Revista Musical Catalana. Núm. 244 Febrer 2005
Editorial: Star System local i autoestima / PANORAMA Comiat discret de Renata Tebaldi. Jaume Comellas / Adéu de Robert Merrill. Albert Vilardell / La satisfacció que Casals no va poder donar a Furtwängler. Jaume Comellas / 75è aniversari de l'Escola de Música Josep M. Ruera. Anna Maria Piera / Orfeó Gracienc. Cent anys de cor a Gràcia. Marc Parera / L'elegia de Paolo Conte. Miquel Pujadó / Mikrokosmos: Música i gastronomia. Pere Artís / Tangents: La Futral, com a exemple. Jordi Maluquer / Crítiques. Jaume Comellas, F. Taverna-Bech, Jordi Salazar i Lluís Trullén / Directors d'orquestra/direccions personals (2). Sergiu Celibidache, sons i silencis. Antoni Batista / TEMA En la mort de Victòria dels Àngels. Record viu de Victòria dels Àngels / A manera de síntesi biogràfica elemental. Jaume Comellas / La cantant del segle. Manuel Capdevila i Font / Una gran ètica professional i una gran ètica personal. Jaume Comellas / Mig segle de records entranyables. Josep M. Busquets / MUSICALIA Montserrat Figueras. La cantant de les esferes. Mònica Pagès / Mischa Maisky, Carles Trepat. Lluís Trullén / Música de corda estel·lar al Palau. F. Taverna-Bech / Música encreuada. Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / DISCOS / CONCERTS
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Mientras exista la necesidad de comunica Mientras exista la necesidad de conocer, aprender, emocionarse, descubrir, Ca Gre existira la comunicación. Y mientras exista la necesidad de comunicarse, existira el Grupo Planeta. ( Personas al servicio p de las personas. PE~ BUS( SANl PA p TA êúLTURA Grupo e Planeta Un gran grupo de comunicación al servicio de las personas ENTRETEN IMIENTO Mu seu Cat' 3a ÈPOCA ANY XXII FEBRER 2005 Consell Editorial: Fèlix Millet (President), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner, Ramon Pla i Jordi Rueda. EDITORIAL PANORAMA ••o o Renata Tebaldi Preimpressió: Ormograf, S.A. Impressió: Agpograf, S.A. Distribució: Distribama, S.A. Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 TEMA Col·laboren en aquest número: Musical Catalana" expressen només l'opinió dds seus autors. "Catalunya Música/Revista Musical Catalana" no mantindrà correspondència amb els autors d'originals no encarreg.1ts i ~mi;.~ ls espont~niamcnt a 1,1 Redacció. ~de les reproduccions autorit;tades, VEGAP, B.ucelona 2005. A W A W W • Comiat discret de Renata Tebaldi per J.C.C. Adéu de Robert Merrill per Albert Vi/arde/I La satisfacció que Casals no va poder donar a Furtwiingler per J.C.C. 75è aniversari de l'Escola de Música Josep M. Ruera per Anna Maria Piera Orfeó Gracienc. Cent anys de cor a Gràcia per Marc Parern L'elegia de Paolo Conte per Miquel Pujadó Mikrokosmos: Música i gastronomia per Pere Artís Tangents: La Futral, com a exemple per ¡ordí Maluqu" Crítiques eer Llu ls Trullén, F. Taverna-Bech, ]ordi Salazar i jaume Come/las Directors d'orquestra/direccions personals (2). Sergi u Celibidache, sons i silenc1s per Antoni Batista En la mort de Victòria dels Àngels. Record viu de Victòria dels Àngels A manera de síntesi biogràfica elemental per jaume Comellas La cantant del segle per Manuel Capdevila i Font Una gran ètica professional i una gran ètica personal per Jaume Comellas ~ Mjg segle de records entranyables Victòria dels Àugels W per josep M. Busquets ---·· ··-·············~ -- --- - ------------------------··································---------------------- --- ~-- --- --- ---- -- ----------------·- MUSICALIA A W A W Moutserrat Figueras Montserrat Figueras. La cantant de les esferes P" Mònica Pagès i Santacarza Mischa Maisky, Carles Trepat per Llufs Tntllén A Música de corda estel· lar al Palau per F. Tavema-Bech W per Eduard V. Patsi W A www.p~laumusic;~.org Els articles publicats a "Cntnlunya Música/Revista • ~ Sant Francesc de Paula, 2 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 72 10 A/ e: revista@palaumusica.org PaLau de In Música Catalana. telèfon d"atenrió al d ient: 902 44 28 82 (de dilltms a di5S<lbte, de 9.30 h ,, 21 h) o G Publicitat: Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, lr 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona calalaBya músira/retisla masiral catalua o o o Disseny: Ferran Sendra PERE ARTíS, ANTONI BATISTA, JOSEP M. BUSQUETS, MANUEL CAPDEVILA I FONT, CESC, JAUME COMELLAS, JORDJ MALUQUER, MÒNICA PAGÈS I SANTACANA, MARC PARERA, EDUARD V. PATSI, ANNA MARJA PIERA, MIQUEL PUJADÓ, JORDI SALAZAR, FRANCESC TAVERNA-BECH, LLUÍS TRULLÉN I ALBERT VILARDELL Star System local i autoestima ·················---------------------------------------·-----------···-·······-·················-··········..-······················-----------------· Consell de Direcció: Pere Artís (editor), Jaume Comellas (direcció periodística) i Lluís Millet {direcció musical) Secretaria de Redacció: Teresa Martínez • e o o Música encreuada ····································································································-·········-······----------······························ SCHERZANDO DISCOS CONCERTS perCesc - 3 63 ~- ELS DIUMENGES AL PALAU Xlii Temporada 2005 Palau de la Música Catalana O O 20 de febrer de 2005, 18 hores ORQUESTRA SIMFÒNICA ESTATAL DE LITUANIA Liana lssakadze, violí Gintaras Rinkevicius, director Suite "Finlandia", op. 26n Concert per a violí i orquestra en Re menor, op. 47 Romeo i Julieta (Suite núm. 2) (patrocinat per Fundació <:aixa Pen~k) Claudla Barinsky, soprano Sebastian Noak, baríton Maximiano Valdés, director Requiem alemany, op. 45 J. Brahms J. Sibelius J. Sibelius S. Prokófiev Concert patrodnat per: Fundadó Uuís Carulla e 13 de març de 2005, 18 hores EUROPEAN UNION CHAMBER ORCHESTRA M . Lourdes i Lluís Pérez Molina, piano duo Matthias Wollong, concertino director Simfonia en Sol menor op. 6, núm. 6 J. C. Bach Concert per a dos pianos en Fa major, K. 242 W. A. Mozart Adagio en Fa major, K. 411 W. A. Mozart Simfonia núm. 44, "Fúnebre• F. J. Haydn O 8 de maig de 2005, 18 hores Eulàlia Solé, piano 4 preludis i fugues del clave ben temperat (11 volum) J. S. Bach Partita 1 J. Soler Sonata en Si bemoll major, op. post d. 960 F. Schubert O 29 de maig de 2005, 18 hores Concert patrocinat per: Garrigues O 17 d'abril de 2005, 18 hores ORQUESTA SINFÓNICA DEL PRINCIPADO DE ASTURIAS ORFEÓ CATALÀ ORQUESTRA NACIONAL DE CAMBRA D'ANDORRA COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA 3 d'abril de 2005, 18 hores (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya) COR VIVALDJ.Ipsi-Petits Cantors de Catalunya Arnau Farré, orgue; Josep Buforn, piano Oscar Boada, director Missa Brevis B. Britten Lletanies a la verge negra de Rocamadour F. Poulenc Stabat Mater A. Garcia Demestres Minerva Moliner, soprano Christlne Knorren, mezzosoprano Byun Woo Sulk, tenor Kyun-Jun Park, baix-baríton Paul Magí, director Requiem en Re menor, K. 626 W. A. Mozart Preu d'abonament a 6 concerts de 41,00 a 95,00 €. Venda d'abonaments del 28 de gener al 5 de febrer Preu d'entrades de 3,00 a 25,00 € . Venda d'entrades a partir de 1'11 de febrer 2005 Informació I venda:' Palau de la Música Catalana d Sant Francesc de Paula, 2 08003 Barcelona Tel. 902 442 882 Fax: 932 957 208 www.palaumusica.org a/e: taquilles@palaumusica.org Organitza: FUNDACIÓ • ORFEÓ CATALÀ PALAU DE LA MÚSICA Col·labora: l 1 tema del difícil accés dels joves valors de la interpretació a una normalitat professional ja ha estat més d'una vegada objecte de l'atenció de la Revista. I ho ha estat perquè realment constitueix una de les febleses manifestes del funcionament del que podríem anomenar sistema musical català, entès de manera oberta. En afrontar-ho no podem oblidar els esforços que de manera més o menys regular i institucionalitzada es despleguen arreu, amb intencionalitats indiscutibles i amb respostes satisfactòries pels més directament interessats: els aspirants a una professionalitat artística satisfactòria. Tanmateix, un cop s'ha superat aquest escull, normalment es produeix un buit important i hom entra en una zona de ningú que mena a la frustració. I així, parts massa substancials de generacions d'intèrprets acaben perpetuant la seva carrera en la mar corsecadora de la discreció i la irrellevància. En aquesta realitat, s'hi barregen molts aspectes que actuen a vegades ai1ladament i en d'altres en estreta relació. Manca d'una xarxa o d'uns circuits consolidats, oblit i menysteniment dels mitjans de comunicació i polítiques programadores insuficientment sensibles constitueixen elements decisius en aquesta resultant. Això acaba comportant un obstacle insuperable, ja que esdevé impossible a l'espectador fidelitzar-se els artistes; fer-se'ls seus, identificar-s'hi i establir-hi complicitats afectives, artísticament parlant. Encara que el terme pugui tenir connotacions frívoles, podríem afirmar que ens falta capacitat per alimentar un cert star system musical, gràcies al qual els seus protagonistes adquireixin una imprescindible autoestima i, els espectadors, unes proclivitats consolidades. Cal, en definitiva, que la florida i eclosió de virtuts artístiques excepcionals sigui conreada i fructifiqui des del mateix hort: no que sigui cultivat fora i nosaltres només puguem gaudir de la seva maduresa, o comprar-la, tot restant al marge del gaudi del seu procés de maduració. I ca] -i això és definitiu- crear un ambient favorable a aquesta maduració; crear les condicions idònies perquè això sigui possible amb tota naturalitat i fluïdesa. Star system_ local i autoestima 5 65 Comiat discret de Renata Te baldi, reina del Liceu dels anys cinquanta LA MORT A SAN MARINO EL DIA 19 DE DESEMBRE DE 2004 DE LA SOPRANO ITALIANA RENATA TEBALDI CONSTITUEIX LA PÈRDUA D'UNA NOVA DENA D'UNA EXTRAORDINÀRIA GENERACIÓ DE CANTANTS QUE VA OBRIR-SE PAS EN ELS DIFÍCILS ANYS DE LA POST GUERRA MUNDIAL I QUE HA PROTAGONITZAT UNA DE LES ÈPOQUES MÉS GLORIOSES DE LA HISTÒRIA DELA LÍRICA. L es actuacions al Liceu de Renata Tebaldi a la dècada dels anys cinquanta em van agafar en la distància pròpia de l'adolescència i de residir no pas a Barcelona, cosa, tot plegat, que feia gairebé impossible gaudir-ne en directe. Però aleshores hom comptava amb la màgia del mitjà radiofònic, de protagonisme excepcional, que ens feia properes -a cavall del poder de transmissió de la realitat i del de creació de mons onírics- fets tan extraordinaris com el meravellós cant de la Tebaldi, Victòria dels Àngels, Gianni Raimondi, Carlo Bergonzi, Fiorenza Cossolto, Anita Cerquetti, Manuel Ausensi, Giuseppe Di Stefano i tants d'aliTes. Els mites prenien cos entre explicacions calmades i amb un cert alè de transcendència i entrevistes breus ocasionals de Jorge Arandes i després de Joan Lluch, juntament amb comentaris savis del doctor Colomer. Renata Tebaldi va néixer el primer dia del mes de febrer del1922 a Pesat'O - la ciutat també de Rossirti, del qual no va ser intèrpret destacada, precisament. El seu debut es va produir en plena guerra mundial l'any 1944 en un teatre de categoria secundària, el Teatro Social de Rovigo. El gran esclat va venir de la mà d' Arturo Toscanini, que el mes de maig de 1946 la va escollir per cantar el Te Deum de Verdi en el concert destinat a celebrar la recuperació del teatre milanès. A partir d'aquest moment se li van obrir les portes del cel d'una extraordinària carrera que va finir al cap de trenta anys de presència en escenaris i auditoris, l'any 1976, per una afecció a les cordes vocals. Expressament va voler oferir la seva darrera actuació a La Scala, teatre que va presidir la part més substancial de la seva trajectòria. Reina del repertori verista i tardoromàntic italià i francès, el seu cantar tenia entre altres virtuts la de mantenir el bell color de la seva veu en tota la tessitura, amb una seguretat absoluta i una gran elegància. Damunt l'escenari la veu i el cantar bell s'imposaven a uns dots actorals que sembla que no eren el seu fort. Però que, amb tot. no van impedir que les seves creacions de Floria Tosca, Madama Butterfly, Aida o Desdemona, entre d'altres, constituïssin esdeveniments d'una enorme transcendència. Tal com s'ha fet esment, La Scala i també el Metropolitan van ser escenalis plincipals de Ja seva carrera i en una dimensió afectiva també la va marcar molt el Liceu, teatre on va actuar cinc temporades -del 1953 al 56 seguides, després 1957-58 i finalment 1959-60, amb dos títols en cadascuna, excepte la temporada 1957-58, en què en va cantar tres. Va oferir vuit obres: tres Tos- ca, dues Bohème i La Traviata, La forza del destino, Aida, Madama Butterjl)', Adriana Lecoul'reur i Ma non Lescaut. I públic barceloní es va Uíurar al seu art i a la seva personalitat amb aquest tipus de passió que només és possible trobar en el món operístic i, amb tarannà molt propi, en determinats sectors liceistes. Això va acabar congriant un clima afectiu que ella va fer-se seu amb uns grans dots de calidesa humana. Quan, essent a Barcelona, va morir la seva mare, amb la qual mantenia unes relacions especialment afectives, això es va traduir en unes manifestacions d'afecte que ella ens consta que va agrair molt íntimament. L'any 1974 es va voler acomiadar del públic barceloní però no ho pogué fer al Liceu i el recital va tenir lloc al Palau de la Música Catalana. La seva darrera presència entre nosaltres va ser amb motiu de l'edició de l'any I 982 del Concurs Francesc Viñas. Aleshores vam tenir oportunitat de compartir alguns minuts enmig d'una gernació en la qual es barrejava la vella guàrdia d'admiradors irreductibles dels cinquanta, joves cantants que de manera reverencial se li acostaven a demanar-li un breu consell i informadors. La seva presència era imposant -era una dona d'una notable envergadura-, més elegant i senyora que no esttictament bella; el seu tracte era d'una afable correcció britànica, no defugint temes però tampoc parlant més del que calia. Allà, a peu dret, vam constatar que realment sentia una sincera estima pel món operístic barceloní, que servava un record entranyable d'aquells anys, d'aquelles vivències i del molt afecte que havia rebut a casa nostra. La mort la va trobar la matinada del 19 de desembre de 2004 a San Marino, ciutat país on va acabar instal·lant-se després de molts anys d'anar-hi a estiuejar. Amb l'adéu d'aquesta gran artista se'n va una part d'una època gloriosa de la lírica universal. Una generació que va emergir al principi dels cinquanta i de la qual formen part la seva amiga Victòria dels Àngels ( 1923), el recentment traspassat Giuseppe Campara (1923). Maria Callas (1923), FisherDieskau (1925), Nicolai Gedda ( 1925), Cario Bergonzi ( 1924), Giuseppe Di Stefano (l921), Lisa De lia Casa (1919), Birgit Nilson (19 18), Elizabeth Schwarzkopf ( 1915) i Corelli (1921) entre d'altres. I des del punt de vista específicament català i barceloní, constitueix també la pèrdua d'una parcel·la important de patrimoni afectiu. E .t, 67 Adéu de Robert Merrill, representant de la dinastia dels barítons americans D EL MÓN LÍRIC AMERICÀ VA SORGIR UNA DINASTIA DE BARÍTONS QUE COMENÇÀ AMB LAWRENCE TtBBETT, L EONARD a més d'arribar a cantar l'himne n. ciona1 a l'estadi dels Yankees, inte¡ pretació de la qual es va fer un enrt gistrament que s'ha sentit durant mo~ anys. Quan es va retirar de l'escena, 1, continuar amb concerts, un dels qual: a Lonm·es, i va fer algunes aparicior. esporàdiques. El 1952 es va casar am1 la soprano Roberta Peters, companj¡¡ cartell amb e ls millors cantants~ l'època, com el seu amic Richard Tu; ker i Licia Albanese, que també actll.; ren el dia del seu debut, Bjorling i k Peerce, entre molts d'altres. WARREN, FINS A ARRIBAR A ROBERT MERRILL, QUE DESPRÉS VA TENIR SUCCESSORS COM CORNELL MAcNEI L I SHERRIL MILNES. ~ per ALBERT VILARDELL ................................................................................................. ls seus pares, Abraham i Lotze, procedien de Polònia i van emigrar als Estats Units, on es canviaren els noms i s'establiren a la secció de Williamsburg, a Brooklyn, on va néixer Robert Merrill (que aleshores s'anomenava Moishe, nom que canvià en començar la seva carrera). Segons ell mateix, fou un noi desgraciat, ja que era gras i quequejava, la qual cosa desaparebda quan cantava. La seva mare tenia una veu de soprano pura i meravellosa, però per raons familiars no va poder desenvolupar la carrera i ella va ser la seva primera mestra, i després Samuel Margolis, un dels mi llors professors de Nova York. Al mateix temps Merril cantava de forma esporàdica per la ràdio, interpretant balades, i també en casaments i hotels. El 194 1 va fer una audició al Metropolitan i va ser un fracàs, però un agent, Moe Gale, a qui va conèixer aJs hotels on treballava, li proporcionà feina a la Radio City Music Hali, i amb l'orquestra de concerts de l'NBC, més tard li aconseguí el seu debuc operístic, l'any 1944, a Tren ton, com a Amonasro d'Aida. L'any següent va guanyar -compartit amb Thomas Hayward- el concurs que organitza el teatre de la ciutat dels gratacels, la qual cosa li aportà un contracte per debutar el 15 de desembre amb La Traviata, que va interpretar al Met en 132 ocasions, després va cantar Lucia di Lammermoor i Carmen. En anys posteriors va ampliar el seu repertori amb I/ barbiere di Siviglia, Faust i ll Trovatore, tot convertint-se en un dels pilars del teatre, on va cantar durant trenta anys. La temporada 1950-51, que era la primera de la di recció del temible Rudolf Bing, cantà Don Cario, però fou acomiadat un any després, com a conseqüència d'un contracte amb Hollywood, que segons Bing li impedia complir la temporada d'estiu del Met. El E 244 8 68 L Robert Merrill càstig durà un any i Merrill va tomar al seu estimat teatre, per cantar-hi en més de nou-centes funcions amb un ampli repertori, que també incloïa Andrea Chenier, Un ballo in maschera, La forza del destino, La Gioconda, Pagliacci i Tosca, entre d'altres, fms a la seva retirada la temporada 1974-75. Ja retirat, encara va tornar-hi el 1983, amb seixanta-quatre anys, amb motiu del centenari del teatre. L a seva carrera es desenvolupà sobretot als Estats Units i no va debutar a Europa fins al 1961, i cantant La Traviata a Venècia el 1966, a París i l'any següent a Londres. Però les seves actuacions no es van circumscriure als teatres d'òpera, sinó que des del principi, el 1946, li agradava actuar per a la ràdio (on cantava solos en el Victor Show televisiu, i per al cinema, tot intervenint el 1950 en una pel·lícula amb la companyia Paramount: Aaron S/ick From Pumkin Crack -que no tingué èxit-, i també en clubs nocturns, fins i tot a Las Vegas, MERRILL ERA UN BARÍTON LÍRIC AMB UNA VEU PLENA, CÀLIDA I EXPAN SIVA 1 AMB UNA GRAN TÈCNICA. a carrera de Robert Merrillt estar condicionada, durant bo tants anys, per la competèiK que li feien primer Tíbbett després Warren (amb un major pO<k de comunicació) i va ser l'any 1961 amb la mort de Warren, que es va ro fermar amb força, malgrat la qualit. dels qui venien darrere, però va ma' tenir les seves qualitats fins que es 1 retirar. Merrill era un baríton líric, amb ur. veu plena, càlida, rodona, brillant i e!