup dels Cinc i també el més eslavòfil, fou un compositerísl-ica de la literatura russa del segle XIX, el realisme, tor especialment dotat per a la descripció de quadres sobre una tendència que afavoria la utilització d'arguments cenJa història del seu país i escenes de la vida camperola a Rústrats en la vida burgesa, per mitjà de la recerca d'un llensia. Fou partidari de la teoria de Dargomijski consistent a ajusguatge poètic que fos al més directe possible. tar-se al màxim als accents de la parla normal, tot evitant la Al voltant de la figura de Dargomijsk.i s'havia creat un utilització de citacions de Ja música folklòrica. Aquesta tendèncercle de músics i inteJ.Jectuals. A la mort d'aquest, es va cia queda magníficament íl·lustrada en les seves obres mesanar consolidant un grup de compositors esperonats pel tres, les òperes Boris Godunov ( 1869) i Khovantxina ( 1872critic Vladinúr Stasov i el compositor Mily Balakirev ( 18371880), dues imatges eternes de la tragèdia russa. En el terreny 1910). El grup, conegut amb el nom del Grup dels Cinc, barmònic va ser un autèntic revolucionati. Mancat dels preintegrat pel mateix Balakirev, César Cu i ( 1835-1918), judicis imposats pels hàbits del pensan1ent musical tradicioModest Mussorgski (1839-1881 ), Aleksandr Borodin nal i sense l'exercitació de l'ús de fórmules estàndard, es va (1833-1887) i Rimski-Kórsakov (1844- 1908), lluitaren veure obligat a crear un llenguatge harmònic propi i audaç, per Ja creació d'un teatre líric autènticaamb harmonies intuïtivament correctes dins ment rus, basat en els cants populars /~ ~ la concepció de l'harmonia clàssica. Altres com a font d'inspiració. Mussorgski, " LA MÚSICA ....,. de les obres més destacades d'aquest comBorodín i Rimski-Kórsakov van produir posítor són el poema simfònic Una nit al les primeres pàgines del teatre musical INSTRUMENTAL Mont Pelat ( 1867), Ja sèrie de composirus, menlre que Cui i Balakirev actuaRUSSA VE ENCAP ÇALAcions per a piano Quadres d'una exposíció ren gairebé com a mentors del grup. En ( 187 4), els cicles de cançons Sense sol efecte, Borís Godunov, Khovantxina i DA PER Rl:MSKI(1874) i Cançons i danses de la mort La fira de Sorotxinski de Mussorgski, El K ó RSAKOV. ( 1875). príncep lgor de Borodín i les quinze òpe~ ~ La figura de Rimski-Kórsakov és im porres de Rimski-Kórsakov formen el cor\!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!'!Y tant perquè fa d'enllaç entre la primera G 242 34 pus principal del teah·e musical rus al qual se sumaren més tard les produccions de 1'xaikovski, amb La dam e de pique i levgueni Onieguin. Aquestes obres van saber recollir els fruits d'aquests postulats romàntics de caràcter nacionalista de Clinka ¡ Dargomüski. Mussorgski, influenciat tant per Dargomijski com pel realisme, es va basar en Puixkin per compondre l'obra mestra del teatre musical rus, Borís Godw/01'. RimskiKórsakov, per la seva banda, va ser continuador de la labor de Olinka en la composició de les seves òperes, com Sadko o La llegenda del tsar Sa/tan. Tot i que l'activitat musical de Cui fou principalment de critic, cal destacar la seva òpera William Ratcliff. La música instrumental russa també ve encapçalada per Rimski-Kórsakov, el més prolífic del Grup dels Cinc, amb els seus poemes simfònics (entre els qual destaca l'encisadora Sheherezade). Mussorgski ens deixà el seu imaginatiu poema simfònic per a piano Quadres d'una exposició, i Borodin el poema simfònic En les estepes de l'Àsia Central, a més de dues simfonies i una tercera inacabada que fou completada i orquestrada per Glazunov. Les dues obres de més difusió de Balakirev són el poema sinfònic Rússia (1887) i la seva fantasia per a piano lsamey (1869), i dues simfonies. generació de nacionalistes i la segona, que tendeix a separarse de la influència de Balakírev, en la recerca d'un estil més ampli i eclèctic, més proper a la tradició europea occidental, tot i que no abandona l'ús d'elements russos. A diferència del realisme dramàtic de la producció de Mussorgski, l'obra de Rímski-Kórsakov es caracteritza per la fantasia i el colorit brillant de les seves orquestracions. La seva excepcional habilitat per a l'orquestració li va permetre escriure un tractat que publicà el 1913 i que ha tingut una gran difusió entre les generacions posteriors de compositors. En les seves obres, altemà l'escriptura diatònica amb la modal i cromàtica per tal de conferir a les seves obres el caràcter exòtic i oníric adequat per a la descripció d'antigues llegendes russes, com s'il·lustra d'una manera especial en la seva obra mestra Sfzeherezade (1888). També s'interessa per la música folklòrica hispànica, que utilitzà en la seva obra Caprici espanyol, 1889. Algunes de les seves millors obres són Sadko (1896), La llegenda del tsar Salian (1900), La ciutat invisible de Kitege (1905) i El gall d'or ( 1907). se íntegrament a la música, malgrat que finalment es va veure obligat a acceptar un lloc com a funcionari públic. Cui treballava com a professor expert en fortificacions a l'Acadèmia d'Enginyeria Militar i Rimski-Kórsakov també començà una carrera a la Marina que acabà deixant per exercir la docència al Conservatori de Sant Petersburg i compaginar-la amb la direcció orquestral. Una altra característica pròpia d'aquest grup fou la mútua implicació en la tasca creativa. Rímski-Kórsakov; sempre amb la intenció d'ampliar i a ugmentar el repertori nacional rus, es dedicà a completar les òperes que els altres membres del Grup deixaven inacabades. Juntament amb Glazunov va revisar i completar la partitura d'El príncep Igor que Borodín va deixar inacabada l'any 1887. Entre el 1891 i el 1895 Rímski-Kórsakov va fer una versió prou personal del Borís Godunov de Mussorgskí i el 1886 enllestí i reorquestrà l'òpera Khovantxina. Boris Assaiev també va fer una revisió de Khovanfxina l'any 1931, però ambdues versions van ser desestimades perquè s'allunyaven massa de Ja idea original. Actualment es representa l'òpera amb l'orquestració que Xostakóvitx va fer entre el 1958 i el 1959. El 1917 César Cui va completar la partitura de La fira de Sorotxinski que Mussorgslct va deixar inacabada ell877. Abans de tot això, però, Rimslct-Kórsakov, Borodín, Mussorgslct i Coi ja havien viscut l'experiència de la composició d'una òpera col·lectiva amb l'obra Mlada. quests vincles entre el Grup dels Cinc, units a la particular situació del poble rus, va fer possible que es donés justament a terres eslaves la primera escola nacionalista La història del poble rus es veu extraordinàriame nt reflectida en la seva tradició folklòrica, un folklore que neix de la contemplació de la natura i l'admiració dels fenòmens climàtics. L'activitat del poble rus, vinculada amb el treball de la terra, infon un caràcter essencialment agricola als cants populars i als ritus i a les tradicions paganes. D'aquí sorgeix un calendari de cants adaptats a les estacions de l'any i a la mateixa activitat agrícola. D'aquesta concepció neix una mena em vist quina va ser l'aportació de cadascun dels de panteisme de caràcter poètic i musical que, amb l'armembres del Grup dels Cinc. Però, quins foren els ribada del cristianisme, fou adaptada a les celebracions elements que van fer possible l'existència d'un vinde l'Església ortodoxa. La música "culta s'haJa és religioses comú en element ptimer El ells? cle entre via d'inspirar en aquesta tradició folklòrica d'arrels pagamateixa formació musical, fonamentalment autodidàctica. nes i de transfiguració sacra. com queda clarament reflecAlguns d'ells, com Mussorgskí, Borodín o Rímski-Kórsakov tit en obres com ara En les estepes de l'Àsia Central de van rebre de Balakirev una part de la seva formació musical. de Borodín o Les estacions de l'xaikovski, o, fins en la mateis'oposava Balakirev, que s'autonomenà líder del grup, xa Consagració de la primavera d'Stravinsky, basades en manera radical a qualsevol infiuència aliena al caràcter rus temes de la natura i els ritus pagans. Al mateix temps, en la música i, en conseqüència, a l'academicisme occidentatestimoni de primeñssima fila de les difícils etapes serà conservatoris. dels litzant de la història política poble rus; l'exemple més il·lustraTot i sentir un gran respecte per la tradició musical occitiu és Borís Godunov de Mussorgski. Aquesta obra cabdental, aquests compositors no coincidien amb els pressupòdal de la producció operística russa -i que recentment ha sits del Conservatori de Sani Petersburg, massa academicisestat en cartellera al Liceu de Barcelona- és un testimota i amarat pel fort caràcter progetmanista que el seu fundadot~ ni descarnat del conflicte real entre les conviccions morals Anton Rubinstein (1829-1894), li va infondre. I va ser prepoble rus i el poder abusiu i criminal del tsar. del cera dur va els que el cisament aquest anticonvencionalisme Corn hem vist, va ser a Rússia on es van donar els ingrecar la inspiració en la música folklòrica russa. Tot i així, el fet dients necessaris perquè la necessitat d'exaltació de la que alternessin la creació d'obres escèniques de caràcter rus consciència de la personalitat col· lectiva trobés en la músiamb la composició de simfonies i quartets posa de manifest ca la via idònia per manifestar-se. Consola seva voluntat de donar a la seva producció lidada l'escola nacional russa i reconemusical una dimensió més internacional i guda en l'àmbit europeu, els comque les seves obres poguessin formar part positors d'altres països. cridats pel del panorama musical europeu. UNA DE LES mateix sentiment nacionalista, havien En comú també té, aquesta generació de DE IQUES CARACTERÍST de sentir la necessitat de trobar la seva compaginad'ells molts que compositors, pròpia identitat per mitjà de la tradiven la música amb una a ltra professió. RrMSKI-KóRS AKOV musical ante1ior i del folklore. Així. ció important una Borodín va desenvolupar FOU L'HABILITAT PER de manera progressiva i seguint l'ecarrera científica com a professor de quíxemple dels russos. van anar sorgint A L'ORQUESTRA CIÓ. mica a l'Acadèmia de Medicina de Dones. noves escoles nacionalistes aneu de la Mussorgski va iniciar una seva carrera milieuropea. geografia tar que després va abandonar per dedicar- H A 242 w 35 635 BERNAT V IV A N C O S BERNAT VIVANCO S (BARCELO NA, 1973) REPRESENTA UNA DE LES FIGURES MÉS DESTACADES DE LA NOVA GENERAC IÓ DE COMPOSIT ORS CATALANS. AMB UNA FORMACI Ó MUSICAL ENVEJABLE -EN UN PRIMER MOMENT A L'ESCOLA NIA DE MONTSER RAT, MÉS TARD A BARCELO NA SOTA EL MESTRATG E DE MARrA CANALS, I FINALMEN T AL PRESTIGIÓ S CONSERV ATORI DE PARÍS-, VIVANCO S ÉS AUTOR, MALGRAT LA SEVA JOVENTUT, D'UNA EXTENSA LLISTA D'OBRES, MOLTES DE LES QUALS HAN ESTAT GUARDON ADES EN DESTACATS CONCURSOS INTERNAC IONALS DE COMPOSIC IÓ. ToT I QUE LA SEVA MÚSICA NO HA TINGUT ENCARA MASSA DIFUSIÓ A CATALUN YA, SÍ HA ESTAT AIXÍ EN ALTRES LLOCS o'EUROPA ; EL PÚBLIC BARCELONÍ VA TENIR L'OPORTU NITAT, EN LA PASSADA TEMPORA DA DE L'OBC, DE CONÈIXER UNA DE LES COMPOSI CIONS MÉS ORIGINAL S DE BERNAT VIVANCO S, La ciutat dels àngels, VERITABLE COMPENDI DE LA FILOSOFIA CREADOR A o' AQUEST COMPOSIT OR, SEGONS LA QUAL NO ES POT INNOVAR SI NO ES PARTEIX D'UNA TRADICIÓ . Q uè va representar per a vostè el fet d'estudiar en un centre cultural tan important com és l'Escolania de Mont- serrat? -Em va aportar moltíssim, perquè jo crec que és una experiència que suposa tot un regal per a aquells que hem tingut la sort de viure-la. El període de permanència a I'Escola11ia comprèn uns anys moll importants en la vida d'una persona, dels deu als catorze, durant els quals s'està en contacte permanent amb la música, perquè es practica el cant coral cada dia. Sí que és cert que és una mica dur estudiar a Montserrat, perquè estàs aïllat i lluny de fa família, però com a centre de formació el considero excef.lent. -Quin és el repertori musical que es treballa a Montserrat ? -Els darrers anys l'Escolania s'ha modemitzat força. i la imatge que ara dóna és molt diferent a la que oferia fa per exemple u11 segle enrere, quan estava molt més lligada al monestir. Actualment l'escola és força independent del monestir, i de cant gregorià, per exemple, se'n fa més aviat poc. sr que es treballa, en canvi, un repertori molt extens i molt ric de compositors que han escrit per a aquest centre, en molts casos els Un nou valor de la creació musical catalana mateixos monjos de Montserrat. El fet de cantar diàriament una música de tanta qualitat crec que és un fet importantfssim, perquè representa un factor que ajuda a cultivar la sensibilitat musical d'una persona. -Quins al·licients aporta l'Escolania a la formació musical, en comparació amb altres centres de docència, com ara els conservatm is? -Crec que els al·licients de Montserrat rauen en un repertori molt bo, i en un treball constant de la música durant tot el dia. A l'Escolania es respira música constantment, i tot i que et~ident­ ment també s'hi treballen altres matèries -jo, per exemple, vaig cursar-hi els estudis d'EGB-, com a escola fonamentalment de música es dóna molta importància a aquesta disciplina. D'altra banda, Montserrat és especial perquè estàs immergit en un context molt diferent al de la vida urbana, i que et marca molt com a persona. -Acabada la seva estada a Montserrat, vostè toma a Barcelona, on estudia principalm ent piano, violí i composició. Què en pot dir, d' aquesta nova etapa d'aprenenta tge? -Bé, sortir de Montserrat i entrar a la vida barcelonina 110 suposar un canvi important, i Faig voler centrar-me sobre- 242 tot en l'estudi del piano, sota la tutela de Maria Canals. Va ser una segona etapa de la meva vida consagrada al piano, d'estudiar moltes hores cada diaJ i això em va propiciar tenir un coneixement a fons d'aquest instrument en concret. -¿Ja havia tingut contacte previ amb el piano? -Sí, perquè a Montserrat tots els escolans han d'estudiar el piano obligatòriament, a més d'altres instruments optatius, que en el meu cas van ser l'orgue i el violí. En sortir de l'Escolania 11aig decidir continuar amb el piano i el violí, però en aquesta l'ida no es pot fer tot i un ha d'anar triant, i em vaig decantar finalment pel primer. -La seva formació com a músic té el punt culminant al Conservato ri de Pans, on aprofundeix en els estudis de composició . Què va significar per a vostè el fet d'ingressar en un centre musical de tant de renom? -Bé, jo sempre m'he interessat molt per escriure música, i tm cop acabat el piano em vaig plantejar de continuar seriosament amb la composició. Per estudiar-ne, vaig pensar que seria 1nil/or anar fora, per tal de conèixer w1 altre país i una altra cultura. i em vaig decantar pel Consen•atori de París per- 37 637 què jo sabia que en aquest centre es té molt en compte la música contemporània. jo, que més aviat venia d'una tradició força clàssica, i que a vegades mirava la música contemporània amb w1a certa crítica, t'aig pensar que no hi ha res millor per criticar una cosa que conèixer-/a de primera mà. i per això vaig triar un conservatori que s'oposés totalment a la meva estètica. Aquesta experiència, per tant, em va fer descobrir moltes coses noves. -Quin ambient es respira al Conservato!Í de París, atès que ha estat un centre pel qual han passat nombrosos i importants músics durant moltes generacions? -El Conservatori de París, pel que fa a les seves prestacions, per als estudiants és fantàstic, és un dels millors del món, actualment. És un conservatori on estudia ge11t d'arreu, i de molt ni l'ell, perquè el concurs d'entrada és molt difícil i e:dgent, per tant el fet d'accedir-hi representa molt per als qui n'hem tingut l'oportunitat. És cert que no parlem d'un consento/ori nou, ja que ja fa anys i panys que funciona, i el fet que hi hagin estudiat grans músics de tot el món contribueix notablement al prestigi intemaciona/ d'aquest centre. 242 -La seva carrera professional ha tingut dos vessants diferenciats: una primera etapa centrada en la interpretació pianística, i una segona en Ja qual ha dedicat més atenció a la composició. Què el va decidir a fer aquest tomb en la seva trajectòria artística? -lo crec que en el fons va ser una qüestió vocacional. Un músic. ja sigui instrumentista o compositor, ha de tenir una vocació, perquè la professió exigeix moltes hores de sacrifici, i si no hi ha una vocació clara, és difícil tirar endavant. Després també hi ha un altre factor, i és que avui dia, per moltes coses que t'agradin, no pots fer-ho tot, i jo, cridat més per la vocació de compositor que per la de pianista, vaig decidir dedicar-me a aquest segon camp. El piano, d'altra banda, és un instrument molt bonic, però molt dur, i demana molt temps de dedicació. -Quins aspectes aporta Ja composició, per a un músic, que no aporti Ja interpretació? -Bé, per ser compositor, prèviament has de conèixer a fons un instrument i haver-hi lluitat moltíssim. Però jo crec que la composició, la creació des de zero, és una activitat que, a més de vocacional, exigeix un do especial. La capacitat de crear música no crec que sigui inherent a tothom, tot i que veig amb molt bons ulls que als conservatoris s'imparteixi una assignatura obligatòria de tècniques de composició, que és una invitació a l'alumne perquè creí' i desenvolupi aquest vessant. 