· pansiva, amb molta qualitat en els rcgish-es central i agut, al servei de la qu.: posava una tècnica segura, que el pm· tava a un cant generós i valent, d'Ulli forma aparentment h·anquiHa, a la qllil se sumava una simpatia personal i Ulli gran humanitat, en especial quan es trt· bava a gust. Els seus enregistraments tenen u: ampli catàleg, si bé els millors resulta' els va anibar a viure quan se sentia IJKI' motivat. Això li va passar amb les pr meres versions de La Traviata de 19-lt juntament amb els seus col·legues L cia Albanese i jan Peerce, i Un ballo: maschera fet el 1954, també art· Peerce, dirigides per Arturo Toscanin que va saber treure el millor del seu ar També ho aconseguí Sir George Solc amb Aida, que comptà amb un repar tin1ent excepcional amb Leontyne Pr. ce i jon Vickers, de la mateixa manen que amb Rigoletto, en què va campar· tir la tasca amb Anna Moffo i Alfred< Kraus. També és interessant la versiO de La forza del destino que dirigí Schi~ pers i un disc poc conegut, una selec· ció de Porgy and Bess al costat de Ri!'~ Stevens, que demostra les seves poss~ bilitats. Dins les versions procedents O! teatre podem destacar la seva inter· pretació del marquès de Posa en Do Car/o, acompanyat de cantats de Ja categoria de Bjorling i Siepi. La satisfacció que Casals no va poder donar a Furtwiingler neru inle¡. 1 enre trnor. ~na, 11 squ¡¡¡ ri cio~ LA COMMEMORACIÓ AL FINAL DEL MES DE NOVEMBRE DE 2004 DEL CINQUANTENARI DE LA MORT DEL DIRECTOR ALEMANY WILHELM !gi fa: FURTWANGLER HA SERVIT P ER REVISCOLAR LA PART!CULAR PERSONALITAT o' AQUESTA GRAN FIGURA DE LA MÚSICA DEL SEGLE XX. rrilh _P.~.:.J.:~:~:.. ar ant panin nts d: ·dT\1( acltlê nt~ !tèlr. Jbett podr 19611 var<· ualitz :tm¡m ::est nb ur. :¡I i e¡. els re· laqiLi el por· ,d'ull! laqur: J i Ulli es tro ten u:. sull~ borl espl'r 19-lt tes L al/O:. ! an:: ;anin; euar 1Soln re pal :~ep¡;. )anet1 rmpar· [lfredr rvers~ Schi~ selec· e Ri!l poss~ mtsdl in ter· ~ Dor da ca· H om ha recordat la seva extraordinàtia trajectòria ar- tística, el seu regnat indiscutible durant els anys trenta i quaranta al capdavant de les orquestres més prestigioses del continent -Filharmònica de Berlín i de Viena, a més de l'Staatsoper de Berlín-, que el van convertir en Ja batuta més prestigiosa d'aquella època. Tot això, en tot cas, potser per ser molt conegut, ha ocupat un cert segon terme en la recordança, enfosquit per la consideració del seu capteniment ètic, que tant ha marcat la seva imatge global. En aquest sentit, la no ruptura amb el règim nazi, del qual va esdevenir la imatge musical de referència, ha constituït un llast feixuc per a la seva imatge. Llast que encara avui, mig segle després de la seva mort i després que aquell capteniment hagi estat objecte de molt sofisticades anàlisis cercant les vies possibles d'indulgència, continua presidint molt la seva figura. Mentre hi ha qui considera que el gran pecat del director va ser no adonar-se de com el nazisme el va utilitzar, d'altres es mostren molt menys comprensius amb qui va ser titular de la més prestigiosa i més representativa orquestra alemanya durant tot el règim nazi i que l'estol de músics jueus als quals va alleujar la situació no compensa suficientment la balança. Quan a les acaballes de la guerra mundial va ser objecte dels processos de desnazi.ficació, el músic va de- Pau Casals fensar-se com va poder i va aJ.Jegar aquests col-legues jueus acabats d'esmentar i també es va protegi1· en un discutible concepte de patriotisme. Cercant ajuts sota les pedres, va recórrer al seu antic amic Pau Casals, el prestigi modèlic del qual en aquest aspecte podia ésser-li molt eficaç. recisament per això, per la fidelitat incorruptible del violonceJ.lista als seus principis ètics, els resultats van ser insatisfactoris per als interessos del director. Casals ho ha explicat amb una claredat inqüestionable. Els arguments que rememora i l'escena que els explica tenen una força extraordinària. Són moments d'una corprenedora càrrega emotiva, en un context d'una gran duresa en la seva relació, en la qual cadascú jugava les seves cartes en P FURTWANGLER VA DEMANAR AJUT EN EL SEU PROCÉS DE DESNAZIFICACIÓ. un joc al tot o res. -"jo no pretenia, ni aleshores ni mai, d'acusar ningú, però tampoc no volia servir de garantia. La meva norma és que tothom comultí la seva consciència abans i després d'obrar. Amb un feix de papers a les mans, Furtwiingler m'explicava que havia protegit alguns jueus, etcètera." "No cal que em doni explicacions perquè jo no he d'intervenir ni en un sentit ni en un altre." "Jo sóc músic i necessito fer música... ", l'implorava novament Furtwangler. I Casals conclou de manera definitiva: -"Per a mi, com més destacat és el valor d'una persona, més augmenta la responsabilitat dels seus actes.'' Recordem que Casals també es va mostrar inflexible amb qui havia estat company de trio durant gairebé tres dècades, Alfred Cortot, el qual fins i tot protagonitzà una escena teatral en demanar perdó públicament i agenollat davant el músic català. Cortot havia coJ.Jaborat amb el règim de Pétain i Laval. Tampoc no va moure un dit per afavoriT que qui havia estat deixeble seu, Gaspar Cassadó, pogués trencar el boicot que el lobby jueu havia fet a les seves actuacions als Estats Units. L'important músic català va residir a la Itàlia de Mussolini i va actuar a l'Alemanya hitleriana. 244 _1 9 --69 75è aniversari de l'Escola Municipal de Música Josep M. Ruera, de Granollers LES PRIMERES DÈCADES DEL SEGLE XX VAN SER UN DELS MOMENTS MÉS FRUCTÍFERS PEL QUE FA AL PANORAMA MUSICAL DEL NOSTRE PAÍS. per ANNA MARIA PIERA ' .................................................................... L 244 10 70 associacionisme va donar lloc a quantitat d'entitats que, properes o llunyanes a diversos moviments socials, van acostar el públic català a la creació musical de l'època. L'ensenyament musical, per la seva banda, va donar un gran pas endavant. tot creant-se múltiples escoles i acadèmies en què es formaren els futurs creadors i difusors de la nostra música. Enmig de tot aquest moviment, tres fets cabdals consolidaren la Catalunya del principi del segle XX com el punt de mira cultural i musical del moment: l'Exposició Internacional (Barcelona, 1929), el III Congrés de la Societat Internacional de Musicologia (Barcelona, 1936) i el XIV Festival de la Societat Internacional de Música Contemporània (Barcelona, 1936). Catalunya creixia i, arreu del país, tothom volia participar de l'eufòria social, cultural i musical que es vivia. Granollers, terra de músics, no podia ser menys. Com en molts altres indrets, es van crear i consolidar entitats diverses, especialment orquestres, que donaren suport a la creació d'un centre d'ensenyament musical a la ciutat. Durant el curs 1928-29 es va inaugurar la primera Escola Municipal de Música de Granollers que, amb seu a dues aules de les Escoles Graduades Pereanton i amb poc més de 50 alumnes matriculats, oferia les assignatures de solfeig-teoria, piano i, poc més tard, clarinet-saxòfon. El primer director nomenat de l'Escola, l'any J 929, va ser el mestre Joan B. Lambert i Camins, que més endavant s'ocupà de dirigir l'Escola Municipal de Música de Barcelona; l'any 1945 el va succeir qui fins aleshores n'havia estat el subdirector, el mestre fosep M. Ruera i Pinart; finalment, l'any 1984, va ser nomenat per al càrrec el músic granolletí Carles Riera i Puja!, actual director del centre. L'Escola, en el decurs dels anys ha anat creixent, tant en quantitat com en qualitat i, igual que e l país sencer, ha anat superant diverses clapes, de prosperitat i de mancances, que no han fet res més que consolidar un projecte de treball viu i en moviment continu. A quest any, després de 75 cursos en funcionament, l'Escola Municipal de Música Josep M. Ruera (actualment amb una matrícula d'uns 400 alumnes, 35 professors i un gran ventaU de propostes educatives a les mans) ha volgut convidar tothom a participar en la celebració del que vol significar la continuïtat i el futur en la tasca de preparar els infants i jo- L'ESCOLA VIU UN MOMENT IMPORTANT DE PROTAGONISME A L'ÀMBIT DE LA SEVA COMARCA. ves com a bons professionals, tant pecialitzats com polivalents, i, cialment, perquè gaudeixin al de l'art de sentir, crear i estimar Música. A mi~an octubre de l'any passat va presentar oficialment la nova gina web del centre (emruera. en un acte en què també es va de la música dels mestres Lambert Ruera, de la mà del pianista Jordi só i el tenor josep Benet (tots dos fessors del centre). Durant el trimestre de l'any van tenir lloc versos concerts vinculats a la bració i, finalment, aquest passat sembre van ser els alumnes del t1·e els encarregats d' tothom, en tot un seguit d'actes i dicions representatives de la feina s'està fent actualment dins les aules. Amb la creació d'una pàgina l'Escola Municipal de Música de noiLers vol, per una banda, a disposició de tothom que teressat en la seva oferta però per damunt de tot donar a xer el que han estat aquests 75 de vinculació amb el món musical talà i la seva preocupació pel rama musical actual, tot ajudant joves músics a solucionar totes aquc· lles petites qüestions que els poden preocupar tot al llarg del seu carnt. tant amateur com professional. Parla sense vergonya. Parla amb llibertat. I per començar, parla en català. HTm WW Generali~at de Catalunya Orfeó Gracienc. Cent anys de cor a Gràcia EL 2004 HA ESTAT UN ANY MOLT ESPECIAL PER A L' ORFEÓ GRACIENC, JA QUE CELEBRÀ EL CENTENARI DEL SEU NAIXEMENT. EL PRESIDENT DE LA FUNDACIÓ ÜRFÉO GRACIENC, FRANCESC MrNYANA, I EL DIRECTOR, PoiRE VALLVÉ, FAN UN REPÀS DEL PASSAT, PRESENT I FUTUR DE L'ENTITAT. 244 J a queda lluny de nosaltres l'any 1904, però sens dubte per a Gràcia va ser important: es va inaugurar una de les entitats que més presumeix debani: l'Orfeó Gracienc. Fou Joan Balcells qui el va crear seguint el model de l'Orfeó Català. És a dir, a diferència dels Cors de Clavé. apareguts a Catalunya l'any 1850, l'Orfeó Català i consegüents forma ven musicalment els cantaires i volien la professionalitz ació dels directors, entre altres coses. Des d'aleshores ha plogut molt. Tal com afirma el director de l'Orfeó Gracienc, Poire Vallvé, la millor etapa de l'entitat van ser "els anys vint i trenta, ja que l'Orfeó Gracienc va tenir un moment d'esplendor amb interpretacions molt bones amb Pau Casals, estrenes amb Enric Morera ... També vam tenir l'oportunitat de treballar amb Stravinsky··. Però amb la guerra civil l'entitat catalana va haver de quedar en un segon pla per garantir la seva existència. "Va passar a estar a Educación y Descanso, però, malgrat tot, l'Orfeó Gracienc parlava en català'', així ho afirma el president de l'entitat, Francesc Minyana. Tots els impediments no van aconseguir que l'orfeó morís. Encara més, "al cap d'un any d'acabar la guerra ja hi havia 160 cantaires. Hi havia una voluntat cultural de tirar enda- vant Catalunya'', sosté Vallvé. No ha d'estranyar. doncs, que en el present la celebració del centenari es visqui "d'una manera molt intensa, perquè, tret del1939 al1945, l'Orfeó ha tingut molta activitat", diu Minyana. n aquest sentit, qui no senti parlar aquesta temporada de l'Orfeó Gracienc, és perquè no vol, ja que tenen una agenda plena de concerts. D'aquests Vallvé en destaca dues estrenes. D'una banda, Ciutat oculta al Palau de Ja Música Catalana: "Ahir vaig rebre la partitura: una peça fantàstica. basada en un poema de Carles Torner. Té un gran nivell d'exigència per a la cobla, amb un cor tractat de forma més austera i una cobla amb E UNA AGENDA PLENA D'ACTIVI TATS PER COMMEMM ORAR EL CENTENAR I. caràcter més rítmic. " De l'altr. "també estrenem una peça de fosff Margarit que es basa en uns poeme< de Miquel Martí i Pol: Àmbit deli àmbits." A tot això també cal destacar l'cbra Viatge per a la Mediterrànit "Vam estrenar aquesta peça alt Festes de la Mercè, i tornarem afe¡. la a l'Espai el 6 de març. /-Ja es/a· molt interessant tot el treball de/'( cerca de música popular de tola: Mediterrània amb músics especi.listes en música ètnica." En aquesta obra es canten pecfi de diversos llocs. Vallvé explica qu. "a mig camí ens trobem amb el m• sic marroquí, Abdeljalil Kodssi. qü: interpreta cançons semblants als e<. pirituals negres d'Amèrica, per' adaptades al Marroc. El cor s'em· mot lla a Kodssi i acabem amb E cant dels ocells: ell fent tmes 110n~ cions. Tot això, guiat pel poeta¡\/. nel Forcallo". ' Orfeó no resta d'esquene< a la realitat i s'involu~n en temes socials. Al! doncs, no ens ha de sor prendre que participessin en l'actt contra la violència de gènere el pru· L l I J r a ~ ¿ f :altra ¡osey Jemei t deb ~l'~ 'àuic a /t' a fer· est~ de Tr otaI. reci.pece- ·aqU; ~I m~o •i, q~;. 1/s t': pen s'en: nbL varia- aMo- 1uene llucl'l Ail' .e sor· J'act: ~I paY sal 27 de novembre de 2004. "En participar en aquest concert, l'entitat ha pogut demostrar la seva manera de pensar, de ser i de viure: oberta, ampla i amb una humanitat total i sincera", afirma Minyana. Vallvé continua: •· Una de les línies que hem obert amb l'Orfeó és connectar amb la realitat d'avui dia: gent immigrant, etc. Una de les possibilitats és integrar gent immigrant en aquests projectes. És a dir que ells puguin fer la nostra música i nosaltres la seva; que ens deixem influenciar mútuament." Seguint aquesta linia, Minyana explica que "a l'Orfeó Gracienc avui dia tenim un grup de gent cubana que ve aquí. Vénen als assaigs i practiquen els seus cants i balls, i això fa que estiguin amb contacte directe amb el poble de Gràcia i de Catalunya. L'Orfeó Gracienc pot ser una entitat que. sense adonar-se'n, pugui integrar a la nostra societat la gent que ve de fora". té més clar i sentencia que ''l'Orfeó té molta vida. Està matí i tarda obert. Dóna una vida intensa a l'entitat. Penso que no morirà. Hi ha una planter juvenil infanti/molt bonic". L'Orfeó Grncienc a l'auditori de In seu de l'eutitat al barri de Gràcia de Barcelona VIU EL PALAU la Biblioteca del Palau per INTERNET • Catàlegs de documents • Arxiu de pa rtitures de l'Orfeó Cat alà Progresivament s'anirant completant els seus continguts M otius per anar-hi no hi falten. Des de participar a l'Orfeó, a fer excursions, passant per diferents tallers com dansa o teatre, són algunes de les matèries en què es pot participar. "S'han de fer força activitats perquè l'Orfeó ti11gui més vida. És millor per als socis i el barri", argumenta Minyana. Respecte del futur, Vallvé afirma que "és una incògnita. fla de donar fruit a La llarga". Minyana, però, ho www.palaumusica.org lml lllilll !!A LAU M US ICA CATALANA Amb fa collabotad6 de Fundadón Telefónica 13 L'elegia de Paola Conte NASCUT EL 1937 A LA VILA PIEMONTESA o' ASTI, PAOLO CONTE NO VA PUBLICAR EL SEU PRIMER DISC FINS A L'EDAT DE TRENTA-SET ANYS. A 244 ixò no vol dir, però, que hagués restat inactiu, aquest advocat apassionat pel jazz i per les ans plàstiques: de ben jove, va fer les seves primeres armes com a músic amateur tocant el vibràfon a diversos grups de la seva vila i, ben aviat, el seu germà Giorgio (també futur cantant) i ell començaren a escriure cançons, destinades a altres intèrprets. Els temes de Paolo seran popularitzats durant els anys seixanta per Adriano Celentano ('' Azzurro", ·'La coppia piu bella del mondo''), Patty Bravo (~Ttipoli '69''), Enzo Jannacci (''Messico e nuvole") i Bruno Lauzi (''Onda su onda", "Genova per noï'), entre molts d'altres. El 1974 i el 1975, respectivament, apareixen els dos primers àlbums enregistrats per ell mateix. L'autor encara és lluny de poder ser considerat un bon intèrpret: la seva veu sona estrident, poc controlada, fins i tot desagradable en alguns moments. A poc a poc, però, Conte va explorant, tot acceptant les seves limitacions, les autèntiques possibilitats vocals de què disposa. i a ni ba a un primer nivell de maduresa el 1979 amb l'àlbum Un gelato al/imon, amb el qual el públic comença a descobrir-lo com a cantant i a acudir als seus concerts. La consagració li arriba el 1981 amb un àlbum extraordinari, Paris milonga, farcit de joies com "Alie prese con una verte milonga··. "L'ultima donna", "Boogie" i "Via con me". Després de dos àlbums més (Appunti di viaggio, 1982, i Paola Conte, 1984 ), el cantant italià comença a 14 74 ésser sol· licitat per sales estrangeres, especialment franceses (com l'Oiympia i el Théatre de la Ville). De fet, França serà un dels països on Paolo Conte tindrà un públic més ampli i fidel, i sóc testimoni d'una nit triomfal a l'Oiympia el 1988, on la llengua no va representar cap obstacle per a la plena comunicació dc Conte -acompanyat per una superba big band- am b el públic parisenc. De Ics seves primeres gires internacionals, en resulta un esplèndid disc enregistrat en directe (Concerti), ideal per a aquells qui volen endinsar- se per primer cop en l'univers contià, i tenir a l'abast si fa no fa tots els clàssics del que podríem anomenar la seva primera època. A partir d'aquest moment, l'activitat de Paolo Conte és constant. Tant pel que fa als discos (Aguaplano. 1987; Paro/e d'amare scritte a mac:china, 1990; Novecento, 1992; Una [occia in prestito, 1995, i diversos àlbums enrcgis- tr·ats en viu), com pel que fa a les gires, arreu d'Europa i Amèrica (amb llargues estades a l'Olympia de París i nombroses participacions en festivals dc jazz -Montreux, Nancy, Montreal-, sense oblidar la seva presentació a la mítica sala Blue Note de Nova York). uè fa que l'obra de Paolo Conte sigui tan especial, que els seus àlbums semblin sempre nous per moltes vegades que els hagim escoltat? D'entrada, un equilibri màgic entre la modernitat i els referents del passat, un tractament absolutament innovador de ritmes jazzístics dels anys vint i trenta, tangos, havaneres, rumbes, milongues, etc. Després, uns textos que evoquen més que no pas diuen (ah, la humitat de la pluja evocada a ''Parigi"!), construïts sovint a partir de juxtaposicions sintàctiques que equivalen al muntatge dc plans cinematogràfics (el cinema és una de les passions de Paolo Conte, i es veu reflectit sovint en la seva obra) i hereus en alguns aspectes de les avantguardes d'entreguerres, especialment del dadaisme. No oblidem unes orquestracions de gran qualitat, en què els instruments de vent tenen un gran prota- Q gonisme, orquestracions bastides al tant dc la gran efectivitat de Paolo te com a pianista. Ni una veu amiga whisky i delta bac que sembla venir la nit del temps, que munnura i na, que de vegades segueix la línia dica, però que sovint la para la manera de Rex Harrison a My /ady), alhora que alh·es presenten obertament. r. lasi but leasl, una recerca constant de noves mu les expressives: el 2000, per ple, Conte publica Razmataz, un experimental que barreja cançons. rativa i dibuixos, i que pren la autèntica dimensió en la seva edició DVD. a poques setmanes un dandi afaitat, elegant i decadent, per a la setantena, ha pu un nou àlbum. Elegia, un que ens retorna el millor Conte: criptor amb tintes grises, creador melodies que, sense ser a priori ni cils ni evidents, acaben prenent sessió de les nostres memòries abandonar-les mai. Cançons com co" o ''La vecchia giacca nuova" companyia per mèrits propis a inalterables com "Sotto le jazz" (versionada, per cert, Serra fa una colla d'anys), " ''Una giornata al mare", "La nica di stradella~ i tants altres. llegiu aquestes línies, Lucia Dalla ja actuat al Palau de la Música de lona, convidat pel Festival del Mil ni. Tant de bo tinguem l'oportunitat rebre també, més d'hora que tard, Ja sita del seu amic Paolo Conte. F isarnwo ;, Qu~ lla ja hi :Ba~ 'vtil·lf'l' nitat~ DIUMENGE 10 D'ABRIL, A LES 19 H TEATRE AUDITORI DE GRANOLLERS DIUMENGE 30 DE GENER, A LES 19 H TEATRE AUDITORI DE GRANOLLERS • ' Concert per a saxo i cordes en mi bemoll major A. Glazunov E. Grieg "Aus Holbergs Zcit" Suite per a cordes, op. 40 B. Bartók Divertimcnlo per a cordes, s~ 113 Albert Julià sa xo solista Santiago Juan concertino convidat Francesc Guillén direcció • I F. .Mendelssohn F. Mendelssohn L van BeethO\'en VENDA D'ENTRADES: TAQUILLES DEL TEATRE (TEL 93 840 51 21) O SERVEI TELENTRADA DE CAIXA CATALUNYA (TEL 902 10 12 12) ,---, -~~ A]lli;f.~\JU";l O~ Francesc GuiUén direcció Música: Antoni Ros Marbà Adaptació i glosses: Núria Albó Cantata per a narradors, cor infantil i orquestra Carles Riera clarinet Gabriel Amargant t'omo dí bassetto Cor de Cambra del Vallès Oriental (dir.: Josep Vila i Jover) Francesc Guillén direcció r G. Enesco I. Stravinski K. Weill DIUMENGE 24 D'ABRIL, A LES 18 H TEATRE AUDITORI DE GRANOLLERS DIUMENGE 27 DE FEBRER, A LES 19 H TEATRE AUDITORI DE GRANOLLERS Cantates per a cor i orquestra Doble concert per a da ri net, como di bassetto i orquestra op. 114 Simfonia mím. l op. 21 en do major R. Wagner "Siegfried ldyll" Simfonia dc cambra op.33 Suite I i 11 per a petita orquestra Suite Opera de tres rals Cor infantil Escola de Música J.M. Ruera Cor infantil Amics de la Unió Josep Vila i Jover direcció de cors Francesc Guillén direcció musical Marduix Titelles direcció d'escena Orquestra dc Cambra dc Granollcr< li:atr.• Auditori dc.Cram>llcu el Puncm. ~1· • OR100 Gr.moll<·rs lfii1!Gene,aJitat de Cat<llunya IUIJI Departament de Cultura G lli\:'\OI.LERS ·d, !all {ó' Estabanell _, En~rgia aV 'Jt-1. 93 !140 52 20- rox 93 840 sJ 22 www.grànollcrs.org/t.~atr~auditorl oq¡r@teatreauditori.gr~nollcrs.org Olputeci6 Barcelona xarxa do municipis ~ Nla Mútua" ar ·caixaterrassa MIKROKOSMOS Música i gastronomia 244 16 76 Sovint creiem que hi ha associacions impossibles de fer entre alguns conceptes. Però si intentem de fer-les. podem obtenir un resultat inesperat i sorprenent. Els explicaré una experiència personal. En les passades festes de Nadal vaig provar de fer una equivalència entre el menú del dia i els compositors. Presento l'ambient: la taula parada, amb un bell centre floral. Voltant-la, drets els comensals. Hi ha un si lenci expressi u, com aquell que, a la sala de concerts, es produeix després que els músics han afinat i el director té la batuta a la mà. Comença l'obra: Els comensals s'asseuen. La fina transparència de la sopa de galets, m'evoca Claude Debussy. No em diguin que la rotunditat de lacam d'olla no té l'equivalent en Rjchard Wagner amb metalls a tot drap. I els mil matisos del rostit, jo els veig en els Quadres d'una exposició de Modest Mussorgski. Però aquests condiments reclamen alcgJ.ia exultant, és a dir. vi i xampany, això és, Frederich Handel. A la suavitat dels torrons, li corespon la de Maurice Ravel; i a la finor de les neules, la d'Eduard Toldrà. Finalment, la pau i el relaxament a què inviten el cafè i Ja serenor de les infusions és tot Frederic Mompou. Jo els invito a fer un exercici semblant. Els asseguro que és apassionant. Si el fan, m' ho agrairan cordialment i en sortiran enriquits. Tant si es dóna una concordança entre els nostres respectius pal'al·lelismes com si no es produeix. Sigui com sigui, passaran una estona inteJ.lectualment agradable. per PERE ARTÍS El festival de cançó Barnasants compleix deu anys a tot just una dècada que Pere Camps, promotor i activista cultural. va decidir tirar endavant, a contracorrent, aquest festival dedicat a la cançó d'autor; és a dir. la cançó que dubta, es fa preguntes i grata les nafres de la societat contemporània. Tot al llarg dels anys. Barnasants, originàriament ubicat a les Cotxeres de Sants, ens ha permès veure a Barcelona esplèndids representants de la Cançó peninsular, sense oblidar els cantants en llengua catalana -tot i que en una primera època havien quedat relegats a un segon terme, la seva presència s'ha anat afermant progressivament- ni la creació de nous espectacles, com el recull de cançons del temps de la guerra civil titulat No pasarón realitzat amb la complicitat de Quico Pi de la Serra. Ja consolidat, Barnasants celebra ara el seu desè aniversari amb un cartell ampli i eclèctic; tol plegat, unes vint-i-cinc actuacions que tindran lloc entre el 27 de gener i el 20 de març a diverses sales de la ciutat: de L'Espai al Palau d'Esports, passant per Luz de Gas, les ja clàssiques Cotxeres i el Palau de la Música. lli trobareu, pel que fa a la nostra Uengua, cantants va- F lencians per descobrir (Òscar Bnz1 plenament consolidàts (Miquel ()1 visitants de l'Alguer (Franca Ma<. noves veus prou interessants (Tú,.. & Sesé, hàbils musicadors i intèrp~ de poemes) o veterans com Sisa,M tina Rossell i Toti Soler. També hi t dran lloc col·laboracions intergeo racionals (Pi de la Serra amb Rof Mas, Lluís Llach amb Feüu Ventun visites d'artistes tan notables cornl vier Krahe (possiblement el mit lletrista existent en llengua caste na), Jorge DrexJer, Luis Pastor, elp1 tuguès )oao Afonso (nebot del mil José "Zcca" Afonso) i l'extremeny~ blo Guerrera, i flirteigs amb elrr del pop-rock més proper a la car d'autor (Pep Sala, Quimi Portet,G, rard Quintana), i amb altres àreesm sicals (Paloma Berganza), tot fu~ de reduccionismes i d'esterilitza<i compartiments estancs. Per tot p gat, val ia pena fer un cop d'ull a!Q lendari del Bamasants d'enguany,d¿ xar-se sorprendre per les seves pr postes, i comprovar que la Car -malgrat tants intents d'enterramc prematur- continua viva i amb ba' salut. Miquel Puja-;. t---- ----- ----- ----- ----- -El Trio Lom guanya un premi internacional I Trio Lom -integrat per Daniel Ligorio, piano, Joan Orpella, violí, i José Mor, violoncelva guanyar el passat desembre de 2004, a Marsella, el primer premi del concurs intemacional TIM Competition, el qual, a banda de la recompensa econòmica, inclou una sèrie de concerts a diverses sales europees i l'enregistrament d'un disc compacte. En aquest concurs, de peculiar estructura competitiva, s'hi van prcsen tar 3.505 concursants de 54 països per a 14 modalitats musicals diferents, i és la primera vegada en I I anys que s'atorga el premi a músics E espanyols. El Trio Lom va guanyar el 2003t primer prem i del Concurs Paper& Música de Capellades i el passat I) vembre el primer premi de la 7a ~ ció del Concurs de Música de Cam· bra Montserrat Alavedra de Terra1 sa. Albert Sardà, homenatjat a l'Auditori Josep Carreras de Vila-seca l compositor Albert Sardà va ser homenatjat el passat 3 de desembre de 2004 amb un concert que va tenir lloc a l'Auditori Josep Carreras de Vila-seca. En l'acte va ser ofert un variat programa d'obres del compositor barceloní, a càrrec de l'Orquestra de Cambra de Vila-seca dirigida per Rafael Fabregat, i el guitarrista Miquel Javaloy, el flautista Robert Sirvent, la soprano Isabel Cañas acompanyada al piano per Marc Torres, la saxo alt Carola Cuypers, el duo dc clarinet i piano format per Joan Pere O il i jordi López, la soprano Alba Rosa Forasté acompanyada al piano per Núria Ruera, el pianista jordi López, la violinista lwona 13urzinska i el pianista Cccilio Tieles. Al mateix temps es presentà un vídeo de quaranta minuts de durada titulat La llibertat de l'artista realitzat per Quim Masdeu i Xiomara Suarez, en el qual es fa un recorregut per la vida del compositor en els aspectes humà, existencial i. naturalment, musical. Hi intervenen Ramon Barce, Tomàs Marco, josep Soler. Domènec Gonzàlez de la Rubia, i els seus deixebles Gloria Rodríguez i Pedro Pardo. També inclou una entrevista al mateix Albert Sardà. La iniciativa ha estat de l'Associació Cultural Catalano-Iberoamericana amb el suport de diverses institucions. E ts ar Briz, :¡uel Gi :a M~--. s(Túrt. intèrpre Sisa,~t •bé hib 1terger 1b Ro~ Ven tur. s com' el mm castei )t, el p; dellllÍ' mem·l'f b et'lt la can e •rlet, í:rees ll El catàleg de la Biblioteca de Montserrat, a l'abast litzad.; ·tot~ al~ un •any,dè I Pujac 2003d aper di sat n& 7a edí· ~ Caro· ferras com a exemple n es forma les seves opinions musicals a través del que escolta i del que llegeix. però a vegades aquesta segona font no és prou de fiar. Així. davant l'anunciada presència d'Elizabeth Futral. una soprano americana amb ressons "cognòmics·· catalans. en una sola de les sessions del Rigoletto d'enguany al Liceu. vaig fer mans i mànigues per anar a sentir-la. Aquest afany sens dubte l'havien despertat els comentaris llegits i algun disc escoltat. Així, Mar! in Mayer fent la crònica de la Lucia di Lamermoor del setembre de 2002 a la Washington Opera deia: "La se- U gona meravella de Ja temporada passada 11a ser Ja Lucia amb Elizabeth Futral. Des de la Pons fins a la Ca llas, des de la Sills a la Sutl1erland o Ja Swenson, jo he escoltat 1111 futral(?) de grans Lucias, i jo crec que he tingut la sort de trobar-ne una altra amb la Futral. Canta perfectament i a més és tan bona actriu que fa que el rol sigui convincent. ~ William Sbackelford comentant la Partenope de Handel deia: .. En el paper principal Elizabeth Futral se'n va sortir d'un paper massa còmic amb la se1·a enèrgica i virtuosística actuació. John Allison parlant de la Zelmira del Festival d'Edimburg diu: "Eli:abeth Futralva exlzibir tant unes lluents omamentacions com dolces i acaronadores frases, tot donant al personatge el seu caràcter més interioritzat. ·· p ot fugi" ves pro 3 Ca111 :rramenb boc La Futral, ràcies a un acord entre l'Abadia de Montserrat i la Fundación Telefónica s'ha presentat (en concret, el dia 29 de novembre de 2004 ), la seva pàgina web, que és www.bibliotecademontsenat.net. D'aquesta manera, el seu cabdal catàleg queda a disposició dels estudiosos i afeccionats que estiguin interessats a consultar-lo. S'ha comptat també amb la col·laboració de la Fundació Catalana per a la Recerca, l'empresa Hewlet-Packard, que ha dotat el treball amb les últimes tecnologies disponibles, i els treballs pròpiament del Centre de Supercomputació de Catalunya (CESCAt que per encàrrec de la Fundació Catalana per la Recerca ha realitzat tota la part d'allotjament del web, la xarxa de comunicacions i l'accessibilitat. La Biblioteca de Montserrat posseeix un importantíssim fons en ciències humanes, teologia i història. El seu lloc web pot ser consultat en català, castellà i anglès. Hom hi ofereix el catàleg general, el de manuscrits i el d'incunables. Igualment, cal esmentar que s'ha començat el procés de digitalització de l'important fons gràfic de què disposa la Biblioteca. fons que comprèn unes cinc-centes unitats de cartografia i uns divuit mil gravats. G Víctor Cordero guanyà el Premi SGAE de Sardanes 2004 E l compositor Víctor Cordero va guanyar el passat novembre de 2004 el Premi SGAE de Sardanes 2004, convocat per l'SGAE i la Fundació Autor i dotat amb 3.000 euros, amb Ja sardana A contrallum. També van obtenir dos accèssits, de 900 euros cadascun, els compositors Albert Carbonell amb Flor de l'albat i Rafael Blanch amb El pa de tres crostons. Aquest premi es convoca anualment amb l'objectiu d'impulsar la creació de noves composicions de sardanes i difondre la tasca creativa dels autors d'aquest gènere musical. El jurat va estar format per josep Cassú, jaume Cristau, Manuel Oltra, Jesús Ventura i josep Solà. 244 Totes aquestes opinions les vaig completar sentint en CD uns duos de Rossini i de Pacini en què la prestació em va semblar correcta, si bé en el paper de Zelmira la veu ern va semblar un punt descontrolada i fent de Leonora di York en CarJo di Borgogna de Pacini l'agut cu1minant em va sonar artificial. Amb aquest bagatge vaig anar, doncs, a escoltar el Rigoletto del dia 19 de desembre. La decepció em va venir així que va emprendre el "Caro nome~. La seva actuació no hauria superat la segona fase de qualsevol concurs de cant. L'agut va ser obert i forçat i si havia d'aguantar alguna nota alta.la veu perdia esmalt i s'esquerdava, en un aviciament irrecuperable. Cal dir que posseïa senrit teatral i dramàtic i que en el menys compromès quartet del tercer acte la seva actuació va ser justa i plena de sentit. "Què deu haver passat? Potser que una veu que calia reservar de moment per a Paminas i Norinas va emprendre una Lucia que li va forçar l'instrument per dalt o alguna Bohème que li va exigir un volum per al qual no estava encara preparada." La meva desconfiança cap a la informació que llegeixes l'he pal·liada pensant que cal llegir-ho tot, perquè si hagués parat atenció al que William Alb1ight va escriure sobre la Ma non que la Futral va fer a Houston, m'hauria pogut prevenir: ''El seu registre mitjà va ser límpid i clar, però les seves notes altes sovint van ser dures i apagades." 17 77 Enric Granados i Pau Casals, contrapunt artístic a Fundació Pau Casals va presentar una exposició sobre !"amistat entre aquestes dues grans figures de la història de la música catalana, al Museu Pau Casals del VendreU, entre els dies 2 de desembre de 2004 i el 23 de gener de 2005. Presentada en el seu àmbit polivalent, on tenen lloc les exposicions temporals del museu, fa un recorregut per l'estreta relació personal d'aquests dos noms insignes de la música catalana i universal per mi~à d'un nombre important de documents -cartes, programes de mà, fotografies i partitures- que demostren el grau de fraternitat que van tenir fins a la mort tràgica de Granados. Per primera vegada al nostre país, i gràcies a la iniciativa de la responsable del Museu Pau Casals, Núria Ballester, i del muntatge del músic i arquitecte Ricard Gili, juntament amb el dissenyador Santi Giró, l'exposició va més enllà dels tòpics biogràfics a l'entorn de Pau Casals, tot relacionant-lo amb una altra gran figura del seu temps, el compositor i pianista Enric Granados. Es van conèixer el 1891 a Barcelona, en l'ambient musical dels cafès concerts i dels nous compositors postromàntics que emergien de la mà de Felip Pedrell i d'Isaac Albéniz. Casals tocava al Cafè Tost i a La Pajarera, i Enric Granados -nou anys més gran que Casals- venia amb l'embranzida de la seva estada a Patís, al costat de Ricard Viñes, amb un esclat creatiu i interpretatiu que el situaven entre els millors pianistes del moment. Granados esdevingué, així. una mena de germà gran o de pare de Pau Casals, i l'aconsellava en les decisions que havien de marcar la seva carrera internacional quan, el 1893, pensava deixar Brussel·les i tornar a Barcelona. En aquesta exposició es pot IJegir la carta en què Granados desaconsellava aquest retorn al seu amic Casals, amb unes paraules directes i clarividents que malauradament encara semblen vigents: "Mira cap a Brussel·les i mira cap qquf, allà pots fer-te un home, aquí pots arribar a una mitjania. El teu talent com és gran, necessita un anzbient gran." L A lter ego musical. El prestigi pianístic de Grana- dos va ajudar a la promoció concertística de Pau Casals, que a partir del 1895 va compartir molts concerts amb el seu amic. L'exposició permet copsar l'evolució d'aquesta relació professional per mitjà dels programes de mà i dels cartells, en els quals es pot veure, en els primers anys, el nom de Granados en lletres més grans i, a partir del 1900 -després del debut de Casals a París-, el nom d'aquest últim amb un protagonisme supe1·ior al de Granados. És, sens dubte, La prova més plausible de la projecció artística de Casals en l'àmbit nacional i internacional, tot i que el ressò de Granados anava esdevenint cada vegada més sòlid en el camp de la composició. Aquest fet no va anar en