38 638 -¿La figura del compositor intèrpret, Un músic, ja sigui instrumentista o compositor, ha de tenir una vocació, perquè la professió exigeix moltes hores de sacrifici, i si no hi ha una vocació clara, és difícil tirar endavant. tant vigent en el decurs de la història de Ja música, encara es dóna, avui dia, o bé són dos aspectes que estan clarament diferenciats en l'actualitat? -Crec que si s'hagués de trobar una resposta a aquesta pregunta, caldria buscar-la en el fet que actualment hi ha molta més competència que fa cent o dos-cents anys. Avui dia hi ha instrumentistes que toquen molt bé i que no són coneguts enlloc, i la mateixa societat t'obliga a especialitzar-te molt en una cosa per poder trobar una bona sortida. Al Conservatori de París vaig conèixer estudiants que eren intèrprets excel·lents i que es presentaven a concursos, però sense èxit, precisament a causa d'aquesta competència que actualment envaeix el món de la música. En el cas de la composició passa el mateix: hi ha gent molt bona, i cadascú ha de fer el que bonament pugui i arribar al més lluny possible. -Quines han estat les influències principals que ha rebut com a compositor? -Com ja he comentat, vaig començar amb una important influència del món clàssic, i per tant les primeres obres que tinc no deixen de ser un rnirall del que jo havia cantat i tocat en un principi. 1 crec que això, tot i que hi hagi molta gent que ho critiqui, és molt bo, perquè és una manera sincera i espontània de viure la creació musical. Després, amb el temps, descobreixes altres coses. En el meu cas, a Par[s vaig conèhcer música de tots colors i tendències, una experiència que d'altra banda també va ser molt enriquidora. De manera que aquests dos vessants, el cant coral clàssic i la creació contemporània, són els que més m'han marcat. El que crec que també és important és que un compositor treballi de manera aplicada, amb una certa tècnica i una base de fons que permeti després fer volar la imaginació. 1ínc amics que han començat a escriure música a una edat relativament tardana, i que ja des de bon principi han fet peces molt avançades estèticament. sense partir d'uns cànons clàssics, amb la qual cosa la seva obra gairebé no ha evolucionat. Si ho comparem amb les arts plàstiques, per exemple, podem comprovar COlli tots els grans pintors del segle xx, per molt avantguardistes que siguin, van començar fent art figuratiu. -En el seu cas concret, quins procediments segueix a l'hora de compondre? -Primer de tot, abans d'escriure, jo crec bastant en la inspiració, que per a mi seria comparable a un estat d'ànim, i quelcom bàsic per crear. Pel que fa a la tècnica de composició, considero que la innovació és fonamental. perquè plagiar altres estils no ho veig massa encertat, en primer lloc perquè aquell de qui plagies segurament compon millor que tu, i en segon lloc perquè un compositor ha de ser moli sincer. També és important que hi hagi una certa relació amb el públic, ja que tu no hi guanyes res volent-te'n allunyar, i m'agrada que la gent pugui entendre la meva música, la qual, d'altra banda, tampoc no considero e:,cessivament difícil. Crec molt també en l'harmonicitat, en la bellesa sonora, i en les meves obres hi dono molta importància. La música ha de ser, per sobre de tot, bonica, i amb això no em refereixo que hagi de ser forçosament tonal. Però sobretot crec que la creació musical és i ha de ser quelcom transcendent, espiritual, lla d'enriquir i transformar l'ànima humana, i la composició contemporània no n'hauria de quedar exclosa. -Amb referència al que ha comentat de la relació de la música contemporània amb el públic, ¿vostè creu que avui dia el compositor està més a prop de l'oient que uns anys enrere, en ple apogeu de les avantguardes? -Crec que ara mateix la música té molt de futur. Hem passat uns darrers anys d'una música molt experimental i també molt cerebral i analítica. Hi ha música que, analíticament, és molt interessant, però no tant en l'aspecte auditiu. Pierre Boulez, per exemple, és un gran conzpositor, i no el vull pas criticar, però té una obra en la qual hi ha un excés de racionalisme, o sigui que a vegades, auditivament, la sevtt música va molt més enllà del que un voldria escoltar. D'acord que des del punl de vista mtltemàtic pot ser molt vàlida, però la música no està feta per ser analitzada, sinó per ser escoltada. En canvi, la música electroacústica, que molta gent pot considerar un disbarat, en rea- /ítat està pensada perquè arribi al fons de qui l'escolta, i crec que és aquesta la tendència que segueix avui dia la creació musical, la d'impactar en el públic. -Com a compositor, ¿té preferència per algun gènere en concret? -No tinc predilecció per cap en especial, tot i que reconec que la música coral és apassionant, i m'agrada molt treballar amb la veu humana; però també m'agrada molt el gènere orquestral, perquè té una paleta de colors increi'b/e; com també la música electroacústica. Si hagués de dir algun tipus de formació que no m'interessa tant, seria la música de cambra, tot i que també tinc obres d'aquest gènere i, segons com estigui enfocada la composició, pot resultar igualment atractiva. -La temporada passada I'OBC va interpretar una obra seva, La ciutat dels àngels. Què Li va suposar el fet de poder estrenar aquesta peça a la seva ciutat? -Bé, d'entrada cal dir que la meva música no s'ha interpretat gaire a Barcelona. A París i a Oslo, en canvi, sí que s'han tocat més obres meves. L'oportunitat que em va oferir l'any passat l'OBC va ser molt important per a mi, i lte de reconèixer que va oferir una versió molt bona de La ciutat dels àngels. Resulta curiós, d'altra banda, que a París em van dir que aquesta obra era d'un llenguatge més aviat poc avançat, mentre que aquí, en canvi, la van trobar molt avantguardista, lot i que el públic la va rebre força bé. -Si no ho tinc mal entès, es tracta d'una peça per a orquestra de corda, amb algunes peculiaritats. -Sí, faig servir una orquestra de corda que empra /'scordatura, és a dir, que cada instrument i cada corda estan afinats de manera diferent. És una idea de la qual estic molt content, perquè dóna una sonoritat i uns colors a l'orquestra que jo no havia sentit mai abans. També hi !ta. però, l'inconvenient que suposa tenir una formació que afini tots els instruments d'una manera determinada, feina que suposa uns tres quarts d'hora de molta paciència. EL que van fer, però. els músics de l'OBC, va ser utilitzar dos instruments, per a aquell concert: un d'afinat especialment per a la meva obra, i Ull altre per tocar la resta del programa. -Com a compositor, vostè ha estat guardonat amb alguns premis importants. ¿Els premis suposen un estímul per treballar? -Sí, representen un estímul molt important, que es va ratificant si vàs guanyant concursos amb una certa regularitat. Jo, personalment. crec que he estat força afortunat amb els premis, ja que m'han permès fer conèixer uno mica més les meves obres, perquè molts d'aquests guardons propicien DES D'UNA APARENÇA TÍMIDA 1 RESERVADA, BERNAT VIVANCO S VIU EL FET MUSICAL AMB UNA TOTAL CONVICCIÓ. COMPROMÈ S AMB LA SEVA TASCA, 1 CONSCffiNT DE LA IMPORTÀNC IA DEL NOU RUMB QUE ELS DARRERS ANYS HA PRES LA COMPOSICI Ó, VrvANCOS EN PARLA AMB TOTAL SEGURETAT l TRANSPARÈ NCIA, PERÒ SENSE CAURE EN ASPECTES FRÍVOLS. AQUESTA ESPONTANEÏTAT ES TRADUEIX EN UNA CONVERSA FLUIDA, AMABLE, NO GENS FEIXUGA, I ALHORA ENRIQUIDORA. EL FET D'HAVER ESTAT EN CONTACTE JA DES DE LA INFANTESA AMB EL MÓN DE LA MÚSICA -EL SEU PARE ÉS ORGANISTA -, HA AFAVORIT QUE BERNAT VIVANCOS SIGUI UNA PERSONA QUE VIU AQUEST ART DE LA MANERA MÉS NATURAL, COM UNA VOCACIÓ A LA QUAL CAL DEDICARHI TOTS ELS ESFORÇOS POSSIBLES. l'audició de la peça. D'altra banda, en els concursos, mai no pots predir el que passarà, perquè hi ha molts factors en joc, com L'aspecte estètic, i altres casos més específics, com els de compositors que presenten