det:Jiment de la seva amistat, ans al contrari, va reforçar la seva relació, ja que Casals, des dc la seva fama, ajudava a l'edició i la difusió de l'obra pianística i orquestral de Granados, tant a Europa com als Estats Units. Qualsevol persona que s'hagi acostat una mica al coneixement d'aquests dos personatges pot adonar-se del gran contrast que hi havia entre ells dos, tant pel que feia als trets físics com psicològics. Mentre que Granados -alt, esvelt, amb una mirada nostàlgica i molts cabells- era conegut pel seu caràcter extravertit, apassionat, distret i profundament romàntic, Pau Casals -baixet, robust. amb l'esguard concentrat i amb una calvície des de ben jove- es va caracteritzar tota la seva vida per ser més aviat introvertit, metòdic, geniüt i amb un sentit empresarial obsessivament contemporani. En canvi, coincidien completament davant d'una partitura, en compartir la mateixa sensibilitat musical a l'hora d'interpretar una obra de Bach. o una peça de Schumann o de Schubert, i buscant el rigor interpretatiu però també la lübertat personal que pennetia aquell moment i de Ja qual van gaudir tots dos. au Casals i les Goyescas. L'exposició culmina amb l'estrena de la versió operística de Goyescas al Metropolitan Opera House, en la qual Pau Casals va col·laborar preparant els assajos i donant suport en tot moment al seu amic, que, ben nerviós per l'esdeveniment, es va traslladar amb la seva dona a Nova York. Aquesta estrena significava el reconeixement internacional de l'obra de Granados i, per tant, la consolidació del seu prestigi com a compositor. Fins i tot el president dels Estats Units d'aquell 1916, Wilson, va convidar Granados a fer un concert a la Casa Blanca acompanyat pel mateix Pau Casals. Goyescas representa també la màxima demostració de la col·laboració professional que van mantenir Granados i Casals, sempre en permanent diàleg, en un moment històric en què les connotacions nacionalistes eren estètiques i no polítiques, i, per tant, permetien que un Granados -considerat un autor espanyolista. musiqués textos d'Apel·les Mestres per al Teat:J·e Lhic Català- i que un catalanista com Casals estigués implicat en l'estrena d'una òpera com Goyescas, inspirada en el colorisme rítmic de l'Espanya del segle P XIX. Celebrem que la Fundació Pau Casals contribueixi a la projecció dels artistes històrics catalans amb aquesta exposició que també vol ser itinerant i que està previst que arribi a Lleida de la mà de la Diputació, entre altres localitats del nostre país. Coincidint amb el fet que aquest proper any es publicaran dos llibres sobre Granados als Estats Units -la novel·la de john Milton The fallen Nightingale, i la biografia musicològica de WiiJiam Clark que edita Oxford University Press-, es podria l:'ins i tot desitjar que l'exposició anés a Nova York i promoure la reestrena de Goyescas per al futur norantè aniversari de la seva primera audició al Metropolitan Opera House. Mònica Pagès i Santacana 244 FRlNGE DEL XXVIII FESTIVAL DE lvlÚSICA ANTIGA. Organitzat per la Fundació "la Caixa". tindrà lloc, formant part d'aquest festival, a Barcelona entre els dies 30 d'abril i 1 de maig de 2005. Se seleccionaran 8 grups que conreïn qualsevol expressió musical que pertanyi tant a l'àmbit dels instruments originals com al dc la interpretació vocal amb critetis històrics, amb un mínim de dos components i un màxim de nou, que no hagin estat seleccionats en altres edicions i els components del qual hagin nascut després del dia 31 de desembre de 1970. Cada grup seleccionat haurà de fer 3 concens. La data límit d'inscripció és el dia I de febrer de 2005. Per a més informació: Servei de Música de la Fundació ··ra Caixa··. Tel.: 902.22.30.40 I 93.476.86.24. Aie: musica.fundacio@lacaixa.es. lnternet: www.fw1dacio.lacaixa.es. PREMI DE MÚSICA CIUTAT DE MANRESA. Organitzat pel Conservatori de Manresa, tindrà lloc entre els dies 18 i 20 de febrer de 2005. Dedicat a les modalitats de piano (dues categories: A, fins a 25 anys, iB, fins a t 6 anys) i música de cambra (dues categories: A, mitjana d'edat de 28 anys -cap membre pot superar els 33 anys-, i B, cap membre major de 20 anys), hi poden participar tots els músics de nacionalitat espanyola o residents a l'Estat espanyol. Les edats dels concursants prenen com a referència el dia 1 de febrer de 2005. Les categories A tenen prova eliminatòria i final, les categories B tenen prova única. Els premis, tres per categoria, oseil·len entre els 2.200 euros i els 350 euros, a més d' un premi especial de 600 euros. La data límit d' inscripció és el dia 1 de febrer de 2005. Per a més informació: Conservatori Municipal de Música de Manresa. Ignasi Balcells, 12-14. 08241 Manresa. Tel.: 93.872.00.88. Fax: 93.872.66.29. A/e: a8038594@centres.xtec.es. Intem et: www.conserva· tori-manresa.org. 244 13è CURS JNTERNACIONAL DE MÚSICA DE CAMBRA DE CAPELLADES. Organitzat per Paper de Música, tindrà lloc entre els dies 18 i 27 de març de 2005. Hi poden prendre part grups formats o instrumentistes sens~ grup. de corda i piano. que vulguin formar grup entre els participants, de ruvell professional, conservatori superior i grau mitjà. Els grups han de ser de corda, corda amb piano o de vent amb corda i/o piano. Al curs s'impartiran classes de cambra, tallers d'anàlisi musical. tallers de reeducació postural i tallers de tècnica instrumental. Els professors seran: Rasvan Necu lai, violoncel; Gabriel Croitoru, violí; Nicusor Sílaghi, violí; Vi01·el Tudor, viola; Suzanne Bradbury, piano; José Luis Castillo. anàlisi; i Víctor Morera, osteòpata. La data límit d'insclipció és el dia 18 de tebrer de 2005. Per a més informació: tel. : 93.801.40.43 (feiners de I O a 13 h i de 16 a 19 h). Aie: enric@romanayvalls.com. 20è CONCURS DE PIANO ZANUY CIUTAT DE BERGA. Organitzat per L'Espill, i en homenatge a Alícia de Larrocba. tindrà lloc entre el 30 d'abril i el 8 de maig de 2005. Hi poden participar tots els pianistes menors de 29 anys el dia 31 de desembre de 2004. Hi ha quatre categories: A, fins a 28 anys; B, fu1s a 19 anys; C, fins a 15 anys; i D, fins a 11 anys. Els premis osciHen entre els 3.000 euros i els 60 euros. El jurat serà format per: Antoni Besses, Àngels Alabert, Albert Atenelle, Anna-Maria Cardona, Liliana Maffiotte i Salvador Pueyo. La data límit d'inscripció és el dia 31 de març de 2005. Per a més informació i obres que cal preparar: Centre d'Estudis Musicals del Berguedà "L'Espill" . Concurs de Piano. Ciutat, 16. 08600 Berga. Tel.: 93.82 1.39.53 (dimecres i divendres, de 18 a 20 h). Afe: concurspiano@espill.net. XXVI CONCURS JON'I! MASSIÀ. Convocat per l'Associació d'Amics i Deixebles de Joan Massià i Maria Carbonell, tindrà lloc a I'ESMUC, Barcelona, els dies 21 i 22 d'abril de 2005. Enguany el concurs és dedicat al cant. Hi poden prendre part tots els cantants d'un màxim de 35 anys el dia 15 d'ablil de 2005. S'hi atorgaran tres premis: 1.500 euros, 600 euros i 240 euros, més un prem i juvenil de 150 euros per a cantants menors de 23 anys. El jurat serà format per: Salvador Pueyo, Carmen Bustamante, Dalmau Gonzalez, Marició Roch i Enriqueta Tarrés. La data límit d'inscripció és el dia I S d'abril de 2005. Per a més informació i obres que cal preparar: Sra. Mruibel Roca. Tel.: 93.592.01.62 I 639.31.71.66. Afe: romeraroca@bsab.com. El pianista Pierre Réach, director artístic de l'International Piano Festival of Shanghai ntre els dies 11 i 18 del proppassat mes de gener se celebrà a Ja ciutat xinesa de Xangai la primera edició de l'lntemational Piano Festival of Shanghai Conservatory of Music. El pianista francès Pierre Réach, concertista i professor a I'ESMUC de Barcelona i al Conservatori Superior de Patis, va ser nomenat director artístic d'aquest nou esdeveniment musical, que neix, segons el mateix Réach, "amb la voluntat d'oferir als més joves i brillants E pianistes :o:inesos la possibilitat excepcional de retrobar alguns dels més grans mestres del piano actual, alguns dels quals. com ara Paul Badura-Skoda i Dmitri Basltkirov, són a11ui dia els més legítims clipo. sitaris i representants de la gran tradició musical europea; i de fer extensir1a al públic d'aquest país aquesta trobada intercultural, mitjançant els recitals que s'ofe· re ixen, en paral·lel a les masterclasses, a la Gran Sala del Conseroatori de Xangai". Pierre Réach, que ja ha estat convidat en diverses ocasions a la Xina per impartir classes magistrals i ofetir-hi concerts, ens ha confiat la seva admiració envers el ta· lent excepcionalment precoç dels joves músics d'aquest país. Aquesta primera edició aplegà, al vol· tant del mateix Pierre Réach. cinc pianistes de categoria internacional: els ja esmentats Paul Badura-Skoda i Dmitri Bash· kirov, el gran pianista rus resident als EUA (i professor a la Universitat de Yale) Boris Bennan, i els prestigiosos pianistes xinesos Mingqiang Li i Hung-Kuan Chen. L' OBC enregistra dos discos amb obres de Guinjoan i Brotons L ' Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC) va enregistrar a I'Auditmi l'any 2004, amb el seu director titular, Ernest Mart!· nez Jzquierdo, un disc dedicat íntegrament al compositor Joan Guinjoan. Inclou el seu Concert núm. 1 per a piano i orquestra amb el pianista David Abramovich, el Concert per a 11ioloncel amb Lluís Claret i el Concert per a clarinet amb Joan Enric Llu· na. Dintre de la seva producció discogràfi· ca de cada temporada, l'OBC va iniciar un acord amb el segell Harmonia Mundi, per al qual va enregistrar també un altre disc dedicat a obres de Salvador Brotons, amb el seu Concert per flauta, op. 72 interpretat per Magdalena Martínez com a solista, el C0(1Cert Mare Nostrum per a guitarra amb Alex Garrobé, la Fantasia per a trom· pa i orquestra de corda, op. 12 amb David B. Thompson i la Sonata-concertí per a trombó, cordes i piano, op. 82 amb Ricar· do Casero. h, l dan-er disc del tenor jaume Aragall, Vocce e passione, va anibar al Top I O a les principals botigues de discos de Barcelona el passat desembre de 2004, al cap de tres setmanes d'haver sortit al mercat. E ····································································· ;sat t xii de :hai ICès ESSu- · areal, ~ la ~nis ~ÍO· 1es· 'lis, rshpo;ció pú- ter· ~fe- s, a li~. , en rtir ens ta- nú- •ol- ·üs· es- .sh· UA )liS sos ma va )4, rtí- ~nt ;eu tra Jn- - el l u- lfiun Jer jsc nb reta, •ra m- tid ra :tr· = avid Picó Sentelles, periodista, guionista i doctor en Filosofia i Ciències de l'Educació, acaba de publicar l'assaig Filosofia de D la escucha. El concep/o de música en el pensamiento de Friedrich Niet=sche. Editat per Ctítica (Planeta), és a la venda des dc l'I de gener de 2005. l Departament de Cultura, la Fu ndació Banc Sabadell i l'Associació d'Am ics de l'Òpera de Sabadell (AAOS) van signar el passat desembre de 2004 el conveni de col·laboració per a In programació de l circuit Òpera de Catalu nya, organitzat des del 1982 per I'AAOS, corresponent a l'exercici 2004. I:acord estableix que la Fundació Banc Sabadell aporta 135.228 euros al circuit Òpera Catalunya i el Departament de Cultura 72.121 ,45 euros per a la promoció publicitària del cicle per televisió. Van subscriure l'acord: la consellera de Cultura, Caterina Mieras; el president de la Fundació Banc Sabadell, Joan Corominas, i el vicepresident de l' AAOS, Xavier Gondolbeu. E E l Consell Rector del Consorci de l'Auditori i l'OCS van anibar el passat desembre de 2004 a un acord amb el Ministeri de Cultura per al finançament de les obres de la Sala de Cambra dc l'Auditori. Segons l'acord, el Ministeri farà efectiva la seva part, del 48,26% del cost total de les obres (5. 791.200 eu ros), en l'exercici 2006. Per avançar en l'execució de les obres, l'Auditori sol·licitarà un c rèdit pont pel tota l dc l'impo t·t pendent. Tant la General ita t com l'Ajuntament de Barcelona han participat ja en el finançament de les obres amb e l 25,87%, respectivament. El cost tota l de les obres es calcula en 12 milions d'euros. La inauguració dc la Sala de Cambra de l'Auditori és prevista per al primer semestre del 2006. També el Consorci de l'Auditori i l'OSC i la Fundació Caixa Catalunya van signar la renovació del conveni de patrocini destinat a donar suport ales activitats musicals de l'Auditori i l'Orquestra i la renovació de l'acord per la venda electrònica d'entrades a través del servei de Tel-Entrada de Caixa Catalunya. ' L Institut Català de les Indústries Culturals ( ICIC) col·laborarà amb l'Ajuntament de Mataró i la cooperativa de treball associat sense afany de lucre Visualsonora SCCL, més coneguda com a CLAP, en la posada en marxa i consolidació del funcionament dc la Casa de la Música Popular de la capital del Ma resme. La Casa de la Música Popular és "una proposta de nou model d'equipament cultural de titu laritat privada amb vocació de servei públic, la finalitat del qual és essencialment la formació, creació, exhibició i difusió de Ja música popular a Catalunya'', segons el que consta en el text del conveni. Els objectius prioritaris són: contribuir a la normalització de la música popular i moderna catalana; dotar d'cincs de creació, experimentació i exhibició els creadors i artistes; fomentar la creació de nous públics: acostar als joves la cultura; enfortir el teixit de la indústria musical a Catalunya; afavorir la diversitat respecte de l'homogeneïtzació i fomentar la participació ciutadana. L'acord preveu que l'Ajuntament de Mataró hi destinarà una aportació màxinJa de 270.000 euros; l'ICIC 120.000 euros i el CLAP 180.000 euros. L ' Orqu estra de Cambra dc l'Empordà (OCE) celebrà el passat desembre de 2004 el seu qu inzè aniversari amb dos concerts, l'un a l'església de San ta Anna de l'Estartit i l'altre a l'església de Santa Cecília de Tetrades, espai on va fer el seu ptimer concert el 20 d'octubre de 1989. La formació q ue dirigeix Carles Coll, que ha visitat més de q uaranta països de ls cinc continents, té com un dels seus principals objectius donar a conèixer la música de compositors catalans. E I Festival Internacional de Música de Cantonigròs (FIMC) ha estat nomenat membre de I'European Festivals Associarien (EFA-AEF), una entitat que reuneix els festivals professionals europeus més importants, com són els de Berlín, Londres, Munic. Lucerna i Praga. entre d'altres. Cal destacar que el FlMC és l'únic festival de caràcter amateur que forma part dels membres de la EFA-AEF, ja que s'ha tingut en consideració la importància internacional i la qua litat que representa dins el món dels diversos festivals anua ls que se celebren a Europa. ls socis catalans de la Societat General d' Autors i Editors (SGAE), reunits a Barcelona en d ues sessions preparatòries de la 11! Trobada de Creadors, van acordar que una de les problemàtiques més grans que pateix el sector de Ja creació és la manca de reconeixement professional, la qual cosa es concreta en una regulació i acompliment insuficients de la normativa laboral, en les precàries condicions fiscals que pateixen i en la més que pobra promoció i difusió de les seves obres, fet que els suposa una reduïda incidència en el mercat. Pel que fa al primer d'aquests apartats, els autors consideren que les seves millores professionals i salarials passen, necessàriament, pel seu reconeixement social com a treballadors de la cultura. Necessiten, d'alguna manera, un "paraigua de protecció" que els permeti afrontar amb garanties les seves particulruitats professionals. També van reclamar un r ègim fiscal especial i una major promoció de l'espectacle en viu. Aquesta lli Trobada de Creadors té lloc a Bar celona els dies I, 2 i 3 de febrer de 2005 .Totes les idees q ue s'h i aprovin f01maran part del Pla integral de la creació i de l'autor, un document amb un centenar de propostes que l'SGAE farà arribar al Govern de l president Zapatero. E l compositor italià Paolo Boggio guanyà el 12è Premi Internacional de Composició Musical Ciutat de Tarragona, dotat amb 12.000 euros. amb l'obra Tlle stained glass island /,obra simfònica per a orquestra de 17 minuts de durada. Al premi, que va tenir lloc a Tarragona els dies I I, 12 i 13 de desembre de 2004, s'hi van presentar un total de 241 obres, xifra que iguala el rècord de participació de l'any 2003. El jurat estava format per Josep M. Mestres Ouadreny, )ean Pierre Dupuy, Albert Sardà, Carlos Roque, )ean-)acques Werncr, Tomas Marco i Vincent PauJet. El compositor Joan Guinjoan és l'assessor d'aquest certamen. D'alt ra banda, també s'hi van presentar dues edicions dedicades al compositor tarragoní Xavier Gols. Es tracla del llibre Xavier Gols i Soler (19021938) de josep Soler i Raíil Benavides. publicat per Arola Editors, i del CD Xavier Gols, música de cambra, enregistrat per la soprano Rosa Mateu, el pianista Albert Guinovart i el Quartet Alia Breve, i editat per Columna Música. E L es dues principals editores discogràfiques en llengua catalana, Discmedi i Picap, editaran conjuntament un doble CD amb un recull de Ics cançons més carismàtiques de la història de la cançó catalana, titulat Aquelles cançons de la cançó. El doble CD contindrà cançons que feia anys que estaven descatalogades, com "Gemma" de Joan Baptista Humet; "Paisatge de l'Ebre" de Teresa Rebull; "La balada d'en Jord i Roca" de Guillem d'Efak; "Els vells" de Jacques Brel, versionada per Dolors Laffitte: "Classe mitjana" de Marian Albero; "No fa gaires anys" d'Enric Barbat; o el ''Visca l'amor" de Guillermina Motla. També hi haurà cançons de Rafael Subirachs, Pau Riba, Sisa, Joan Ramon Bonet, Marina Rossell, Ra mon Muntaner, joan .Isaac, Pep Laguarda, la i Batiste, Tolí Soler, UC. Els Esquirols, Pere Tapias, Xavier Ribalta, Isidor, Al Tall o Núlia Feliu. Aquest disc ha estat possible gràcies a l'interès dels artistes a participar-hi i a la coJ.Iaboració de les editores PDl (Produccions Discogràfiques lodependents), que actualment té els drets del catàleg d'EDIGSA, i de BMG, que té els drets de les antigues Ariola, RCA i Columbia. 