partitures que són molt difícils de desxifrar i que el jurat no pot valorar perquè no en coneixen la materialització sonora. -Pel que fa a aquest aspecte que acaba d'esmentar de la notació musical, ¿vostè empra algun sistema en especial, o es manté més aviat dins una escriptura tradicional? -Faig servir alguns aspectes bastant originals, però en genera/no m'agrada gaire complicar la partitura. perquè per damunt de tot cal facilitar la tasca dels intèrprets. I avui dia encara amb més motiu, ja que el nombre d'assaigs de què disposen la majoria de fon nocions musicals és molt reduït. -¿La situació de la creació musical contemporània a Catalunya permet que un compositor pugui viure exclusivament d'aquesta feina? -La Feritat, en aquests cinc anys que he estat a París he desconnectat bastant de la vida d'aquí, i no conec gaire la realitat com per poder opinar, però crec que és força difícil l'iure exclusivament d'això, sobretot amb el nivell de vida que hi ha actualment. De totes maneres, la major part dels grans compositors, d'mllli o no, han fet altres activitats, principalment la docència. Per viure de la composició has de tenir molts encàrrecs. i no sovintegen tant c0111 per poder-t'hi dedicar exclusivament. -Deixant de banda la seva faceta de compositor, què en pot dir de la seva activitat com a professor a l'Escola Superior de Música de Catalunya? -Vaig tenir la gran sort que quan encara era estudiant a París vaig guanyar la plaça de professor d'orquestració a /'ESMUC, una feina que m'exigeix una gran responsabilitat perquè sóc molt jove i no tinc la mateixa experiència que podria tenir una altra persona que porti més anys ensenyant aquesta assignatura. Per als alumnes l'experiència és important, i reconec que el nivell de compromís per la meva part és nbtable. Voíg acceptar aquesta plaça, d'altra banda, perquè per a mi és com Ulla manera més d'aprendre, i perquè em fa molta il·Lusió poder ensenyar als estudiants d'aquí el que jo vaig estudiar a Paris, quelcom que considero molt important, tenint en compte que L'ESMUC s'ha basat molt en els mètodes de treball que se segueixen en altres centres similars d'arreu del món. -I quins són els seus projectes per al futur? -De moment, sortosament, tinc projectes importants amb 11ista als propers anys. Fa poc he enllestit la partitura de La ciutat dels àngels 11, que és un encàrrec de la Maftrise i l'Orquestra Filharmònica de Radio France, i que serà estrenada properament. En aquesta obra, com en la sel'a primera part. faig sen,ir igualment /'scordatura, però amb l'afegitó que també hi ha un cor infantil, que representa lo l'eu dels àngels. D'altra banda, he d'escriure també UllO obra per al premi INAEM del Ministeri de Cultura. i també ti11c pendent la composició d'una peça per a un espectacle que es durà a terme a la catedral d'Oslo el Nadal d'aquest any. I per a més endal'ant tinc w1 altre encàrrec important, també procedent d'Oslo, concretament per al Festival Ultima que se celebrarà a la capital noruega l'any 2006. 39 639 La música de Bach en les 1nans de Helmuth Rilling Palau 100. Bachakademie Stuttgart & Gachinger Kantorei. Dir.: Helmuth Rilling. f. S. Bach: Cantata BWV 110, Cantata BWV 63, Magnificat. Palau de la Música Catalana. 16 de desembre de 2004 (21 h). inquanta anys enrere, en una petita població de Suàvia. l-lelmuth Rilling fundava el cor anomenat Gachinger Kantorei. Cinquanta anys d'història que han situat aquest conjunt com un dels màxims representats de la interpretació arreu del món de les obres corals ban·oques, a les quals cal afegir obres del repertori dels segles XlX i xx. Tê actuacions i gires als escenaris de mês rellevància internacional, i concerts significatius, com el realitzat a Israel l'any 1976, que suposava la primera actuació d'un cor alemany en aquell país, i per sobre de tot una recreació de les obres de Johann Sebastian Bach que va tenir com a punt culminant l'enregistrament -desprês de quinze anys de treball- de totes les seves cantates i tota la seva música sacra per commemorar l'any 1985 el trescents aniversari de la mort del compositor. Des de l'any 1965, conjuntament amb el Bach Collegium Stuttgart C 242 -formació fundada per Helmuth Rilling-, el Gachinger Kantorei va començar a interpretar oratoris i diverses obres per a cor i orquestra. Músics especialitzats en la música barroca, els seus components -juntament amb membres del conjunt vocal- imparteixen cursos en la Bach Akademie -fundada per Rilling l'any 1981-, tant per a joves directors com per a instrumentistes o cantants. Aquesta iniciativa de Rilling té com a finalitat principal mantenir viva l'obra i la personalitat de Bach, mitjançant concerts públics, classes magistrals, simposis, cursos diversos arreu del món i actuacions mês específiques, com la Setmana Bach d'Stuttgart o el Festival Europeu de Música d'Stuttgart. Rilling pot ser considerat el màxim especialista en la figura de Bach. Director artístic del Festival Bach Oregen, ha estat el primer director a enregistrar la integral de les Cantates de Bach i dirigir l'any 2000 el projecte de la Intemational Bachakademie d'enregistrar l'obra completa del compositor en 172 CD. Guardonat amb un Grammy l'any 2000 -pel seu enregistrament dedicat al Requiem de Penderecki-, membre honorari de l'Acadèmia Americana de les Arts i de les Ciències, guardó concedit l'any passat, Premi Internacional de Música de la Unesco ( 1994). aquest director nascut a Stuttgart l'any 1933 tomarà al Palau amb un programa monogràficament dedicat a Bach que inclou dues de les seves Cantates i és culminat amb una de les obres més cèlebres del seu repertori, com és el Magnificat. Mariana Sirbu, directora i solista de l'Irish Chamber Orhcestra Euroconcert. lrish Chamber Orchestra. Mariana Sirbu, concertino directora. Kelly, Wolf, Rossini, Locatelli, Xosta'kóvitx. Palau de la Música Catalana. 13 de desembre de 2004 (21 h). L 40 640 a celebèrrima violinista romanesa Mariana Sirbu actuarà en la temporada Euroconcert en un concert en què vindrà com a solista acompanyada per l'frish Chamber Orchestra. La carrera d'aquesta gran violinista -que entre altres guardons i premis en concursos té un Maria Canals- ha estat vinculada a les sales de concerts més rellevants del món, des de la Sala de la Filharmònica de Berlín, Òpera de Sydney, Musikverein de Viena, La Scala de Milà, Camegie Hall de Nova York, Suntory Hali de Tòquio... L'any 1968 Mariana Sirbu va fundar l'Academy String Quartet, amb el qual va aconseguir premis en concursos com els de Lieja (I 972), Munic (1973), Ginebra (1974) o Belg~·ad (1975), i amb el qual tot seguit va oferir concerts arreu del món. L'any 1985 va esdevenir violinista del Trio di Milano amb el pianista Bruno Canino i el violonceJ.lista Rocco Filippini, i hi ha ofert nombroses actuacions per Europa, Amèrica del Nord i del Sud i també a Austràlia. Convidada per nombrosos festivals de música de cambra, és una coJ.laboradora habitual d'artistes com Bruno Giuranna, Richard Stoltzman, Antony Pay, Borís Pergamenscikov, Menahem Pressler, Franco Petracchi, Klaus Kangiesser, Reiner Kussmaul, Miche! Portal, Peter Lukas Graf, Amold Steinhart o Pepe Romero. L'any 1992 Mariana Sirbu va esdevenir primera violi del mític conjunt I Musici, amb el qual a més d'oferi r recitals per tot el món, ha llegat nombrosíssims enregistraments discogràfics. L'any 1994, així mateix, va fundar el conjunt Quartetto St1·a- di vari, juntament amb el qual també ha ofert nombrosos concerts arreu del món, atenent la invitació de reconeguts festivals internacionals. Amb el seu violí "Conte di Fortana" Stradivarius que va ser utilitzat per David Oistrak, Sirbu actuarà novament al Palau acompanyada en aquesta ocasió pel conjunt Jrish Chamber Orchestra, del qual la violinista és principal directora convidada. Aquesta formació, que durant el mes de desembre oferirà una gira per Espanya i que el proper mes de març debutarà al Carnegie Hali de Nova York, té actuacions a nombrosos països d'Europa, als Estats Units, a Austràlia, i concerts al costat d'artistes com Nigel Kennedy, Emst Kovacic, Günter Pichler, Maria Joao Pires, Stephen Kovacevich o Hugh Tinney, que avalen la trajectòria d'aquesta o rquestra que amb un repertori des del barroc a la música contemporània ha tingut en la figura del director Nicholas MacGegan un dels seus màxims impulsors. Mstislav Rostropóvitx, per primer cop a Palau 100 Palau 100. Orquestra Nacional de Rússia. Nikolaj Znaider, violí. Dir.: Mstislav Rostropóvitx. Txaikovski, Beethoven, Xostakóvitx. Palau de la Música Catalana. 12 de gener de 2005 (21 h). úsic dc renom mundial, un dels més destacats violoncel·listes de tots els temps, director d'orquestra, personalitat vinculada a la defensa dels drets humans, guardonat amb vint-i-quatre diplomes honorífics, premiat i condecorat a vint-i-nou països, defensor de tol el que estigui vinculat amb la democràcia ... , Mstislav Roslropóvitx actuarà per primera vegada en la temporada Palau l 00 en un concert que, com cada ocasió que aquesta figura llegendària ofereix en qualsevol escenari del món, suposa un esdeveniment que sobrepassa el més estricte fel musical. El concert tindrà a més, com a protagonista destacat, la nova presència en la temporada Pa la u 100 del violinista Nikolaj Znaider. Nascut a Dinamarca, el seu primer gran M èxit el va assolir en proclamar-se guanyador del Concurs Reina Elisabeth de Brussel-les. Aclamat per Yehudi Menuhin, i després d'haver aconseguit el Premi Cari Nielsen, va seguir la seva forn:tació a la Juilliard School i a partir de 1994 a l'Acadèmia de Viena. Solista convidat per les orquestres més destacades del món (filharmòniq ues de Berlin, Munic, Israel, Londres, Sant Petersburg...), amb concerts al costat de directors de la rellevància de Barenboim, Mehta, )ansons, )arvi, Masur, Temirkanov... , Znaider. que toca amb un violí Stradivarius "exLiebig~ de 1704 cedit pel Royal Danish Theater gràcies a la Fundació Veluxi la Fundació Knud Hojgaard , ha ofert concerts arreu del món amb grans èxits a Europa, Amèrica, el Japó, Austràlia i Nova Zelanda. Aquest primer concert de l'any 2005 de Palau 100 tindrà com a formació simfònica convidada l'Or- El tradicional El Messies, de "la Caixa", de nou al Palau om ja és tradicional, la fundació "la Caixa·• ofereix puntuahnent al Palau pels volts de Nadal la interpretació d'El Messies de Handel. Enguany I'Scottish Chamber Orchestra. solistes vocals encapçalats per les veus de Mhairi Lawson. Louise hmes, )ames Oxley i Christophcr Purves, el Cor Aurica, el grup vocal Cambraï6, tots diri· gits per Ben Parry seran els protagonistes de la interpretació del més celebèrrim oratori de Handel. C questra Nacional de Rússia, fundada l'any 1990 i que en el decurs de la seva breu rustòria ja ha ofert concerts arreu del món i els enregistraments de la qual d'obres orquestrals de música russa ban estat considerats paradigmàtic s. Dirigida per Pletnev, Rostropóvitx , Nagano o Vedemikov, l'Orquestra Nacional de Rússia ha establert una direcció musical coJ.Iegiada, que manté una forta relació amb l'Orquestra i en determina tant les gires com els enregistramen ts. Des de l'any 2001 promou, mitjançant el programa Cultural Allies, intercanvis entre artistes russos i de diversos països del món. Fundació "la Caixa". Scottish Chamber Orchestra. Dir.: Ben Parry. El Messies de Hiindel. Palau de la Música Catalana. 20 i 21 de desembre de 2004 (20 h). Fundada l'any 1974, I'Scottisb Chamber Orchestra és reconeguda com una de les fonnacions de cambra més rellevants de les tres darreres dècades. Ambaixadora de la música escocesa, implicada en destacats programes educatius i amb més d'un centenar d'enregistraments, entre els quals alguns dedicats a òperes de Mozart, com Gosi fan tutle, Don Giovanni o Le nozze de Figaro, la formació que té Sir Charles Mackerras com a director llorejat i Joseph Swensen com a director principal ha actuat sota batutes tan destacades com les de Raymond Leppard, Paavo Berglund, )ukka-Pekka Saraste, )aime Laredo o Mark Wigglesworth. En aquesta ocasió, l'orquestra actuarà sota la direcció de Ben Parry, format a la Universitat de Cambridge, on va ser membre del King's College Choir i posterio1ment durant cinc anys del The S\vingle Singers. Ha acruat amb conjunts com els Taverner i Gabrieli. Fincat a Escòcia des del 1995, ha estat cofundador i director musical del Dunedin Consort. Com a director col·labora amb assiduïtat amb I'Scottish Chamber Orchestra, com també amb altres formacions, com ara I'NFMS Scotland. Hacldo House Opera i el Paragon Ensemble Scotland. Director musical del Haddo House Opera i director de música coral a la Royal Scottish Academy of Music & Drama de Glasgow, Ben Parry serà l'encarregat de dirigir enguany aquest El Messies, un dels concerts més esperats de cada any en la vida musical de la ciutat. 41 641 Gamba dirigeix Els planetes de Holst ambl'OBC Dietrich Henschel al Petit Palau Temporada OBC. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. ~ag­ daleoa Martínez, Oauta. Dir.: Rumon Gamba. Granados: lntermedt de Goyescas. Brotons: Concert per a flauta i orquestra op. 72. Hol.st: Els planetes. L'Auditori. tO, I l i 12 desembre de 2004 (21 h, 19 ht 11 h, respectivament). MÍislca de Cambra al Petit Palau. Dietrich Henschel, baríton. Fritz Schwinghammer, piano. Lieder de Beethoven, Schubert, Wolf. Petit Palau. li de gener de 2005 (21 h). ..P.~.~--~-~:.T. l director d'orquestra Rumon Gamba dirigirà un nou concert de la temporada de I'OBC, en el qual obres de Granados, Brotons i Holst integraran un programa d'un indubtable atractiu i que comptarà amb la presència de la flautista Magdalena Barrera com a solista del Concert per a flauta i orquestra de Brotons. Gamba. director principal i director musical de l' Orquestra Simfònica d'Islàndia -<:àrrec que ha renovat fins a la temporada 2008-09- ha esdevingut una de les batutes més rellevants de les darreres dècades. Director convidat per orquestres com les de Munic, Hamburg, Tolosa de Llenguadoc, Montecarlo, Nova York... , ha desenvolupat una interessant tasca amb l'lceland Symphony Orchestra en la integral de les E 242 Simfonies de Xostakóvitx o destacades obres de Berlioz. Associat a la Royal Academy of Music des del 2002, el seu repertori com a director és amplíssim, però mostra una atenció especial vers la música del segle xx, incloent-hi bandes sonores de pel·lícules amb música d 'Arnold. Vaughan Williams o Bruc Guanyador del concurs de joves directors Lloyds Banc BBC Young Musicians Conductors Workshop, el febrer de I 998 esdevé director assistent de la BBC Philharmonic. i realitza nombrosos enregistraments tant per a la ràdio com per a Ja televisió. Ara Rumon Gamba actuarà a] capdavant de l'O BC en un programa en què la segona part estarà dedicada a Els planetes de Holst, obra que per ser interpretada exigeix un cor de veus femenines i que tindrà com a protagonista el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. L'apassionant direcció de Gergiev torna a l'Auditori lbercamera. Orques tra Simfònica del Teatre Marünski. Dir.: Valeri Gergiev. Txaikovski: Simfonia núm. 5. Xostakóvitx: Simfonia núm. 5. Bruckner: Simfonia ntím. 4. L'Auditori. 15 i 16 de desembre de 2004 (21 h i 22 h, respectivament). .P.~E-~-~:.T. aleri Gergiev i l'espectacular Orquestra Simfònica del Teatre Mariinski actuaran un any més en la temporada lbercamera, en aquesta ocasió en dos concerts integrats per obres tan significatives com la Cinquena de Txaikovski i la de Xostakóvitx i un dia després per Ja Simfonia núm. 4 de Bruckner. Les seves versions dedicades a tot el repertori simfònic i operístic rus, les seves monumentals versions dedicades a simfonies de Mahler, i per sobre de tot Ja seva espectacularitat tímbrica i d'aprofundiment en les versions, han fet que les interpretacions de Gergiev i de la seva orques- V 42 642 tra assoleixin un grau de majestuositat i apassionament que els atorga una dimensió certament colossaL Una vegada més, l'Auditori serà escenari d'una nova actuació d'aquest director nascut a Moscou l'any 1953 i que després d'aconseguir els primers premis dels concursos de direcció de les Repúbliques Soviètiques ( 1975) i Herbert von Karajan (1976), va iniciar una carrera com a director certament imparable. Assistent de Temirkanov al Teatre Kirov; director entre 1981 i 1985 de l'Orquestra de l'Estat d'Armènia, l'any J 988 és nomenat director musical del Teatre Kirov. Principal director convidat entre 1989 i 1992 de l'Orquestra Filharmònica de Rotterdam, d'on esdevé director musical l'any 1995, no fou, però, fins a l'any 1990 quan va debutar als Estats Units. Ara Gergiev aportarà novament la seva força i magnitud amb un repertori idoni per a les seves qualitats i per la categoria de l'orquestra, amb obres