244 ls dies 29 de març i I d'abril de 2005 el baríton maonès Lluís Sintes ofelirà dos recitals al Japó, concretament al Concert Hali di Denki Bunka-Kaitan de Nagoya i al Yienna Hali Fuchu no Mori Theater de Tòquio, respect ivament, amb Ja soprano Mayumi Yamamoto i acompanya ts a l p iano per Naoko Asano. Aquests recitals, dedicats a la música espanyola, inclouran obres de compositors catalans, com Morera, Vilà-Miró, Longàs i Mercadal, per desig exprés del baríton. Després d'aquests recitals al japó, Lluís Sintes cantarà al Teatro Calderón de Valladolid el rol de Sharples, dc i'vfadama Butterfly. E 21 81 Angelika Kirchslager, protagonista de la Schubertíada de L'illa l concert el 3 de febrer a l'Auditori Winterthur de la mezzosoprano Angelika Kirchslager. acompanyada al piano per Helmut Deutsch, és l'aportació més important de la vuitena edició dc la Schubertíada a L'illa, promoguda per Joventuts Musicals d'Espanya. Aquesta cantant ja ha actuat abans a la mateixa Schubertiada, tot deixant-hi un magnífic record. En aquesta edició, el cicle està integrat per un total dc quatre concerts que 111ternen lied i música de cambra i que es perllongarà fins al dia 10 de maig. El recital següent serà a càTTeC de la jove soprano Sylvia Schwartz, una cantant nascuda a Londres filla de pares espanyols que ha alternat la formació a la capital britànica i a Madrid, on ha centrat de manera especial la seva projecció artística. Entre els seus professors figuren, en classes magistrals, Wolfran Rieger, Thomas Quasthoff i Julia Varady. L'acompanyarà al piano Gary Matthewman. també deixeble de Ricger, com també de john Barstow i Roger Vignoles. El programa del recital comprèn obres de Mozart, Schubert, Wolf i Guridi. El tercer concert, el dia 26 d'abril, tindrà com a protagonista el Cor Lieder Càmera, en aquest cas dirigit per Günther Theuring i acompanyat al piano per Francisco Poyato, que oferiran un programa amb un recorregut que va de Schubert a Cerha passant per Wolf, Webern, Heiller i David. El Cor Lieder Càmera, creat i del qual és titular josep Vila, en la seva curta història -quinze anys- ha assolit un notable nivell de presència en una evolució qualitativa t·emarcable. Gi.inther Theming és un dels més prestigiosos directors corals europeus, amb un historial que l'ha portat a actuar arreu del món. E! dia 10 de maig actuarà el Quartel Ebéne amb Romain Gatioud al violoncel en un programa format per obres de Haydn, Mozart i Schubert. Aquest conjunt, en el curs dels seus cinc anys d'existència, ja ha aconseguit èxits remarcables i ha estat distingit amb premis prestigiosos, com el del Concurs ARO de Munic i el Concurs Europeu FNAPEC (beca del Ministeri de Cultura francès). E 244 Corrigenda. En l'article que es va publicar en el número de gener, titulat Crònica d'una celebració (pàgina 6), a l'hora d'esmentar els membres del Consell Editorial i col·laboradors homenatjats en l'acte que va tenir lloc el dia 16 al Petit Palau, va fa ltar-hi el nom de josep Casanavas, el qual, a més de ser membre del Consell Editorial des del primer dia, va ser col·laborador principal de la Revista i crític, al marge dc la seva trajectòria com a compositor, conferenciant i assagista. També es va ometre el nom de Jordi Maluquer. que va glossar-ne la personalitat. 22 82 Presentació d'un disc de Benet Casablancas l a seu de l'SGAE a Barcelona va ser el marc on es va presentar el CD titulat Benet Casablancas. L ra que se sàpiga ( 1999), amb text de dues de les incursions líriques de l'autor: És per a la ment... , amb text de josep Vicenç Foix ( 1993), i ja és ho- Pere Quart. Els intèrprets són, ultra l'esmentat Jordi Masó, els també pianistes Josep Colom, Albert Nieto i Manel Cabera. Euler Quartet de Zuric, Trio Bartók, Ensemble Insomni o d' Amsterdam, Orquestra de Cambra Teatre Lliure i les veus de Marta Fiol i Joan Cabero. El llibret també inclou un estudi de Víctor Estapé. D'altra banda, I'Orcuestre de Chambre de Lausana, dirigida per Josep Pons, va interpretar el passat mes d'octubre de 2004 New Epigrams a La Tour-de Tréme (Suïssa), mentre que el Grupo Plural Ensemble va interpretar el Cant per a F. Mompou -remembrança- a Londres i a Madrid al final d'octubre i prin· cipi de novembre de 2004. Igualment, Benet Casablancas va estrenar Tres bagataUes en la darrera edició del Festival Internacional de Música Contemporània d'Alacant amb jnterpretació del pianista Ananda Sukarlan, i el passat 18 de desembre de 2004 el guitarrista Leopoldo Neri n'estrenà Aforisme l/ en el concert d'homenatge a Regina Siiinz de la Maza. El director català Jordi Casals, premiat a Viena L'òpera Gaudí rep el Premi Daniel Montorio I jove director Jordi Casals és el titular des de fa tres anys de l'Unísono Chor Wien, el qual ha aconseguü el segon premi en la categoria de cors mixtos del Concurs Corallnternacional Franz Schubert celebrat els dies 11 i 12 de novembre a la Konzerthaus de Viena. Aquest concurs és promogut des de fa vint-i-un anys per l'Associació Franz Schubert de Viena i enguany va comptar amb la participació de cors procedents d'Eslovènia. Estònia, Letònia, Itàlia, Rússia, el Japó i Àustria. Jordi Casals, nascut a Terrassa, es va formar a l'Escolania de Montsem~t i posteriorment continuà estudis als conservatoris de Terrassa i de Viena. on es va graduar en direcció d'orquestra amb matrícula d'honor. L'any 2002 va ser guardonat amb el premi de la Fundació Erwin Ornter per a Ja Promoció de Cant Coral dels joves talents en direcció coral, essent la primera vegada que s'atorgava a un estranger en els setze anys d'història del premi. Actualment és professor assistent de Guido Mancusi al Conservatori dc Viena en l'assignatura de direcció coral i col-labora estretament amb Erwin Ortne~ director de l'Amold Schonberg Chor de Viena, on fa de director assistent. ' òpera Gaudí de Joan Guinjoan, estrenada al Liceu el passat novembre, va ser distingida amb el Premi Da· niel Montorio 2004, atorgat anualment per Ja Societat General d'Autors i Editors (SGAE) en reconeixement a una creació musical interpretada en una obra teatral, una òpera o un espectacle de sarsuela, opereta, revista o comèdia musical. Els integrants çiel jurat (Ana Diosdado, Juan Angel Vela del Campo, Juan Ignacio García Garzón, josé Luis García del Busto. Antón García Abril i Jorge Fermmdez Guerra) van destacar l'ex· traordinari valor de l'òpera Gaudí, que han definit com a «obra de maduresa en què convergeix la seva experiència musical, acumulada durant una llarga trajectòtia c reativa». Guinjoan rebrà el premi aquest mes de febrer de 2005 a la cita anua l de la Nit d'Autors de l'SGAE. El guanyador de l'edició anterior fou Tomas Marco. Obra pianística, de cambra i l'Ocal editat per Columna Música. L'acte va comptar amb la participació del compositor Joan Guinjoan, el filòsof Rafael Argullol, l'escriptor Àlex Susanna i el mateix Benet Casablancas, i amb l'actuació del pianista Jordi Masó, un dels intèrprets de l'enregistrament, que va va oferir Tres peces per a piano i Set epigrames. El CD comprèn un ampli ventall cronològic i també de gèneres i registres expressius, alhora que recupera algunes obres enregistrades en un volum anterior que en el seu moment va ser distingit amb el Premi Nacional de l Disc de I'INAEM a l'obra d'un compositor espanyol contemporani. Es tracta de Dues peces per a piano (1978), Cinc interludis per a quarte/ de corda -quasi varia::ioni-, Moviment per a Trio ( 1984) i Tres peces per a piano. La resta del CD inclou obres més properes, com Petita música nocturna ( 1992), Scherzo per a piano (2000), Celebració (200 I) i E L as ~et de JJen- istes anel Ttio \rosTea"iol i clou ~ 1 de per lSSat Epissa), 5emaF. tdres n·in- ocas :n la lteroràac ió tn, i ~ 004 l'es- tcert le la o oan ILi!, va Dat:gat El Liceu mantindrà la línia d'actuació en el quadrienni 2005-09 n context de satisfacció generalitzada de les institucions que regeixen el Gran Te-atJ·e del Liceu és el balanç del contracte programa 1999-2003, pronogat el 2004. Això afavoreix que el nou, que abasta el quadrienni 2005-09, mantingui a grans trets les mateixes línies mestres d'actuació. Com a fets especialment falaguers de l'esmentat balanç, hi ha l'increment espectacular d'abonats (de 5.298 a 24.263), el notable índex d'ocupació: 93%; el rejoveniment dels espectadors -s'ha passat d'una mitjana d'edat dels abonats de 59 a 51 anys-, l'èxit de les programacions paral·leles, especialment la infantil, i la lleu obertura a comarques de la massa d'espectadors, com ho demostraquehagi passat del74 al65,6 el percentatge d'espectadors de la ciutat de Barcelona, mentre que pel que fa a abonats la capital n'acapara el 92%. També s'observa una incorporació progressiva d'espectadors de la pe1ifèria barcelonina. El nou contracte programa, en insistir en la continuïtat de Ja línia d'actuació, tan artística com econòmica, estableix unes quantes precisions de les quals cal fer esment. Així, hom destina un pressupost d' 1,3 milions d'euros a noves produccions o coproduccions, tot remarcant la necessitat d'amottitzacjó d'aquestes; estableix un sostre de caixet per actuació de 18.000 euros i referma la voluntat de potenciar l'òpera infantil i familiar amb el compromís d'una estrena biennal. La de la temporada vinent serà la titulada Dulcinea U del compositor Mauricio Sotelo, segurament aprofitant el conte>.i. cervanti del 2005. Es tracta d'unacoproducció amb el Teatro Real de Madrid. També es vol mantenir el suport a l'estrena de compositors espanyols. El pressupost de la temporada 2005-06 serà de 25.623.000 euros i en el curs del quadrienni s'anirà ampliant el 3% anual fins al 2009. El preu de les localitats enguany augmentarà un5o/o. S'han establert partides compensatòries dels dèficits acumulats en el peliode 1999-2004 -460.000 eurosi és previst atendte també els que pugui generar el pròxim quadrienni. En el pla institucional, cal destacar el moviment de percentatges de participació, amb la consolidació del protagonisme del Ministeri de Cultura, que passa d'un 39,37 al 45% de participació, la Generalitat arriba al 40% respecte del 34,38 anterio1~ mentre que Ajuntament i la Diputació redueixen les seves aportacions, respectivament, del 17 ,S al 1 0% i del 8,75 al 5%. El percentatge d'aportació pública als pressupostos és del 45%, la qual cosa significa que el Liceu genera el 55% de recursos propis, el I 4% dels quals procedents de mecenatge; guarisme aquest, satisfactori en comparació amb el que s'esdevé als teatres ope1ístics europeus. Altres ràtios comparatives a escala continental situen el nostre teatre en un Lloc avançat pel que fa a nombre de representactons per ñtol-9,5 respecte de 7,9 de l'Òpera de París i 6, 7 del Covent Garden. RRMC ~ne­ Lliurat el II Premi Internacional de Dansa Roseta Mauri ) en mu- l te· aele ta o <\na del }ar- .sto, Ferl'exrau,bra :~;eix lCU· tra· uest cita l'S- I passat 13 de novembre de 2004 es va lliurar el Premi lntemacional de Dansa Roseta Mauri en el transcurs d'una gala al Teatre Fortuny de Reus, que va ser presidida per la consellera de Cultw-a de la Generalitat de Catalunya, Caterina Mieras, juntament amb el president de la Diputació de TatTagona, Toan Aregio, i l'alcalde de Reus, Lluís Miquel Pérez. El premis van ser atorgats a: Joseph Caley (primer premi, dotat amb 6.500 euros), d'Anglaterra; William Moore (segon premi, dotat amb 3.000 euros), d' Anglaten·a; í Adelina Kaiser (tercer premi, dotat amb 1.500 euros), de França. Va rebre un accèssit Demelza Parish, d'Anglaterra (900 euros), i es van atorgar diverses beques d'estudis per a les més prestigioses escoles de dansa del món, com també recomanacions i altres recompenses. E Carta al director Sr. Director Com cada mes. bem rebut a casa la "Revista Musical Catalana" i, després d'haver-la llegit, m'ba semblat encertat fer-los arribar el meu comentari sobre l'article en homenatge a Gérard Souzay. En primer lloc. m'agradada transmetre'ls Ja tristesa que vaig sentir en veure en lletTes ben grosses el nom in· correctament escrit del Mestre Souzay (Souzey). Tot d'una vaig anar a l'índex i, per a més sorpresa, altra vegada la mateixa errada. Començo a llegir l'article i encara apareix, per tercer cop, el nom incorrectament esctit. El contingut de l'article està ple d'errades, i faig servir 1a paraula ··ple" perquè en són moltes les que s'hi poden anar trobant: És cert que Gérard Souzay va anar a París a estudiar Filosofia, però va abandonar la carrera per dedicru·-se a la música. El seu debut opetístic fou, efectivament, l'any 1960, però no a París amb Pe/léas et Meïísande sinó al New York City Center Opera amb L'Orfeo de C. Monteverdi sota la batuta deL. Stokovsky. Aquesta no va ser una versió en concert, com escriu el Sr. Vilardell. La seva interpretació del ro1 de Go]aud de Pel/éas et Meïisande a I'Opéra Comique de Pans i a l'Opera di Roma es produí l'any 1962 i no l'any 1960, amb motiu del centenari del naixement de C. Debussy. EI rol de Wolfram de l'òpera Tannhiiuser de R. Wagner no el va cantar mai durant la seva carrera; el que sí és cert és que va rebre del Festival de Bayreutb la proposta d'interpretar-lo, però ell la va refusar. Pel que fa al premi Grand Prix du Disque, el va guanyar en sis ocasions i no en tl:es tal com diu l"rui:icle: una per a Boite Musique el 1949, una per a Decca el 1951, una per a DucretetThomson ell959 i tres per a Philips els anys 1965, 1968 i 1970. No el va guanyar per a RCA. Durant la seva carrera li foren atorgats també altres premis. He d'esmentar també que jo noconec cap enregistrament seu que inclogui cançons d'I. Stravinsky, i en el llibre publicat amb la seva discografia no n'hi apareix cap amb música d'aquest compositor. Permetin-me discrepar, de manera rotunda, de l'opinió del Sr. Vilardell quan fa l'afirmació que "la seva veu no era de la millor qualitat". Si per alguna virtut era aclamat mundialment Gérru·d Sou:zay era, entre altres moltes coses que sí es comenten a l'article, per la bellesa de la seva veu. Setia una gran aleg¡ia, per a tots els que estimem aquestintètpret, veure publicat de nou l'article amb tot el dgor que es mereix Gérard Souzay, atès que no podem ofedr-li menys del que eU ens va regalar durant tants i tants anys, el vertader sentit de l'art. Una salutació cordial. 244 Josep Saguer 23 83 .......... ;. CRÍTICA Rilling, fidel a la seva visió de Bach Bon nivell de l'Orquesta Sinfónica de Castilla y León Palau 100. Bacbakademie Stuttgart & Gachinger Kantorei. Dir.: Helmuth Rilling. Bach: Cantata BWV 110, Cantata BWV 63 i Magnificat BWV 243. Palau de la Música Catalana. 16 de desembre de 2004. Concerts Simfònics al Palau. Orques ta Sinfónica de Cas. tília y León. Ara Malikian, violí. Dir.: Alejandro Posada. Montsalvatge: Sortilegis. Bruch: Concert per a violí i orquestra. Mussorgski: Quadres d'una exposició. Palau dc Ja Música Catalana. 11 de desembre de 2004. .P..:.:.~-~~~~-!~~~~~- L a figura de Helmuth Rilling està lligada interpretativament al nom de J. S. Bach. Són més de cinc dècades les que el diTector alemany ha dedicat a la interpretació de les obres del compositor, amb una dedicació especial a les cantates i a la música religiosa en general. Rilling continua fidel a un estil interpretatiu, i tal com va mostrar al capdavant dels extraordinaris Bachakademie Stutlga rt i Oacbinger Kantorei, el seu Bach continua essent un dels punts de referència a l'hora de referir-nos a les grans versions dedicades a l'obra del compositor d'Eisenach. El Bach de Rilling mostrat en el decurs de la seva nova aparició a l'escenari del Palau i dedicat a les Cantates BWV 110 i BWV 63, coronades amb el Magnificat, es basa en una sèrie d ·aspectes que ajuden a comprendre el seu èxit. o·una banda, e l rigor quant al tractament de les obres; tot segueix un pla específic en el qual cadascuna de les notes sembla haver estat corroborada per un meticulós estudi musicològic i en el qual el resultat del conjunt interpretatiu de les obres segueix un rigorós pla formal en què dinàmiques, tempi. color instrumentat tractament d'apartats de solistes i vocals, ús del baix continu, ajuda a configurar una estructura d'una solidesa i profunditat pràcticament indiscutible. Però a més, tal com el públic va poder comprovar en el decurs del concert, Rilling sent una veritable passió per l'obra de Bach. I és precisament aquesta devoció inesgotable que sent per Bach, a més del seu profund coneixement tècnic, de tenir un cor i una orquestra de primeñssim ordre -que ell coneix a la perfecció i que li traslladen les seves demandes musicals amb uns resultats esplèndids-, el que ajuda a comprendre encara més la perfecció dels seus resultats sonors. __ p_~-~-~~:!: __ undada l'any 1991. l'Orquesta Sinfónica de Castilla y León (OSCL) ha esdevingu-t una formació que sota la batuta de Max Bragado, Salvador Mas i, des de l'any 2002, amb la titularitat d'AJejandro Posada, ha esdevingut una de les formacions amb més renom del panorama simfònic espanyol. Convidada a la temporada dels Concerts Simfònics al Palau., l'OSCL va tornar al Palau per oferir un programa summament atractiu configurat per Sortilegis de Montsalvatge, el Concert per a vio· /í de Bruch, amb Ara Malikian com a solista, i pels Quadres d'una exposició de Mussorgski. Un programa atractiu, en el qual l'Orquestra va mostrar, molt especialment en la secció de cordes i fusta. una gran compenetració quant a sonoritat, i actuant com un veritable bloc. amb una qualitat correcta de la sonoritat que per·metia fer-nos fruir de tol el romanticisme implícit en la música del Concert per a violí i, per sobre de tot, de tot el magnetisme d'una obra com els Quadres, en què una versió si bé no excessivament colorista però sí d'un alt poder descriptiu i evocador, van palesar la magnitud de l'obra. Malikian, com a solista del Concert de Bruch, va mostrar F Brillant actuació de l'Irish Chamber Orchestra Euroconcert. lñsh Chamber Orchestra Dir.: Mariana Sir· bu. Kelly, Wolf Rossini, Locatelli, Xostakóvitx. Palau de la Música Catalana. 13 de desembre de 2004. __ p_~-~-~-~:!:__ onfigurada per una vin· tena d'instrumentistes de corda i amb direcció de Mariana Sirbu, l'lrish Chamber Orchestra va actuar al Palau en un concert integrat per obres eclèctiques i en el qual amb la música de la colpidora Simfonia de cambra, C 24 84 op. 110 de Xostakóvitx van assolir el zenit interpretatiu del concert. El programa contenia obres del compositor irlandès Thomas C. Kelley (19 17-1 985), compaginades amb L'Arte del 11iolino de LocateUi -en el qual la violinista romanesa Mariana Sirbu va desplegar tot el seu virtuosisme-, amb la reli- nada Serenata !tafia d'Hugo Wol( -una música romàntica i profunda tractada amb una recreació evocadora- i amb l'espontaneïtat de la Sonata a Quattro núm. 3 de Rossini -amb el seu emblemàtic darrer moviment a tall de variacions. Van configurar un programa en què la qualitat del conjunt, reconeguda internacionalment -ara acaba de realitzar la seva cinquena gira pels Estats Units-, va quedar del tot manifestada. Per sobre de tot, aquests músics basen el talent que l'avala, amb l'<i tenció de grans premis~ concursos internacionals ie un seguit de concerts i re, tals -eaJ recordar que ha ofeen concert els 24 Capricis~; Paganini. les sonats d'YS21 i les Sonates i Partites ~ Bach- sempre marcats per 1'1 xi t. Malikian obté un so bn liant i elegant, amb una dk ció clara recolzada en una ti. nica d'una solidesa i aplllf absoluts. Aquesta sonori¡; convincent esdevé un dl' atractius de les seves recrl'! cions, i si a això, hi afegim. seu bon gust, l'elegància i' musicalitat implícites en lr seves recreacions, són ek ments que ajuden a explic. els grans èxits internaciotli. obtinguts per aquest conctl' tista libanès. Va ser un concert, do!k~ que, dirigit per AJejandroP~ sada, va mostrar-nos, a m~ d'un programa realme~ atractiu, el bon moment m tístic de l'orquestra. I'èxit de les seves versions i! el treball escrupolós dut a tro mc per Mariana Sirbu qut amb un rigor tècnic absolu· permet desplegar un ventt de qualitats artístiques plen< ment coherents amb l'er musical que interpreten. L. força temperamental. l'am vatament, les sonoritats plnf yents i colpidores de la Sint fonia de Cambra van ser s~ dubte el moment àlgid d, concert. amb una música IJ1.t per la seva fortalesa i rol1li dilat només està a l'abasta. grans conjunts de cambra~ per descomptat, de reconegut• quartets de corda. ....ê•·•••ê.. CRÍTICA ~ ·ón - de Cas. •osada Jlí i or. llau dt - ,; Carlos Alvarez o tocar el cel de la interpretació operística Rigoletto de Giuseppe Verdi. Llibret: Francesco Maria Piave. Carlos Alvarez. MarceJo Alvarez. Inva Mula. fulian Konstantinov. Nino Surguladze. Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Direcció musical: Jesús López Cobos. Direcció escènica: Graham Vick. Coproducció Gran Teatre del Liceu, Teatro Real (Madrid), Maggio Musicale Fiorentino, Teatro Massimo (Palerm). 11 de desembre de 2004. J?.:.~.L~9.~!::~~~esprés d'haver contemplat el segon acte. i amb ell l'exhibició opulenta dc recursos actorals i vocals feta per Carlos Alvarez, un hom té la impressió que ha gaudit de l'autèntic cel del que és almenys una parcel·la cabdal del complex concepte d'ò· pera. Em refereixo a la que correspon al gran moment romàntic central, del qual Rigoletto constitueix un referent explícit. Un referent que. en tot cas, però, només pren idealment la seva més afinada essència definitòria, quan hom h·oba un intèrpret de la grandesa de recursos exhibits pel baríton malagueny. Per un cantant del qual hem tingut oportunitat de gaudir moltes vegades - només feia dos mesos en un mecànica versió de Cléopatre i més enllà en una considerable però no excepcional versió de Macbeth-, però que no recordo haver-li vist manifestar mai una tan impressionant liquesa vivencial. Cenh·ada aquesta dimensió bàsica, la composició de Verdi ens ha estat servida per una dramatúrgia de Graham Vick que ha tingut el no fàcil mèrit de no haver desagradat del tot ningú, però tampoc d'haver deixat satisfet. Una vegada més la coherència conceptual del plantejament bàsic s'ha estavellat una mica davant una concreció que no s'explicava per eUa sola. El joc dc l'actuació del protagonista en detenninades escenes davant el teló en el qual insisteix Vick. és coherent amb la idea de separar les ducs cares del personatge: la privada i la professional; però com que aquestes dues cares tenen justament en la seva simbio- D :tmbl'~ ·emisr )nalsit' ·tsire:· ! haofe: ·pricisr,_ d'Ysa •tites è ts perl't n sob;- unadk 1 unaln i aplcr onoril< un de! s recm úegime mcla ¡¡ es enI~ són elt· explica· .aci ona' : conce: :, don•• nciroP.l s. a !lli' ealme: nema: 'SÏOOSil' Juta te: ·bu qu. absol~~c 1 vent~ ~ plen: b l'est ~ten. u I, l'am· ats pU.1f la Sim- ser sen• lgid dt sica qtr i rotwr tbasldt mbrac :on~ si l'essència de llur riquesa i potència dramàtica, la proposta indueix a un esquematisme més confusionari que no pas potenciador. Per altra part, altres recursos -alguns a la llinda del kitsch-, tampoc no acaben d'aconseguir el gran objectiu de tota dramatúrgia. que és potenciar el contingut de l'obra sense afectar-ne ressència. O sigui, esdevenir un embolcall, no necessàriament explícit, que actuï no per convicció i imposició de partit pris, sinó des de la immanència d'un clímax dramatúrgic adient. Tornant a la parcel-la interpretativa, d'Aivarez a Alvarez, la distància va ser més llarga del que hom podia esperar. El tenor argentí no va complir les expectatives, ignoro si perquè el duc de Màntua no és el personatge "targeta de presentació'·' idea l o perquè la seva manera d'entendre el cant és exactament la que va exhibir. Sobre la base d'un color de veu molt atractiu, el seu cant feia un cett deix d'antigor, de maneres una mica caduques. Hom acusà una tendència a l'excés heroic i un ímpetu innecessari contrastats per uns pianos refinadíssims. Concepte romàntic avant la lettre que va sorprendre un pèl tractant-se d'un cantant jove. L'altre debut esperat, el de la soprano albanesa Inva Mula, sí que va estar a l'alçària del que hom podia esperar en una versió de Gilda molt identificada amb el seu per altra part poc complex personatge. La direcció de López Cobos ens va semblar esplèndida. Transcendint l'elogiable tòpic de l'elegància del seu treball, també va saber transmetre l'energia i la grandiloqüència truculenta que exigeix una obra tan farcida de contrastos com aquesta. Pel que fa al cor, es va moure en el nivell més cle- vat dels darrers temps, lot esperant els resultats de la tasca del seu nou titular, José Luis Basso. El Messies participatiu, tradició consolidada Fundació ''la Caixa''. Scottish Chamber Orcbestra. Cor Aurica. Ensemble Vocal Cambra 16. Participants individuals. Dir.: Ben Parry. El Messies de H andel. Palau de la Música Catalana. 20 de desembre de 2004. n any més la Fundació "la Caixa" va oferir el seu tradicional concert de Nadal amb l'orateli El Messies de Handel interpretat per un conjunt d'un indiscutible prestigi internacional i amb el suport en nombrosos moments corals de diversos cors i de participants individuals. Situats a les llotges de platea, als laterals d'amfiteatre, a les cadires de l'orgue i reservant l'escenari per al cor i l'orquestra de l'Scottish Chamber dirigida per Ben Parry, un cop més el Palau va reviure una interpretació de l'oratori per antonomàsia envoltat per l'espectacularitat i l'efectisme que suposa ol'erirlo amb un nombre tan elevat d'intèrprets. La versió escoltada a càrrec de Ben Parry va tenir. sens dubte, moments d'una qualitat musical indiscutible. tant en passatges en què les àries meravellosament interpretades pels solistes vocals U -menció especial mereixen el baix Christopher Purves i la soprano Mhaili Lawsoncom per una orquestra que posseeix solistes d'una inqüestionable qualitat tècnica, acostaven l'oient a la profunda intimitat que en tants i tants moments va apareixent en el decurs de l'obra. Com a contrast, l'efectisme. la rotunditati l'espectaculatítat sonora de les intervencions corals, que creen - sens dubte- una atmosfera realment brillant i que en el celebèrrim "A).Jeluia" o !"'Amén" final ajuden a assolir encara més una dimensió colossal. La versió dirigida per Parry es movia en un doble vessant; d'una banda la demanda d'una sonoritat atenla al detall i summament refinada que assolia els seus màxims resultats en les àties i intervencions en solitari del cor de l'Scottish Chamber, i d'una altra, la recerca del so espectacular i d'un brillant efecte de color com a eix interpretatiu. 4MW~M•WtWWt'M). CRÍTICA La Novena de Beethoven, esdeveniment interpretatiu Un concert nadalenc que enceta motlles Temporada OBC. Coral Càrmina. Cor de Cambra de l'Auditori Enric Granados de Lleida. María Espada, soprano. Mireia Pintó, mezzosoprano. Hakan Aysev, tenor. Stephan Adam, baríton. Dir.: Ernest Martínez Izquíerdo. Simfonia núm. 9, "Coral" de Beethoven. 1:Auditori. 18 de desembre de 2004. IX Cicle Los Siglos de Oro. Escolania de Montserrat. La Capella Reial de Catalunya. Le Concert des Nations. Solistes: Ariadna Savall Judit Scherrer-Kleber. Pascal Berlin. Lluís Vilamajó, Hugo Oliveira. Daniele Carnovicb. Obres de: Luigio Boccherini i Narcís Casanovas. BasíJi. ca Santa Maria del Mar. 9 de desembre de 2004. L 244 a No11ena de Beethoven esdevé una obra singular dins el llegat de la història dc la música; s imfonia declarada el gener de 2002 patrimoni de la humanitat per la Unesco. és una composició que per moltes ocasions que es pugui escoltar o interpretar, posseeix un magnetisme mai assolit per cap altra partitura del repertori. L'OSC va incloure en Ja seva programació la Simfonia Coral en els tres concerts de cap de setmana, però la demanda del públic va obligar a fer-ne un altre el dimarts 21 de desembre. El cert és que poder escoltar aquest patrimoni musical suposa, per als melòmans, retrobar-se amb una de les obres que malgrat que s'hagi escoltat en desenes d'ocasions, sempre colpeix pel seu significat i pel seu cont ingut tant musical com literari. L'OBC interpretava novament la Novena, en aquesta ocasió sota la direcció d'Ernest Martínez Izquierdo i la col·laboració de la Coral Càrmina, juntament amb el Cor de Cambra de l'Auditori Enric Granados de Lleida. La versió, malgrat tenir una indiscutible profunditat interpretativa i un treball atent de totes les seccions orquestrals. va destacar més pel seu ligor tècnic i per la dedicació en la construcció d'un discurs perfectament estructurat, que en un sentit emotiu que recalés en una escrupolosa atenció vers el detall. La força de contingut que envolta tot el primer moviment, o el temperament del "Molta vivace" van assolir els moments de més magnitud interpretativa amb l'obtenció d'uns resultats certament brillants i en què orquestra i director van endinsar-se clarament dins el més essencial del discurs beethovenià. El moviment lent, l'inoblidable i emotiu ~Adagio mol to e cantabile", va estar marcat per una certa objectivitat interpretativa, d'un rigor tècnic indiscutible però mancat en certs moments d'una emotivitat i introspecció que s'ha manifestat en altres versions orquestrals. El darrer moviment va permetre escoltar el bon treball dels cors i la correcció del quartet vocal (malgrat que en determinats moments va quedar absorbit per l'àmplia sonoritat d'orquestra i cor), i el treball d'una orquestra perfectament conduïda per Ernest Martínez lzquierdo que va assolir un alt nivell tècnic interpretatiu, però a la qual va tomar a mancar en el seu resultat fmal una major emotivitat. L'esperit cambrístic I recital del jove violinista Lluís Guinovart i de la pianista Carme Poch era summament atractiu. i tal com es desenvolupà, hem dc reconèixer que constituí una audició d'aquelles en què la música et corprèn per tot allò que té de màgic i de comunicatiu. Certament, no es tractava d'escoltar l'actuació brillant i virtuosística d'un artista o bé de meravellar-se amb la compenetració del solista amb l'acompanyant, sinó que el que ens va mantenir atents al que interpretaven Lluís Guinovart E 26 86 Joves & Clàssica. Lluís Guinovart, violí. Carme Poch, piano. Schubert, Brahms, Ysaye, Ravel. Orfeó Gracienc. 18 de desembre de 2004. i Carme Poch era la seva emocionada vivència de l'acte que estaven protagonitzant i també sentir com si fos nostra l'emoció que ells sentien davant d'uns textos profundament humans i creatius: Sonatina en Re major D. 384 de Schubert, Sonata en Re menor núm. 3. op. JOB de Brahms, Sonata .P..::.L~S::. em dc reconèixer que a casa nostra la tradició musical nadalenca es mou en uns paràmetres tòpics i repetit iu s, normalment d'escassa ambició musical amb el recurs generalitzat pel -d'altra part dc- patrimoni tradicional. I afegiu-hi, si calen, les escadusseres versions, no poc valuoses, del Cant de la Sibil·la. Quan la cosa pren més envergadura, nonnalment és a partir de models i d'obres al marge de In nostra tradició. Des d'aquest context, cal saludar satisfactòriament una proposta com aquesta que, ben altrament del que s'acaba d'exposar, suposa obrir una nova via d'un gran interès i generosa en aJ.Iicients. I això va l, òbviament, per l'Invitatori i responsoris de Nadal dc Narcís Casanoves. Aquesta obra ens situa al bell mig d'un context musical d'una enorme riquesa i ambició. que fon, en un tot esplèndid de matisos, l'enlail·ament culte més sublim i un alè popular refinat. És un món musical que essent culte i elegant, sentim proper i immediat; que eleva sense trastornar i que acaba deixant en qui en gaudeix una H núm. 3 per a 11iolí sol d'Ysaye i Tzigane de Ravel, un programa de veli ta ble entitat musical. Vam escoltar-los amb emoció creixent, ja que en aquestes pàgines ells van saber explicar com havien fet seves les emocions que susciten les troballes d'unes melodies o bé d'uns contracants amb què es basteix l'obra musical, encaminada a la comunicació pura i també al gaudi profundament estètic. En altres paraules, en l'arc tens i noble de Lluís Guinovart, en la pulsació equilibrada i ajustada de Carme Poch, el dtscurs sonor va respirar aquell esperit que es desprèn de l'expressió: fer música, el que significa crear bellesa sonora amb humanitat, inefable, sentida i penetran• sensació de felicitat. Hom advocaria perqu! una obra com aquesta, o un context musical com aques1, esdevingués model propi d¡ concert nadalenc i que arri. bés a crear escola . Seria un fet molt suggestiu, molt inserit en la identitat pròpia molt favorable a crear esde· veniments enriquidors Oè sols per al públic, sinó pera); intèrprets. El gaudi d'un equip art~> tic com el que ha ofert aques concert té molt a veure an: la impressió tan falaguet que hom està traduint. I au. val per a tots els nivells, arn l'Escolania de Montserra -amb un protagonisme ma¡. sa escàs però amb un can perfecte- i aquest bloc qu. formen La Capella Reial d, Catalunya i Le Concert de< Na tions, conjunts com sem· pre formats per esplèndid· instrumentistes que afavQreixen resultats esplèndi& agombolats per Jordi Savall Encara que sigui reincidi1 en el context elogiós, els~ lis tes es van manifestar ai11 mateix amb notable espien· didesa i d'una manera pan· cular el tenor Lluís Vila ma~ -insuperable en aquest re· pertori- i la mezzosopran Judit Scherrer-Kieber. prescindint de possibles pn judicis estilístics i cercant se!" pre l'emoció comunicativa. és ben cert que quan pàgill(; de tant alt nivell com les e-1 mentades, s'interpreten arc l'afany d'apoderar-se de la <e va bellesa i esperit, quan_r deixa en llibertat la sensibtl· tat musical adquirida en ur treball de vocació, exigent. insubornable, tal com ho va fa el violinista Lluís Guinovart o bé com en el cas de Carl11< Poch, deixant que el seu pia nisme s'esplaiés no solamcrr a complementar harmòniC!· ment l'efusió lírica del violl.snó que també hi mantingu~ el diàleg contrastant nece~s~ ri, és quan la música assolC!I la seva profunda qualilat ha mana. 4WWèMtWtWWt'W;. CRÍTI -. t. l a ~ Dues Cinquenes inoblidables Nous horitzons per a la cobla lbercamera. Orquestra Simfònica del Teatre Mariinski. Dir.: Valeri Gergiev. Txaikovski: Simfonia núm. 5. Xostakóvitx: Simfonia núm. 5. L'Auditori. 15 de desembre de 2004. Avuimúsica. Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Dir.: Xavier Pagès. M. Pardo. R. Humet, X. Boliart, X. Armenter, J. Solà, X. Pagès. J. J. Blay. Ateneu Barcelonès. 23 de desembre de 2004. r. vicb. asili. ,etraru •erqu¡ t,oun quest, opi de te arri. ria Ull olt in. :òpiai : egd¡. •rs nc pera!< , arfu. llqUtS ·e arn; tguer: I ai\: s, arn: :serra: em~ n can· )C que ~iai de :rt de; o sem· !nd id~ afav()o ~ndid• SavoU incidir els stt ar aixt :sple& 1pam lama~ est re oprall. ues versions antològiques de la Cinquena de Txaikovski i de Xostakóvitx van corroborar que el treball de Gcrgiev al capdavant de l'Orquestra del Teatre Mariinski contin ua produint uns resultats interpretatius modèlics en tots els seus aspectes. Devoció, lliurament, passió, il·lusió vers el repertori simfònic i operístic rus assoleixen en les mans del director i d'una orquestra que porta tota la tradició i l'essència musical russa -ha estrenat les òperes, els ballets i les simfonies (com la Cinquena de Txaikovski) més representatives del repertori del segle XIX a Rússia- a unes fites interpretatives que a hores d'ara i referint-nos a aquest repertori, resulten poc més que insuperables. Escoltar la serenitat contemplativa que Gergiev va D :~tiva. làgi~ les f!· :nrunt e la~~ uan t nsibili· en ur igent• :>Va f~ 10VBr1 Carro: eu pia· lamert. IÒDic.!· IÏolí,siingu& ecessi' ssoleil tat hu- transmetre en els primers acords de la Cinquena de Txaikovski, la serenitat i volada romàntica del celebèrrim vals, la majestuoSitat del "Finale" i, en definitiva, la profunda i contínua recerca de la bellesa musical manifestada en cada nota de la Cinquena represen tava per als oients un seguit de constants referències cap a les manifestacions artístiques i lileràties de la Rússia del X1X. Música tractada amb elegància, saviesa i devoció romàntica, que va donar pas a la Simfonia núm. 5 de Xostakóvitx. Estrenada a Sant Petersburg l'any 1937, l'angoixa, la força psicològica del seu contingut, la profunditat del seus moviments lents i tota la dramatúrgia implícita en l'obra van ser tractades d'una manera colpidora per una orquestra .que transmet a la perfecció tots els requisits de Gergiev. Un valuós instrument de la música contemporània Joves Intèrprets Catalans. Blyth Ensemble. Dir.: Blai Soler. TavernaBech, Sardà, J. Soler, B. Soler, Schonberg. Ateneu Barcelonès. 