monumentals i d'un fort pes específic emocional. onsiderat un dels barítons de més renom de l'actualitat, Dietrich Henschel actuarà en el Cicle de Música de Cambra al Petit Palau en un programa dedicat a líeder de Beethoven, Schubert i Wolf i que tindrà com a pianista acompanyant Fritz Schwinghammer, amb qui ja va enregistrar l'any 1997 el cicle de La bella molinera, i que actualment -a més d'oferir concerts com a solista i pianista acompanyant arreu del món- imparteix classes de piano i interpretació de lied a la Musikhochschule de Munic. La ca1Tera de Henschel va iniciarse deu anys enrere, essent membre de l'Òpera de Kiel, un fet que li va permetre importants papers tant d'òperes de Mozart, com de Monteverdi, Gluck o Busoni. L'any 1997 va assolir un èxit rellevant en el rol de Prinz von Hom burg de Henze a l'Òpera de Berlín i en el de Doctor Faust de Busoni a l'Òpera de Lió. A partir d'aquest moment ha estat convidat a actuar en teatres i festivals tan destacats com La Bastille de París, Maggio Musicale Fiorentino, Òpera de Los Angeles, Ais de Provença, a més de ser constantment reclamat per actuar amb orquestres (Suisse Romande, Nacional de França ... ) i per directors com Harnoncourt, Jarvi, Gardiner, Rilling, Herreweghe, Hogwood, Chailly, Ratlle, Mehta o Thielemann. Amb un amplíssim repertori, ha enregistrat obres que inclouen des de la Passió segons sant Mateu de Bach -sota la batuta de 1-larnoncou rt-, lieder de Wolf, obres dc Mahler, Les estacions de Haydh. Requiem alemany de Brahms, o darrerament -entre altres aportacions discogràfiques- recitals de lieder dedicats a Komgold i Beethoven. C Torna al Liceu Rigoletto, el tràgic bufó verdià indefensa i voluble Gilda-, que porta a l'extrem del sacrifici personal en allò que més podia repugnar el seu progenitor: el lliurament incondicional al seu amo, ara convertit en la causa del més profund dolor i, a la fi, de la tragèdia. DESPRÉS D'UNA FORÇA LLARGA ABSÈNCIA -LA DARRERA VERSIÓ ÉS DE FA DEU TEMPORAD ES, AMB EL LICEU ENSORRAT -, TORNA UN DELS TÍTOLS MÉS CARACTERÍSTICS DE LA PRODUCCIÓ DE VERDI. J EMPRO EL TERME 11 CARACTERÍ STIC" I PERQUÈ PER MOLTES RAONS Rigoletto ÉS UNA OBRA QUE DEIXA UNA PETJA MOLT MARCADA EN LA TRAJECTÒR IA DEL COMPOSITO R. o es tracta solament que amb aquesta obra s'inicia la decisiva trilogia que forma amb fl Trovatore i La Traviata, la qual marca la inflexió vers el triomf definitiu, i que consegüentment s'acaben aquells anni di galera, segons l'expressió pròpia del compositor, època caracteritzada per un intensiu aprenentatge gràcies als deu anys previs en els quals va compondre ni més ni menys que dotze òperes i en va revisar dues. És l'interludi que va del primer gran èxit, Nabucco (I 842), a aquest esclatant Rigoletto estrenat a La Fenice el mes de març del 1851 amb un gran èxit. Però no sols per això aquesta obra marca de manera acusada la trajectòria de Verdi. Hi ha el fet que amb ella crea el primer gran personatge, el plimer tipus extraordinali de la seva producció. Després vindran la Flora de La Traviata, Simon Boccanegra, Don Carlo i els extraordinaris Othello i Falstaff, entre d'altres. Per acabar-ho d'arrodoNir, amb Rigo/etto Verdi trenca definitivament amb les dependències del model del primer romanticisme operístic -Donizetti i Bellini- en construir les òperes amb una unitat perfecta, sense el trencament de les àries tancades, i configurunt d'aquesta manera un discurs continu que l'apropa al concepte dc drama total wagnerià. Som, doncs, davant d'un punt d'intlexió molt important. Un punt N ' L i a part a partir del qual esperen a Verdi encara quaranta-sis anys de creació, amb els títols més importants de la seva progressivament més sòlida obra. Verdi va basar-se en una obra gairebé contemporàn ia, de Victor Hugo, Le roi s'amuse ( 1832), una manera de fer que també s'havia de produir en a ltres obres seves, com La Traviata d'Alexandre Dumas -entre el text literari i l'òpera hi ba només nou anys-, o Ernani -amb prou feines catorze anys entre l'origen üterari i I 'òpera. Recordar la proclivitat del compositor per grans obres de la literatura universal resulta sobrer. Així, el compositor pouava de manera directa en el món romàntic del qual ell, com a compositor d'òpera, va ser un dels més exactes representants. La figura de Rigoletto té tota la grandesa tràgica dels millors personatges verdians. I amb ell totes les contradiccions d'un ésser que veiem transformar-se en escena per un esdevenir personal implacable. El bufó que es complau i col·labora en les bretolades del seu amo amb les noies joves, es veu atrapat quan la víctima és la seva pròpia filla -la argument té truc per aconseguir afavorir un final d'una especial càrrega tràgica. Però això és el de menys. L'important és que amb truc o sense, hom pugui exposar una explosió de grandesa tràgica autèntica d'una potència excepcionaL Carlos Alvarez tindrà una nova oportunitat de mostrar el seu privilegiat moment artístic en el personatge de més pes que haurà ofert fins ara al Liceu. Rigoletto té una extraordinàri a riquesa de matisos vocals i actorals i, per tant, constitueix un dels topalls més acusats de tota trajectòria de baríton. En tot cas, el gran al·licient en aq uesta parcel·la és el debut liceista del tenor MarceJo Alvarez, una de les veus emergents de la lirica internacional més destacades del moment. EU serà el frívol duc de Màntua, personatge molt més Lineal que el gran protagonista, però que gaudeix dels moments més espectaculars de l'obra, amb les conegudes àries "Questa o quella" i sobretot "La dona è mobile", una de les àries, juntament amb el '"Libbiamo" també verdià més assumides socialment. Un altre rellevant atot del repartiment és la soprano albanesa Inva Mula, també una veu que pot ofetir satisfaccions importants. Jesús López Cobos toma al Liceu i amb ell la tranquiHitat més absoluta sobre la resultant de la proposta. També la dramatúrgia de Graham Vick ofereix garanties d'una producció d'aquelles que més o menys satisfan de manera generalitzada. Giusep~e Verdi. Llibret: Francesco Maria Piave. Primer repartiment: Carlos Alvarez. MarceJo Alvarez. lnva Mula. Julian Konstantiov. Nino Surguladze. Dramatúrgia: Graham Vick. Direcció musical: Jesús López Cobos. Coproducció : Gran Teatre del Liceu. Teatro Real, Maggio Musicale Fiorentino, Teatro Massimo de Palermo. Gran Teatre del Liceu. De l' 11 de desembre de 2004 al 5 de gener de 2005 ( 16 funcions. 20,30 h; 12 de desembre, 17 h; 19 de desembre, 18 h; 2 de gener, 17 h). 242 Rigoletto de 43 _per Eduard V. Pa t~ Música encreua a Horitzontals 7 1---+--------" 8 9 IO t - - t - - 1. Castrati modem. 2. Temperades. Bemoll. 3. Les entranyes de l'infern. Nota espectacular del tenor (tres paraules). 4. La trencada. Aletta roja del revés. Tomasa Albinoni. 5. Joaquim, compositor català, sense la H. En Borau vocàlic. La major. Nicanor (Zabaleta, és clar). 6. José, compositor espanyol de bandes sonores. Professional del silenci i el so. 7. Al nom d'en Morricone també li hem duplicat la I. Esn·anys instruments, del revés. 8. Notes centrals d'en Caruso. Cant futbolistic. 9. La Marilyn de tornada. Primers compassos d'Al onso Mudana, compositor banoc. 10. Nota arezziana. Els extrems d'en Bizet. Mare de Déu remeiera. 11 . Ho faci Sparafucile, en el Rigoletto de Verdi, amb el duc de Màntua. Serpentó. Verticals 1. Recull de cançons. Thba vocàlica. 2. Per apagar Ja cadena de música. Dansa francesa del barroc (plural). 3. Cari, compositor nòrdic. Timbala vista des de dalt. Serpentó. 4. Teatre Nacional. Loillet, Locatelli o Lecuona. Instrument del barroc, cosí de la guitana. S. Clients de Catalunya Música. 6. Ho fa el públic amb el seu ídol. Jo poso o Do o Sol, perMúsica encreuada de novembre 2004 (núm. 24 1) què sols componc boiTós. Serpentó. 7. Forma musical religiosa. Escola de Música Reggae Internacional. 8. Pesen cap per amunt i sense la N. Utilitzo. Fronteres d'Einstein. 9. Nona o Nin. Palestrina o Pergolesi. Submergida fent la vertical. 10. A les òperes serioses sempre se'n produeix algun, especialment el de la protagonista. Les cinc vocals, ,mirant com surten. 11. Rodrigo o Ram eau. Òpera de Rossini (plural). 44 644 Solucions en el número següent. 242 Sonates, tocates i fn ndm zgos del barroc català. Maria Lluïsa Cortada, clavicèmbal. Discant CD-E l 009. úsica del Pare Antoni Soler, de joseph Freixenet, de Josep Elies i de josep Gallès integren aquest enregistrament dedicat a la música per a clavicèmbal del barroc català, que de les mans de la seva màxima especialista com és Maria Lluïsa Canada, ens arriba mitjançant unes versions que a més de contenir un altíssim grau interpretatiu, denoten un profund estudi musicològic que atorga remarcables al·licients a l'audició. Com explica la mateixa clavicembal·lista en els comentaris que acompanyen l'enregistrament, la música inclosa en aquest enregistrament -la majoria inèdita discogràficament fms avui- pertany a una música per a clavicèmbal que a mitjan segle xvm avança para l-leiament a la producció per a fortepiano. Les obres de joseph Freixenet incloses en el disc tenen una estructura que es regeix per la forma bipartida dins un estil molt en la línia de les obres d'Scarlatti o del Pare Soler. Per la seva banda, les dues Tocates de josep Elies -compositor nascut a Moià l'any 1690- tenen un sentit harmònic original, una demanda virtuosística evident i una vinculació lògica a la música dels clavicembal·listes del moment. Obres amb riques omamentacions, molt a l'estil antic malgrat el moment en què va viure Josep Gallés ( 1758-1836) caracteritzen les dues Sonates incloses en el disc: un allegro en Do menor i una bellíssima obra en Si bemoll major en què el seu tempo cantabile-Largo denota una bellesa d'escriptura i una elegància de matisos certa- M 242 46 646 ment remarcables. Obres prou conegudes són les Sonates del Pare Antoni Soler, paradigma de la música de teclat de la plenitud del segle XIX. Són dues sonates interpretades amb vigor. amb elegància, en què es denota el profund coneixement que Maria Lluïsa Cartada té de la música d'aquest autor, novament interpretat amb una riquesa de colors, amb una claredat en la realització de les omamentacions i amb una exposició fom1al perfectament definida que permet gaudir de nou d'una interpretació canegada d'intelligència i musicalitat. Dos fandangos, una obra anònima del segle xvm i el celebèrrim llegat pel Pare Antoni Soler completen aquest enregistrament en què la més destacada clavicembal· lis ta catalana de les darreres dècades ens torna a oferir una classe magistral de com s'ha de tractar i entendre la música per a clavicèmbal del barroc català. Lluís TruJién millors planes del seu immens discurs líric. Hi ha. en el conjunt dc setze àries, una vasta gamma de matisos d'una extraordinàlia riquesa, que la soprano nord-americana serveix amb una gran elegància i exquisidesa. Aquí es fa difícil entrar en disquisicions sobre !"exactitud estilística -allò que ara en diuen ·'versions filològiques"'-, perquè aquest és un terreny molt complex en el qual és molt difícil arribar a conclusions definitives. Renée Fleming, en tot cas. té la intel·ligència de saber respectar uns climes que ens sonen a autèntics per la seva elegància, pel refinament. per no caure mai en !"exhibicionisme gratuït. Perquè, en definitiva, més enllà de lectures, hi ha una gran demostració de sensibilitat i de musicalitat; d'esperit de servei a les partitures i de gran classe de cantant. J.C.C. Handel. Renée Fleming. Lluís Guinovart, violí. M. Carme Poch, piano. Josep M. Monegal, narrador. Tamara Coll, viola. Joaquim Alabau, violoncel. Jaime Sanchis, clarinet. Peter Bacchus, flauta. Obres de Guinovart, Poulenc, Ravel i Mozart. Edicions Albert Moraleda. Ref. 0160. Renée Fleming, soprano. Orchestra of the Age of Enlightenment. DECCA. L a recent i extraordinària actuació de la soprano nord-americana Renée Fleming en el cicle Palau 100 fa oportú la consideració d'aquest enregistrament Renée Fleming, extraordinàriament ben agombolada per l' Orquestra of the Age o EnJigbtenment, hi fa un repàs per quaranta anys de creativitat lírica de Handel. Un recorregut que ens mena des de Seme/e, escrita el 1907, a Alexandre Bai us ( 1848), en un aplec pràcticament antològic per les E nregistrament quedestaca per la seva originalitat, ja que si en el fons el genera una suggestiva narració, El Aleph de J. L. Borges, també destaca pel seu criteri de programació. Efectivament, conciliar el que ja és clàssic -Sonata K. 378 en Si bemoll major per a violí i piano de Mozartamb el que és una indiscutible referència a la música del nostre temps -Tzigane de Ravel i Sonata per a clarinet i piano de Poulenc- i confrontar-ho amb una novetat amb veritable vocació d'ampliar l'horitzó de les propostes sonores, és una manera d'incitar una reflexió sobre el pas del temps i no pas escoltar unes obres per aquilatar-ne la qualitat o bé satisfer una curiositat simplement musicològica, i més aviat convida a esbrinar quina és l'afinitat que s'ha establert entre les obres i quina és la seva relació amb Borges. D'alguna manera, per què la música, admirable, en grau superlatiu que Carles Guinovart ha esctit per explicar sonorament la màgia borgiana d'El Aleph, harmonitza i simpatitza amb Mozart, Ravel i Poulenc i s'entrellaça en el temps amb Duen de del propi Guinovart? Abans de tot, però, remarquem l'acurat treball dels intèrprets i saludem amb especial afecció la intervenció del jove Lluís Guinovart i Poch, comunicativa i brillant en Mozart i plena de color i preciosisme en Ravel: la musicalitat dels acompanyaments de Cam1e Poch al piano, la brillantor i emotivitat de Jaume Sanchis en la Sonata per a clarinet i piano de Pou lenc, com tam bé les intervencions excel·lents del violoncel-lista joaquim Alabau i de la violista Tamara Coll i del narrador Josep M. MonegaJ en la pàgina de Carles Guinovart. Estem per dir que Carles Guinovart està en la línia més interessant d'aquella estètica que tenint com a exigència fonamental la recerca de nous camps per a la composició, mai no deixa de vista el vessant expressiu de la música. En altres paraules, Guinovart evita el camí de l'efectisme màgic del sortilegi i s'endinsa en la poètica del text per cercar-hi el punt on paraula i so s'identifiquen en la comesa expressiva. I és abó oom tin1bre inèdit, matís sorprenent, imaginativa inflexió melòdica es transformen en admirable vehicle d'emoció humana. Veritablement, escoltant la fantasia de la paraula de Borges i el so tan suggerent de Guinovart, poesia i música semblen fluir amb tota la seva força de suggestió. F. Taverna-Bech BARCELONA (BARCELOmS) 1 DESEMBRE 10 DESEMBRE Palau 21 b Richard Goode, piano. Bach, Schonberg, Beethoven, Debussy. (Palau 100). ------------------------OBC. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Auditori 21 b Fundació Caixa Catalu nya; dir.: Jordi Casas Bayer). Magdalena Martínez, tlauta. Oir.: Rumon Gamba. Granados, Brotons, Holst. Palau Orquesta Sinfónica de Casrilla y León. Ara Malikian, vioH. Dir.: AJejandro Posada. Montsalvatge, Bruch, Mussorgski. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20 h Ateneu Barcelonès Blyth Ensemble. Oir.: Blai Soler. (Joves Intèrprets Catalans). 20,30 h Liceu Rigoletto de Verdi. Oir.: Jesús López Cobos. 22 h Palau Orquestra i Cor de la RTV de Minsk. Handel. Concert de Nadal. (Promoconcert). U DESEMBRE 19 h ----------------------12DESEMBRE 11 h Auditorj OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu Rigoletto de Verdi. Oir.: Jesús López Cobos. 18 h Palau OSV. Oir.: Salvador Brotons. Walton, Offenbach, Khatxaturian, Strauss. Festival de valsos i danses. 18h CCCB Anna Moreno-Lasalle, soprano. Mac McCiure, piano. García Lorca, Mompou, Montsalvatge, Orbón. 13DESEMBRE 2 1 h ------------------------- Chamber Orchestra. Mariana Sirbu, concertino directora. Kelly, Palau lrish Wolf, Rossini, Locatelli, Xostakóvitx. (Euroconcert). ----------------------- U DESEMBRE 20,30 h ¡¡ so Liceu 1SDESEMBRE = ~ ......,, ¡¡· 5! gue de la Catedral de Barcelona. Euroconcert). 20,30 h Liceu Rigoletto de Verdi. Oir.: Jesús López Cobos. 21 h Auditori Orquestra Simfònica del Teatre Marünski. Dir.: Valeri Gergiev. Txaikovski, Xostakóvitx. (Ibercamera). SGAE Magdalena Barrera-Oro, arpa. Riu, Soto, Borràs, Bmcic, Brotons, Sabater, Pladevall. (Avuimúsica). 242 ;:;! =· Rigoletto de Verdi. Oir.: Jesús López Cobos. ----------------------------------------------------------Francesc Pi, orgue. Cabezón, Frescobaldi, Bach, Kerll, AJain, Pi. (L'OrCatedral 20 h 16DESEMBRE 20 h S' a ...., = g¡· ¡¡;¡ !E: ~ 20 h Acadèmia Marshall Grup Coda. Gospel. Concert de Nadal. 21 h Palau Bachakademie Stuttgart & Giichinger Kantorei. Dir.: Helmuth Rilling. Bach. (Palau 100). 