11 de desembre de 2004. es prr ~tsee CA undat a Londres ara fa tres anys, fruit d'una iniciativa del violinista i compositor català Blai Soler, el Blyth Enscmble s'ha convertit en poc temps en un conjunt de referència pel que fa a la interpretació de noves creacions musicals, moltes de les quals escrites expressament per a la formació. En la seva darrera visita a Barcelona el quintet britànic va optar per centrar-se principalment en la música catalana del nostre temps, si bé el plat fort del programa fou la Simfonia de cambra IIÚ/11. I d'Arnold Schonberg, en una F adaptació realitzada pel qu i fou un dels seus principals deixebles, Anton Webem. L'obra, que en tot moment frega els límits imposats per la tonalitat, pertany al primer període del compositor i, juntament amb Verklorfe Nacht, constitueix una de les fites més destacades del jove Schonberg. D'impecable construcció, tant des del punt de vista motivic com contrapuntístic, l'obra comporta especials dificultats per als intèrprets. Blai Soler en defensà la partitura amb una total seguretat, i els resultats obtinguts pel grup foren d'una notable consistència sonora. Precedí la Simfonia de Schonberg, com ja hem apuntat abans, una mostra miscel·lània de música de compositors de casa nostra. L'obra que obrí el concert fou Calidoscopi 111 de Francesc Tavema-Bech, estructurada en petits moviments de caràcter aforístic, i molt propera en el om ja és costum d'uns anys ençà, la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona va oferir la seva actuació a l'Associació Catalana de Compositors per donar a conèixer una sèrie de noves obres que van més enllà del món sardanístic. L'audició resultà veritablement interessant per diwrscs raons. En p1imer lloc, cal posar dc manifest la ductilitat i la vocació dc la cobla per superar amb resultats excel·lents un programa que s'apanava sensiblement del món sonor que ij és habitual. En segon lloc. cal feücitar el treball magnífic de Xavier Pagès per concenar amb homogeneïtat i veritable equilibri l'emissió sonora del conjunt amb un ventall d'admirables gradacions dinàmiques. com també la seva coloració. En tercer lloc. cal remarcar el savoir [aire dels nostres compositors per adequarse a les exigèndes tècrúques que calen per compondre per a aquest conjunt tan peculiar que és la cobla. quan es tracta d'anar més enllà de les característiques tradicionals de la música per a cobla. Per això vam aplaudir llargament la música imaginativa i plena de subtileses de Le cirque des etoiles de}. f. Blay, i ens van interessar per la seva otientaci6 innovadora i alhora profundament coneixedora de la tradició la Sinjònietta de C. Pardo i també la inquietud de R. Hun1et per comunicar les seves emocions en la contemplació paisatgística per miijà de la música en la seva breu suite El •"fonfsanl. Quant a la recent revisió del Poema d'estiu, Boliart ha realitzat un treball ben conscient per atorgar major coloració a la seva obra, mentre que la sardana Pirinenca de Xavier Armenter s'ha de considerar com una sardana de mllgnífica volada instrumental i agilíssima en el seu desplegament formal, qualitat que també es manifesten en l'interessant jumellage de fonts folklòriques que s'assoleix en Ja sardana Aires ibèrics de josep Solà. 244 seu conjunt als plantejaments de la Segona Escola de Viena. La seguí 2 L'ombra d'Albert Sardà, basada en una progressió que va des d'uns m1c1s marcadament tonals fins al caos organitzat que de mica en mica envaeix la partitura. Del sempre interessant josep Soler vam poder escoltar les magistrals Variacions sobre el nom de Schonberg. curiosa obra en la qual, tot partint d'una de les formes musicals amb més tradició, el compositor dissenya el tema p1incipal a partir de la translació en notes dc les lletres que configuren el cognom del pare del dodecafonisme. Finalment, Blai Soler presentà al públic una pàgina pròpia, E, obra plena dc referències als procediments compositius caractelÍstics dc la música del segle xx. Malgrat les nombroses influències que la composició aglutina, el seu autor no renuncia en cap moment a deixar-hi una forta empremta personal, traduïda en recursos d'una més que palesa originalitat tímbrica. En el seu conjunt, el concert es caracteritzà per unes interpretacions acurades, en Ics quals es va fer ben palès l'especial prelidecció del grup pel repertori menys accessible per al públic conservador. D'altra banda, Blai Soler demostrà ser un director de tècnica elegant i precisa, gràcies a la qual el Blyth Ensemble es ratificà com un dels conjunts que actualment millor acaren el fenomen, complex i en permanent transformació estètica, de la música contemporànja. - C 27 --87 Diret..wrs d'orquestra/ direccion s personals (2) Sergiu Celibidache, sons i silencis SERGIU CELIBIDACHE ÉS UN DELS GRANS DIRECTORS D'ORQUESTRA DE LA HISTÒRIA; NINGÚ NO DISCUTIRI A AQUESTA ASSERCIÓ. UNA LÍNIA DINÀSTICA QUE L'ENTRONCA AMB MAHLER, QUE JO DIRIA QUE ÉS EL PARE MÉS RECENT DE LA NISSAGA, I QUE EL SITUA EN LA IGUALTAT ENTRE PARELLS, inter pares primus, AMB FURTWANGLER l TOSCANINI; MESTRE AQUEST ÚLTIM, PER CERT, QUE EL NOSTRE IlOME DETESTAVA. elibidache ha deixat empremta personal entre nosaltres. Ha impartit docència directa a Francesc Llongueres. Jordi Mora i Antoni Ros Marbà. Aquest, en la seva funció igualment docent, ha inoculat les idees del mestre als seus deixebles, singularment Salvador Mas i Josep Pons; l'un i l'altre coneixen perfectament les directrius que propugnava Celibidache en les seves classes i en saben un riu d'anècdotes. Al costat de Josep Pons, he pogut veure vídeos d'aquella mena de happening pedagògic i de preparacions de concerts -un Requiem dc Fauré que paga Ja pena. Vaig conèixer Celibidache l'estiu de 1978. Van fer d'introductors ambaixadors Francesc Llongueres i Jordi Roch, que a més a més va retratar aquella tar- C da per a mi molt especial; jo vaig fotografiar les paraules amb un magnetòfon ... Encara escolto aquella cinta. la vehemència d'aquell genial monstre blasmant Toscanini, acusant-lo poc menys que d'assassí de la música. Coses increïbles dels artistes més enormes; no tenen cap necessitat de comparar-se amb ningú i en canvi perden temps i energies fabricant enemistats ... També tinc una preuada cinta magnetofònica d'Oteiza dient el nom del porc a Chillida. Tenia el seu caràcter. Celibidache, c1idava com quan era porter de futbol. Ros Marbà recorda una històrica emprenyada de divo. Quan el primer dirigia I' ONE. el va convidar a fer un concert. Amb tan mala sort que va !Tobar que un h·ompa desafinava i el va foragitar de l'orquestra. Va dir que el trompa o ell, i va tibar la corda per fer versemblant l'amenaça: el van haver de pescar a l'aeropoti amb la targeta d'embarcament a la butxaca. El mestre, conegut col·loquialmem amb l'apocorístic ''Celi'', anava aquella tarda empordanesa blanc de cap a peus, literalment: de la cabellera frondosa fin• a les espardenyes d'espart. No vaig te· oir bona entrada, perquè també és comú que els genis rebin malament eb humans. 1 no cal dir als ·'inhumam· com ara la premsa: "No tinc res a dir. perquè la música no es pot explicar amb paraules'' ... Gràcies a aquesta fra- se, vetí ta ble repte tot al llarg de la me· va trajectòria professional, vaig fer un< tesi doctoral: .. Paraula i música", "Ce· li" in memoriam. o va estalviar animalades però sí begudes, perquè nc ens va oferir ni aigua. Va dir sentències més que frases, plenes de seny. La música es producil només si es transcendeix el so. i només és mentre es fa, en un temps i en unes· pa i irrepetibles. Per això es negava a enregistraT discos, ja que segons ell restaven dimensions a la música i, doncs, la malmetien. Per sort, algunes enu~· sores de ràdio italianes i, sobretot. ls de Munic, de l'orquestra de la qual 11 ser titular. van enregistrar molts con· N certs que en el seu moment van ser retransmesos en directe. Gràcies a això, avui podem gaudir d'una bona coHecció de discos amb obres mestres dirigides pel mestre Celibidache. Els seus indiscutibles Brücknet; les simfonies de Beethoven, els rèquiems de Mozart, Brahms i Fauré, algun Haydn i Debussy... Pura orfebreria. Les interpretacions de "Celi" són absolutame nt personals. Les segella el tempo; tan singular és el seu metrònom, que hom por pa rlar sense por d'equivocar-se de "tempo Celibidache". Un temps en el qual tota la música té oxigen, respira. Un temps en què les notes més fugaces, que anomenem semifuses, s'escolten perfectament, sense pujar les unes sobre les altres per convertir-se en desnaturalitzats glissando. Un temps que permet que el cerveU interioritzi la música. erò hi ha més coses. Les frases, començament, desenvol upament, n us, desenllaç ... Si admetem que la música té frases, hem de convenir lògicament que té també retòrica i oratòria. "Celi" llegeix la música com un text estètic, es cap- P SERGIU C ELIBID ACHE LLEGIA LA MÚSIC A COM UN TEXT ESTÈTI C. bussa en tots els seus codis i els desxifra pacientment perquè tothom pugui entendre'ls i fruir-ne. La música només pot ser feta per grans ciiptògrafs; però, en canvi, pot ser rebuda per analfabets; n'hi ha prou amb la sensibilitat. Ultra les frases i els paràgrafs, en fi, hi ha el volum en l'espai, la distribució del so, la relació sempre complexa en tre timbres i intensitats. Tot això és present en l'exigent mestre romanès. D'aquella llarga estona, però, em vaig quedar an1b una altra idea, per cert escenificada. Quan li vaig demanar que definís la música, la immensitat albina es va aixecat~ va posar el dit als lla- vis demanant silenci i \'a dir: .. Calli i escolti!" Una dóna de fer feines. dita Maria, cantava una tonadilla mentre netejava els vidres. Al cap d'uns minuts escoltant-la, el papa Celibidache, revestit de pontifical, va exclamar: "Maria és música!" l un cor de veus a l'uníson no va dir. però els pensaments es van escoltar: "Amén!" aig veure ..Celi'' en altTes ocasions. L'entrevista va merèixer el seu aprovat i això em va donar una certa cllance d'accés. El vaig seguir tant corn vaig poder els seus últims anys. Veure'! organitzar el segon principi de la termodinàmica que sempre s'esdevé quan una orquestra toca, era una meravella del món. Escoltar la seva música, encara que sigui en la llauna discogràfica que tant maleïa, ho tinc com un dels grans plaers. Els silencis enmig d' un poderós crescendo del "Lacr-ymosa" de Mozart. estic segur que són els que més s'acosten a l'eternitat que ara comparteixen. Per poderoses raons, la música és el llenguatge escrit que més ha desenvolupat la representació del silenci. ··celi", director de sons i dc silencis. V _______ ___ _______ ____ _____ , , __ ______ _____________________ ________________________________________ catalunya música 1revista musical catalana : I LJ 244 CATALUNYA MUSICA I REVISTA MUSICAL CATALANA d'em CI Sant Fanceac de Paula, 2 - 08003 Barcelona ,lm em queli Butlleta de domiciliació bancària I peUi. sa fins aigte· és co!ll! eh nan, adir. plicar ta frala llk- el Consorci del Palau de la Música Catalana, pel paga· Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà Catalana•. Musical ista Música/Rev •catalunya a subscripció meva la ment de er una ----·--· Agència:......._ ••.~--·-··-..····----- -..-·--·-·-·-···-·-- · - · · - - - - - - - · - - -----------·Adreça agêncio;__ _ · · - -- - - · - - - - -----Codi postal i població: - · - - - - - - - - - - - - -- - -- - - - - - - oooo eJOoo Do oDOooooooo Signatura: Titular compte: Banc/Caixa:. . ·,''Ce· (cal omplir les dades correctamen t) ~ades, uè n.: Butlleta de subscripció Va dir ;rases, )duen Nom i cognoms del subscriptor: 1om~ Adreça: __,___ . Telèfon: unes· ;ava a --·-·--Codi postal i població; ···----·-· -..·-·--··-··..--·-·-···· ··-···--- ·-·----· ---····- -- - - - - - - -· Professió: - - - -- - - . Desitjo subscriure'm e partir del número: _____ _ - - (o bt taló bancari adjunt, a favor dc " Catalunya Música/Re· Amb la quota anual de 25,24 euros. Faré efectiu l'import mitjançant domiciliació bancària preu. el consulteu visia Musical Catalanan). Per subscripcions a l'estranger, !11 re;- :loncs. emis· tot. I, ua!H s con· -· - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - Música Callla· 1 del Pailu de 11 Múñca (Orfeó Calali, FWidKió Orfeó Català-Palou de lo Música i Consorc:i rcc:üficadó, can· Us seves dades seran incorporades als fitxers del Grup Palau de laCP 08003, per fer-ne lo gestió general, I en ICJUHII • dreça pol exercir tots els c!Kts d'occés, 1 no), amb seu 11 carrer de Sant Franc<5C de Poula, 2, dc BIUUiono. ceHaci6 i oposició. ~----- - --- - --- : -1 -------------~ - -------------------- - ----- ---- - ------- ---- -- ------------------------ 29 ~ concert de tarda A L P A L A U Xl Temporada 2005 P A LA U DE LA M ÚSICA CATAL AN A concert núm. 1 t; dilluns, d'abril de 11 fi 2005, 19 h concert núm . 2 dilluns, 18 d'abril de 2005, 19 h 25è aniversari Música i paisatge Cobla Mediterrània Orquesta Sinfónica del Principado de Asturias Alexandre Baiget, trompeta piccolo Isabel Gregori i Bernat Castillejo, fla uta Jesús Ventura, director Obres de Bernat, Serracantx, Serra, Handel, Ooppler, Ferrer i Ventura Maximiano Valdés, director La noche celta, R. Prada Simfonia núm. 3 en La menor, op.56. «Escocesa», F. Mendelssohn fJ concert núm. 3 núm. 4 ~ concert dilluns, 30 de maig de 2005, 19 h dilluns, 9 de maig de 2005, 19 h Rec ital a l'en t orn de la música a froamericana Una vetllada amb Schubert Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana La Vella Dixieland Coral Sant Jordi !patrocinat per Fundació Caixa Catalunya] Araceli Esquerra, soprano Yordanka León, mezzosoprano Jordi Armengol, pia no Jordi Casas Bayer, director Ob res de Schubert Kathy Autrey, veu Espirituals negres, jazz clàssic i swing núm . 5 (# concert dilluns, 6 de juny de 2005, 19 h fJ L'Havanera en concert Port-Bo concert núm . 6 dilluns, 13 de juny de 2005, 19 h Francesc (Xiqui) Ramón i Alfons Carreras, tenors I lrineo Ferrer, ba ríton Antoni Mas, piano I Antoni Xuclà, guitarra Carles Casanovas, baix, guitarra i direcció musical Obres de Montsalvatge, Albéniz, Tàrrega i un recull d'havaneres clàssiques des dels orígens als nostres dies De Broa dw a y al Paral·lel Orquestra Simfònica del Vallès Laura Simó, veu Albert Guinovart, piano Albert Argudo, director Obres de Porter, Gershwing, Rotgers í mus1cals d'Albert Guinovart Localitats: a partir del4 de març • pre us: 7 i 9€ Abonaments als 6 concerts: del16 al25 de febrer • pre us: 38 i 49€ La Xl Temporada Concert de Tarda al Palau és copatrocinada per: Organitza: Fl~I).\CIÓ mwv.ó <:Nnt.\- ........ao FUNDACIÓ 1'11. \L ut; 1. \ ORfEó C,\TALÀ "LSIC,\ C\T\1 . \\\ P~lAU • Ol lA MUS ICA . AGRUPACIÓ MÚTUA lnformadó i venda: Palau de la Música Catalana d Sant Francesc de Paula. 2 - BCN Telf: 902 442 882 I Fax: 932 957 208 a/e: taquilles!apalaumusica.org INYNI.palaumusica.org ~da: tana BCN ' 2o8 t.Org EN LA MORT DE VICTÒR I A DELS ÀNGELS Record viu de ' Victòria dels Ange ls a mort de Victòria dels Àngels el passat dia 15 de gener ha commogut l'ambient musical català i -per extensió- universal, atesa _,.. l'excepcional trajectòria artística d'aquesta cantant i la seva projecció durant mig segle arreu del món. Tot i que de manera una mica apressada, en tenir l'edició pràcticament enllestida, era obligat fer-hi una generosa referència en aquest número que apareix quinze dies després del fet; per tant, quan la ferida causada per l'inesperat però no imprevisible adéu encara és ben viva i fibladara. El comiat de Victòria dels Àngels ha provocat una abrupta sotragada a la ciutadania barcelonina, per moltes causes, no totes fàcils d'escatir fiablement. La seva personalitat excepcional-en la música i al marge d'aquesta- i un context de relació amb el país, una mica complicat i poc transparent, ha afavorit que es congriés un clima afectiu pa1ticular, d'una enmme densitat, molt autèntic, molt sincer i molt sentit. Per damunt d'altres consideracions, la resposta de la ciutadania a Victòria ha tingut la plena coherència en un procés llarg i d'una gran calidesa afectiva, que si ara s'ha manifestat en un punt inevitablement zenital, de fet és presidit per una notmalitat, per una privilegiada velocitat de creuer -afectivaque ha embolcallat de manera vistent, sobretot, els daners anys de la seva existència. En aquest Tema hom ha pretès mostrar una mica el "tot Victòtia" a través d'una síntesi biogràfica, un reh·at de la seva aportació artística cabdal, una aproximació a la seva persona i, finalment, un recordatori d'unes vivències entranyables, ben defmitòries del capteniment de la cantant. No cal dir que abastar una personalitat tan rica i tan extraordinàtia és una tasca impossible, no en un aplec d'escrits, sinó en molt més. Resti en tot cas aquest testimoniatge, carregat d'afecte i alhora reflexiu, com també amb voluntat integradora a redós de qui ha estat una de les figures més grans de la història de la lírica universal. ' Victòria dels Angels. A manera de síntesi biogràfica elemental LA NIT DEL 14 AL 15 DE GENER DE 2005 VA MORIR A LA CLÍNICA TEKNON, ON ESTAVA INGRESSADA, LA SOPRANO BARCELONINA VICTÒRIA DELS ÀNGELS, VÍCTIMA D'UNA AFECCIÓ PULMONAR QUE L'HAVIA PORTADA A LA UNITAT DE CURES INTENSIVES. ncara que la seva biografia és coneguda. n'exposem una síntesi dels trets més importants. a tall de recordatori elemental. Havia nascut a l'edifici de la Universitat de Barcelona on el seu pare exercia com a bideU i Ja seva mare fent tasques auxiliars. El context humil familiar no fou obstacle perquè ella visqués envoltada d'un intens ambient d'amor a l'alta cultura i a Ja música, empesa pel seu mateix context ambientaVresidencial i per les benemèproclivitats creatives individuals i del conjunt que f01ma· rites ànsies dels seus pares. Ell, un home delerós i ven aquella colla d'autèntics amants de la música. amant de la cultura, que empenyé els seus tres fills -dues noies i un noi- a estimar-la. I ella, la mare, una Per a ella aquests van ser uns anys viscuts envoltada d'afectes personals i d'estima per la música, en w1 context visceral devota del cant, art que havia exercit al seu poble natal de La Puebla de Sanabria de manera de relacions de gran categmia que Ja va marcar tota la '~da. amateur en entranyables representacions de sarsueLes seves facultats privilegiades, q ue cada dia suraven la. La seva veu era molt valuosa i el seu cantar permamés vistents, van afavorir el seu debut, el mes de maig nent, i fins i tot selectiu, i agombolà Victòlia dels Àngels de 1944, amb només vint anys d'edat, al Palau de la Músl· des dels seus primers dies. ca Catalana, en el que va ser un inici de carrera que es Féu estudis elementals a l'Escola Milà i Fontanals precipità vers els èxits més esclatants mi~ançant un procés en els anys tan rics i engrescadors de la pedagogia cataque passa pel debut a l Liceu l'any 1945 amb Le nozze lana en temps de la República, on s'endinsà en l'apredi Figaro amb el director Napoleone Annovazzi, les gires nentatge del català i en l'amor a la literatura i espearreu d'Espanya i Portugal amb una companyia d'òpe· cialment a la poesia, per la qual servà sempre una devora ambulant al més pur estil carro dels Tespis i amb ció extraordinària. companys de viatge que després esdevingueren tan il·lustres Els seus incipients dots canors la van portar a algun com Maria del Monaco, Giuseppe Di Stefano o Manuel petit èxit escolar, un dels quals amb motiu d'una visiAusen si. ta del president Macià, davant el qual ja va cantar com a solista una senzilla cançó de Schubert. I primer premi per unanimitat en el Concurs Inter· L'inici de la guerra civil va escapçar el seu procés de nacional de Ginebra el 1947 va constituir una altra formació, que reprengué com a batxiller a l'Institut fita remarcable en el seu historial, mentre que una Maragall, mentre ben aviat, empesa per la seva germagira per Escandinàvia -Suècia, Noruega i Finlàn· na, gran admiradora i intuïdora de les seves capacitats dia- l'any 1949 amb èxits esclatants li va obrir de mane· musicals, va entrar a estudiar al Conservatori del Liceu, ra definitiva les portes al gran món internacional en un amb Dolors Frau, la seva gran mestra de tècnica vocal. any 1950 especialment esplendorós, amb debuts a La Scala. Molt immediatament després, cap al Metropolitan i Covent Garden. 