22 h Auditori Orquestra Simfònica del Teatre Mariioski. Dir.: Valeri Gergiev. Bruckner. (Ibercamera). Liceu Rigoletto de Verdi. Dir.: Jesús López Cobos. 21 h Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Oir.: Jordi Casas Bayer. Nadales de diversos països. (Cambra Coral). 21 h Auditori OBC. Coral Càrmina (dir.: Fernando Marina). Cor de Cambra de l'Auditori Enric Granados de Lleida (dir.: Xavier P uig). María Espada, sopra· no. Mireia Pintó, mezzosoprano. AJejandro Roy, tenor. Stephan Adam, baix. Oir.: Ernest Martínez l zquierdo. Simfonia nWn. 9 de Beethoven. 17 DESEMBRI! 20,30 h 18DESEMBRE 19 h ---------------------Palau osv. Dir.: Salvador Brotons. Walton, Offenbach, K.hatxaturian, Strauss. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h Auditori 19h Inst. Cultural CIC Orfeó Català (patrocinat per Fundació Caixa Penedès). Mercè Sanchis, piano. Dir.: Josep Vila i Casañas. Obres per a cor a cappella i cor i piano. OBC. (Segona audició). (Concer t benèfic per a l'Associació Infants del Raval). 19DESEMBRE 48 648 20 h Ateneu Barcelonès Francesc Vidagany, percussió. (Joves Intèrprets Catalans). 20,30 h Liceu Rigoletto de Verdi. Dir.: Jesús López Cobos. 22h Palau Orquestra i Cor de la RTV de Minsk. Grans cors de música sacra i cançons de Nadal. (Promoconccrl). llh ----------------------Auditori OBC. (Tercera audició). Rigoletto de Verdi. Dir.: Jesús López Cobos. 18 h Liceu 18,30 h Ateneu Barcelonès Martina Teixidor, soprano. Marc Romera, rapsode. Marc Santandreu, piano. Cançons i poemes d'Apel·les Mestres. (Associació Massià-Carbonell). 19 h Aud Wmterthur Cor Vivaldi-lf¡si Petits Cantors de Catalunya. Dir.: Òscar Boada. Vlla, Busto, V. Wil iams, Rutter. 20 h Palau El Messies de Handel. (Fundació "la Caixa"). 20,30 h Liceu Rigoletto de Verdi. Dir.: Jesús López Cobos. 21DESBM BRE 20h Palau El Messies de Handel. (Fundació "la Caixa"). 22DESBM BRE 20,30 h Liceu 23DESBM BRE 20,30 h Liceu 21 h MAC BA 26DESEM BRE 19 h Palau 27DESBM BRE 20,30 h Liceu 29DESBM BRE 20,30 h Liceu Rigoletto de Verdi. Dir.: Jesús López Cobos. 30DESBM BRE 20,30 h Liceu Rigoletto de Verdi. Dir.: Jesús López Cobos. 20DESBM BRE - --- Rigoletto de Verdi. Dir.: Jesús López Cobos. --- Rigoletto de Verdi. Dir.: Jesús López Cobos. Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Dir.: Xavier Pagès. Boliart, Pardo, Blay, Humet. (Avuimúsica). -----------Petits de l'Orfeó Català, dir.: M. Josep Besson; Cor Infantil, dir.: Elisenda Carrasco; Cor de Noies, dir.: Lluís Vilam~6 (patrocinats per Grupo Santander). Cor Jove de l'Orfeó Català, dir.: steve Nabona (patrocinat ~er l'Aliança). Orfeó Català, dir.: foses, Vila i Casañas (patrocinat per undació Caixa Penedès). Concert de ant Esteve. --- Rigoletto de Verdi. Dir.: Jesús López Cobos. 2GI!NER 17 h Liceu Rigoletto de Verdi. Dir.: Jesús López Cobos. 3GENER. 20,30 h Liceu Recital Angela Denoke, soprano. MattWas Veit, piano. Strauss, Mahler, Zemlinsky. 4GI!NER 20,30 h Liceu Rigoletto de Verdi. Dir.: Jesús López Cobos. S GENER 20,30 h Liceu Rigoletto de Verdi. Dir.: Jesús López Cobos. 8GI!NER 19 h Auditori OBC. Dir.: Xavier Puig. Txaikovski. 9GENER -11 GENER. 11 h Auditori OBC. (Segona audició). 21 h Petit Palau 12 GENER. 21 b Palau Dietrich Henschel, baríton. Fritz Schwingbammer. piano. Beethoven, Schubert, Wolf. (Música de Cambra al Petit Palau). - - - -- - Orquestra Nacional de Rússia. Nikolaj Znaider, violi. Dir.: Mstislav Ros· tropóvitx. Txaikovski, Beethoven, Xostakóvitx. (Palau 100). 13 GENER. 20 b SGAE Jordi López, piano. Ri bas, Colomé, López de Rego, Olm, Martin Jaime. (Avuimúsica). Auditori OBC. Barbara Hendricks, soprano. Dir.: Leopold Hager. Haydn, Mozart, Mahler. ----OSV. Cbrist':fch Rahn, contrabaix. Albert Guinovart, piano. Enrique Telleria. ban oneó. Dir.: Edmon Colomer. Casablancas, P. Valls, Guinovart, Ginastera. (Concerts Simfònics al Palau). ------ -- ---- ----- -- - - - .... ¡¡: -_, ¡¡¡¡¡;- ~ a !::!l. 14GI!NER 21 h 15 GENER. 19 h Palau 19 h Auditori 20h Ateneu Barcelonès Joan Pere Gil, clarinet. (Joves Intèrprets Catalans). llh Auditori OBC. (Tercera audició). 12 h Palau Factoria Mascaró. Dir. musical: Joan Figueres. Dir.: Joan Serra i Quim Serra. El fantasma del Palau. (Concerts Familiars al Palau). 2J h Palau Bliiserensemble Sabine Meyer. Mozart, Krommer, Hosokawa. (Euroconcert). 21 h CCCB 15 h Liceu Gratiniano Murcia, percusssió. Pardo, Bofill, Fidemraize r, Boliart. (Avuimúsica). ----Prova final del Concurs Internacional de Cant Francesc Viñas. 21 h Auditori OBC. Katia NoveU, violí. Dir.: Antoni Ros Marbà. 12 h Palau 19 h Palau Esbart Dansaire de Rubí. Dir.: Eduard Ventura. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). llh Auditori OBC. (Tercera audició). --- 16 GENER. --20 GENER. 21GENER 22 GENER. 23 GENER. Si 242 ~ .... .... a :s. e; ~f ¡¡;¡ sli: OBC. (Segona audició). - --Petits, Cor Infantil, Cor de Noies (J.>atrocinat~er Grub Santander) i Cor Jove de l'Orfeó Català (Latrocmat per l' iança). irs.: M. Josep Besson, Elisenda Carrasca, Juís Vilamajó i Esteve Nabona. Concert d'Any Nou de l'Escola Coral de l'Orfeó Català. 49 649 12 h Palau Factoria Mascaró. Dir. musical: Joan Figueres. Dir.: Joan Serra i Q uim Serra. El fantasma del Palau. (Concerts Familiars al Palau). 18 b Liceu Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Oir.: Guerassim Voronkov. Concert fi nal dels guardonats en el Concu rs Internaciona l de Cant Francesc Viñas. 24GENER 21h Palau St. Peters burg Phiha rmonic. El iso VU"Saladze, piano. Weber, Schumann, Stravinsky. (Palau 100). 25GENER 21h Auditori Chamber Orchcstrn of Europe. Maria Joao Pires, piano. Dir.: Emmanuel Krivine. Chopin, Beethoven. (lbcrcamera). 27GENER 21 h Palau Quartet Borodin. Beethoven, Xostakóvitx. (Temporada de Cambra d'lbcrcamera). 21h Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Jordi Armengol i }osep Surinyac, piano. Dir.: Jordi Casas Bayer. Valsos de Brahms. (Cambra Coral). 19,30 b Liceu Parsifal de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 21 b Auditori OBC. Michel Camilo, piono. Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. Bcrnstcin, García Demestrcs, Gershwin. 29GENER 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 30GENER li b Auditori OBC. (Tercera audició). 17 b Liceu Recital Ofèlia Sala, soprano. Dotze violoncels de la Berliner Philharmoniker. PiazzoiJa, Villa-Lobos. --- 28GENER LA BISBAL DEL PENEDÈS (BAIX PENEDÍ!S) 5 DESEMBRE 242 18, 30 b Església Cor Jubilo. Jesús Llagostera, orgue. (XV Tardoral d'Orgue del Penedès). Paper de Música Cor Estatal de la República de Kalmykia (Rússia). Bela Tiurbeeva, sopra· no. Elena Kadjieva, mezzosoprano. Minguiyan Mandjiev, tenor. Erdni Bochaev, baix. Dir.: Anatoli Tsebekov. Bach, Mozart, Vivaldi, Pergole· si, Rakhmàninov, Txaikovski, nadales de Kalmykia i Rússia. CAPELLADES (ANOIA) 19 DESEMBRE 18 b GRANOLLERS (VALLÍ!S ORIENTAL) 18 DESEMBRE 19 h 19 DESEMBRE 19 h 1GENER 19 h Teatre Auditori Orquestra de Cambra de Granollers. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Dir.: Francesc Guillén. Magnificat de Bach. --------------------Orquestra de Cambra de Gra nollers. Cor de Cambra del Pala u de la Teatre Auditori Teatre Auditori Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Dir.: Francesc Guillén. Magnificat de Bach. ---------------O rques tra de Camb ra de Granollers. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Dir.: Francesc Guillén. Magnificat de Bach. LÚVIA (CEllDANYA) 6 DESEMBRE Església Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Josep M. Mas i Bonet, orgue. Dir.: Jordi Casas Bayer. Missa en Re major de Dvorék. 12 h Aud. Pau Casals Mari Paz Juan, soprano. Marta Pujol, piano. Rossini, Bellini, Donizctti. 19 h Església Pietat Orquestra de Cambra de Vic. Cor Madrigal (di.-.: Mireia Barrera). Mireia Casas, soprano. Mireia Pintó, mezzosoprano. Esteban Manzano, tenor. Pau Bordas, baix. Dir.: Jordi Mora. Missa en Si menor BWV 243 de Bach. 17 b EL VENDRELL (BAIX PENEDÍ!S) 12 DESEMBRE VIC (OSONA) 12 DESEMBRE 50 650 ., CD CD e: CD )( e Reserva da para las ~randes oc.o.siones, esta c.opa esc.ulp ido. en c.risral vienés es di~na depos itario. de uno de nuestro s c.ovas m6s eNclusivos. su nombre , Reservo Real, se debc o. lo. visit o de SS . MM . los Reves de España o los <ovos "•i•cne t, el ' 9 de o<tub" de •987. <se d¡o, este eH<epdonol c.uvée fue servido por primera vez con todos los honores . Copa Or~en t Express del siglo XX Cotecc1 6n Gloroa Ferrer . := =~a.~ ~ ~~~