1941, va ser en certa manera adop/ï;;;;¡¡¡¡¡;;;;¡¡¡¡¡;;;;¡¡¡¡¡;;;;¡¡¡¡¡;;;;¡¡¡¡¡;;;;¡¡¡¡¡;;;;¡¡¡¡¡;;;;¡¡¡¡¡;;;;¡¡¡¡¡~ En tot cas, des del primer moment tada per Ars Musicae, de la mà del ~ Victòria alternà òpera i recital, i de fet seu home eix, l'enginyer Josep Mruia SEMPRE establí, com ja ho havia fet en el seu Lamaña, q ue en va ser un mentor debut a Barcelona, que abans de trepit· mestrívol i generós. Allà Victòria es DEBUTAVA PRIMER jar l'escenaJi d' una ciutat primer ho feia va amarar dc sapiència musical tot en un auditori en recital. penetrant en l'estudi de les obres dels EN RECITAL I DESEl Meh·opolitan va ser la seva llar artís· grans mesh·es del període preclàssic, PRÉS EN ÒPERA. tica més important, cru· hi va actuar dotze des d'una visó de la música 1igomsa, ~ ~ temporades seguides i en molts casos però no dogmàtica, oberta a les ampliant la seva presència a les gires que E 244 E f/ Victòrin del À11gcls nmb Nicolai Gedda i el pimlista GeofreiJ Parsons, al Pn/nu de lnM1ísica Cntnlnun e/26degena de 1992 ma· ada text ida. ven raig 'Úsi· ::es >cés zze ires •pe· mb tres mel 1er- 1tra una .ào· ¡ne· un ala, eni fet seu pit· feia iis- >tze sos ~ue feia arreu del país la companyia titular. Allà va oferiT el millor del seu repertori: Manon, Madama Butterfly, La Traviata, Loflengrin, La Bohème, Otello, Le nozze di Figaro ... Això, i la dispersió també a l'Amèrica Llatina i Austràlia, va limitar una mica la seva presència als escenatis europeus, encara que ho va fer força sovintejadament, sobretot al Covent Carden i en menor mesura a La ScaJa i a l'Òpera de París i menys a J'Staatsoper de Viena. Victòria va ser dirigida pels més grans directors de l'època: Karajan, Solti, Martinon, Mitropoulos, Kleva, Kerstez, Serafin, Sebastian, Giulini. Erede, Cluytens, Beecham, Barbirolli, i Pau Casals, Toldrà i Argenta. I també Hèitor Villa-Lobos, que l'escollí per a una versió discogràfica definitiva dc les seves Bacchianes brasileres. Va compartir escenaris amb els cantants més grans de la seva generació, com Bergonzi, Fischer-Dieskau, Schwarzkopf, Carena, Gedda, Siepi, Del Monaco, Bjorling, Tagliavini, Rossi Lemeni, Warren, Christoff, Kraus, Souzay, AJva, Gigli, etcètera. La seva amplíssima discografia, que abasta tots els gèneres, bàsicament en el segell EMI, la va portar a ser la ptiroera veu lírica que va vendre cinc milions d'exemplars. anar precipitant el progressiu abandonament dels escenaris lírics i el refugi, també cada dia més escadusserament, en el recital, gènere en el qual, especialment a partir de la segona meitat de Ja dècada dels setanta, reinicià una sorprenentment gloriosa segona etapa de Ja seva trajectòria que la va portar a actuar arreu del món: des d'Austràlia a Amèrica i tot el continent europeu. També va intensificar molt la seva presència arreu del país en un periple en el qual va recuperar 1'estima de la ciutadania catalana, amb la qual havia passat molts anys sense connexió, en una parcel·la de la seva història força complexa i massa graponejada frívolament, i que per tant deixem al marge d'afegitons. 244 Q uedi en tot cas com a resum d'aquest apartat biogràfic, que el poble català va saber intuir i olorar molt bé el rerefons més exacte d'aquesta realitat i que hi va Tespondre amb una resposta afectiva intensa i càlida que l'ha acompanyada fins als nostres dies. Resposta que va tenir una manifestació excepcional l'any 1987 quan, de la mà del rector Josep Maria Bricall, va ser distingida amb el Doctorat Honoris Causa per Ja Universiany 1961 va viure un dels moments artístics més tat de Barcelona. essent apadrinada per Oriol Martoestimats per ella en debutar a Bayreuth en una rell. Va ser un retorn dc Victòria on havia estat casa producció nova de Tannhiiuser, convocada per seva, en un pont des del pla de la condició humil del Wieland Wagner, i sota la direcció musical de seu entorn familiar a les alçàries de la màxima distinWolfgang Sawallisch, amb un repartiment de luxe, juntació acadèmica. Grace i ment amb Dietrich Fischer-Dieskau, Vindgasen Els darrers anys va abandonar el que va ser el seu Bumbry. L'actuació de Victòria va ser excepcional i es va domicili durant més de trenta anys aJ barri de Pedralconvertir en Ja triomfadora del muntatge. L'any següent bes i va residir en un còmode estatge va repetir aquesta producció, essent encaa Sant Cugat del Vallès. on mai no va ra fins ara l'única cantant de l'Estat que abandonar el cant, on cada dia es ha pogut actuar a la sancta sanctorum EL DocTORAT passava llargues estones cantant wagneriana. Per a Victòria dels Àngels Honoris Causa PER LA acompanyant-se al piano i fins i tot a~uesta fita va tenir un caràcter espepreparant un ambiciós i per a ella U NIVERSITAT DE ctalmcnt sentit, ca r des de sempre va il·lusionador projecte discogr·àmolt sentir una veneració particular pel món BARCELONA, FITA CLAU fic lligat a la figura del seu gran amic germànic. DE LA SEVA BIOGRAFIA. Eduard Toldrà, que dissortadament . Poc temps després, la primera materno va poder matetialitzar. nitat -any 1963- i després la segona van ' L 33 93 La cantant del segle QUAN VICTÒRIA DELS ÀNGELS DONÀ EL SEU RECITAL PER AL PÚBLIC DEL FESTIVAL DE TORROELLA DE MONTGRÍ EL 15 D'AGOST DE 1987, COINCIDÍ AMB EL CURS D'INTERPRETACIÓ MUSICAL QUE HI DONAVA LA GRAN !RMGARD SEEFRIED, UN ALTRE DELS MEUS GRANS AMORS EN EL MÓN DE LA LÍRICA (LA VICTÒRIA SEMPRE EM DEIA QUE ESTAVA GELOSA D'ELLA, PERQUÈ JO L'ESTIMAVA MÉS QUE A ELLA .. . ). L 244 34 94 ' Irmgard em demanà que l'acompanyés al concert, ja que mai l'havia sentida en un recital, i així ho vaig fer. Després del concert, tot terpretració que donà. on sempre recomanava insistentmen· circulant per Ja carretera cap a Aiguablava, on als seus alumnes que llegissin molta poesia, una pràctica qiJ( ens allotjàvem, m'explicà les seves impressions i recorels ajudaria molt. do que em manifestà la seva sorpresa i confusió en sentir el bloc de Lieder de Schubert que obria el programa. que altra reflexió que en suggereix l'anècdota que lk Victòria cantava d'una manera totalment diferent de com explicat, és la gran admiració que despertà en ella els concebia i els cantava, i com, a mesura que l'anaI1111gard Seeflied. Quan el 17 de desembre de 1985 va escoltant, va anar descobrint el que Victòria veia en joventuts Musicals de Catalunya vam organitzara la basílica de Santa Maria de Ja Mar un concert d'homenat· aquelles cançons, i com la confusió inicial es transformà ge a Victòria dels Àngels amb motiu del quarantè aniversa· avial en admiració i entusiasme. Aquesta anècdota em dóna peu a dues reflex.ions. La ri del seu debut, vam ed itar un bonic programa, en el qual primera, la gran personalitat de les interpretacions de vam incloure una selecció de frases que molts artistes li van Victòria, que mai no eren fruit d'una improvisació, sinó dedicar. Recordo que vaig escriure a la lrmgard que m'en· d'un estudi molt profund i meditat. Tot i provenir d'una viés una frase, ja que no volia que el seu nom deixés d'aparèi· família molt humil, Victòria fou una persona molt culta. xer en e l programa, i m'envià una fra¡¡e manuscrita -que Potser els aires de Ja Universitat, on nasqué i on passà la conservo com un preuat tresor- que deia: "Quina joia haver· seva infància i primera joventut, hi tingueren una influènte conegut! Ets una artista autèntica i entranyable, una d01w cia. També tingué la sort de passar els seus primers anys estimada, una criatura confiada, una persona que el bon d'estudi col·laborant intensament amb el grup Ars MusiDéu ha volgut regalar a aquest món." Altres coH egues seves cae. que dirigia Josep Maria Lamaña, i que aquest es digueren coses semblants: per exemple, Elisabeth Schwarz· convertís en el seu veritable mentor, i al mateix temps kopf ("Oh, com recordo el seu debut al Covent Carden! Va que la introduïa en els secrets de la música antiga li féu cantar Mimi, amb LA 11eu ideal per al paper i amb EL pa/e· conèixer també els de la literatura universal. Crec que tisrne ideal per al personatge. Vaig plorar, tant perquè em t•a Victòria tingué una intel·ligència natural i un bon gust emocionar profundament, com perquè vaig sentir que jo ma; innat, però les dues qualitats foren estimulades i perfecno podria ser la SEVA classe de Mimi''), Gerard Souzay cionades per l'educació esmerada i inteJ.ligent d'en Lama(''¡\lferaFellosa Victòria! No he trobat MAl ningú que no l'ad· ña. Penso que el bon gust fou precisament una de les miri! És adorada, i s'ho mereix!"), Joan Sutherland (''Voldria qualitats més grans de Victòria, i la que més la distingí fer arribar a Victòria dels Àngels el meu sincer agraïment per de moltes de les seves il·lustres coHegues. tota la bellesa que ha ofert al món amb les seves actuaciom Al bon gust innat, hi afegiria una gran capacitat d'esoperístiques. els seus concerts i els seus discs. He estat escol· tudi i anàlisi de les partitures, una curiositat molt gran tant durant més de trenta anys la seva meravellosa 11eu. per conèixer noves músiques. un horror per qualsevol Gràcies!"), Birgit Nilsson ("Què podria dir de Victòria de/5 mena de vulgaritat o de concessió als gustos d'alguns Àngels que hom no hagi ja dit? És única, com a artista i eonr públics o a les exigències d'alguns emprea ésser humà. Un món senser l'estima"). saris, i una necessitat sempre viva de Montserrat Caballé ("Posseïdora d'uua perfecció. Era molt autocrítica, fins a veu d'un color únic en tota la història de EL BON GUST VA un punt que jo creia exagerat quan lc1 música "), Dieh·ich Fischer-Dieskau SER UNA DE LES d esprés d ' un concert que jo havia ("He admirat molt Victòria dels Àngels, trobat meravellós, em començava a en les massa poques oportunitats en qué QUALITATS MÉS GRANS enumerar toLes les coses que no l' bahem cantat junts o com una part anò11ima DE VICTÒRIA DELS vien satisfeta i que convenia millorar. del públic. Sobretot el que potser m'atreia ÀNGELS. Aquest coneixement i amor a la litemés era l'encís de la seva persona, la set•a ratura es reflectia en els cursos d'inmanca total d'aires de diva i la confiança ' L dels colors dels idiomes que cantava com si es tractés de la seva pròpia llengua, sense el més petit accent. Sabia donar una gran varietat al so de la seva veu. adaptant-lo a qualsevol necessitat que jutgés necessària, i buscant la il·luminació adequada per a cada nota. Sabia mantenir sempre la qualitat del seu so. tant en els seus aguts inimitables. com en els greus. vellutats i plens. en un equilibri perfecte. En cap moment permetia la més petita estridència. Recordo els molts recitals que li vaig sentir aquests últims anys, en el meu pelegrinatge pel país darrere d'eUa, i tot i que la veu ja no era la que jo tant recordava (les seves heroïnes wagnerianes al Liceu ... !) , en tots els recitals m'impressionà profundament, ja que tots ells foren una exquisida lliçó d'intel·ligència musical. I cant ho era tot per a eUa. Gràcies al cant pogué superar les moltes desgràcies que ompliren la seva vida. Una vegada em digué: "Com a Victò- E ria dels Àngels, ho he tingut tot, però com a Victòria no he tingut res". Recordo el terrible cop que Je he tà en 198) zara enat· ersa- qual i van n'eo- >arèi· -que aver· douo ~ bon 5e\'e! van· ¡!l~ uate- mra 'mai uzay l'ad· •ldria rtper ;ious ~scol· I veu. dels com ra"! 'uno ia de ska u gels, ! qu~ 'IÍJilO treia sera 0/IÇil representà per a ella la mort inesperada del seu fill Joan Enric el 1998, que la sumí en una llarga depressió, però com tragué forces per cantar, plena de llàgrimes, un fragcordial amb què tractava els altres. Naturalment que m'enment del Requiem de Fauré en el funeral que se celebrà cisava el timbre de la seva veu, però encara més el seu fenoa l'església de la Bonanova. menal polifacetistne, que feia tan vàlid el seu lied alemany Per això, conscient del que el cant representava per com les òperes italianes o franceses del seu repertori''), o a ella, m'entristi molt el que em contestà, en el transcurs Boris Christoff ("Recordo el goig de col· laborar amb Victòd'una llarga conversa que vam mantenir pocs dies abans ria dels Àngels, l'emoció que em produïa el timbre de la seva de la seva mort, quan Li vaig preguntar si cantava de tant 11eu i la noblesa del seu cant. Amb cap altra col·lega no he en tant; em digué que no podia cantar, perquè sempre gaudit tant fent bona música com amb Victòria"). que ho intentava. es posava a plorar. En aquesta converNo conec cap altre cantant que hagi despertat una admisa, l'última que vam tenir (m'havia telefonat demanantració tan sincera entre tots els seus col·legues, en un món que me que l'anés a veure, que tenia ganes de parlar amb mi), més aviat sol estar pJe d'envejes i ressentiments. La raó és em va explicar detalladament totes les complicacions que molt simple: per una part, l'art prodigiós de Victòria, davant omplien la seva vida, molt poc envejable en aquell del qual no hi cabia més que una rendició incondicional, però moment, que li ocasionaven uns dolors molt aguts; la també la seva manera de ser, sempre noble, defugint sempre vaig trobat~ però, molt animada i amb ganes de fer coses. els posats de diva capriciosa, mai parlant malament de ningú, M'assegurà que el disc amb cançons de ToldJ·à el faríem mai fent maniobres de sota mà. La seva honradesa artística així que es recuperés i hagués superat una operació que i personal fou llegendària, i és natural que tothom l'estimés. li havien de fer al genoll (un antic projecte meu, la gravació de la integral de les cançons de Toldrà, que la cegueno fora estimada només entre el món dels cantants. Tots sa incomprensible de les discogràfiques féu impossible, els músics que tingueren la sort de col· laborar amb ella però que a ella li donà una il·lusió que l'ajudà a superar han deixat abundants testimonis d'aquesta estima. Esmenels greus problemes de salut que amargaren els últims tem. com a exemples, dos noms tan eminants com els de anys de la seva vida); jo era conscient que el disc ja no Yehudi Menuhin ("Per a mi, Victòria dels Àngels és el somni es podria fer mai, però no vaig voler desanimar-la. I és d'un violinista -ja que la veu femenina, que ens porta solaç que fou lluitadora fins al final, i sempre amb el cant com i passió als nostres cors, ha estat sempre el meu ideal- i aquesa meta. No entenia la vida sense cantar. ta visió s'encarna en Victòria dels Àngels ''), o Isaac S tern Se'm fa difícil escriure sobre ella, quan fa tan pocs dies ( "Qucm Viclòria dels Àngels és a l'escenari, tots nosaltres la seva desapatició, però no vull acabar sense repede ens sentint contagiats per l'ardor de les seves interpretacions, tir una vegada més el que ja he escrit en diverses ocasions: pel de11essall de bellesa que surt de la seva gola i per la veriel meu convenciment que Victòria dels Àngels fou la gran table presència d'una gran dama de la música. La simple cantant del segle xx. Un segle on hi hagué grans cantants, pronunciació del seu nom evoca w1 record imperible de belleextraordinruis, que he admirat molt en determinats repersa i de talent"). Podria donar molts més exemples i també toris; però un cantant que fos perfecte en tota mena de de molts compositors que consideraren que era la seva intèrrepertoris, cantant òpera italiana, franpret ideal, però no em puc allargar més. cesa o alemanya, oratoris, música antiCertament, la musicalitat i el bon gust, ga, lied alemany, melodia francesa o són qualitats que convertiren Victòria en LA MUSICALITAT I EL cançons espanyoles i catalanes i que es una artista insuperable, però naturalment BON GUST VAN convertís en el model de referència perquè podien servir una veu meravellosa, obligada en tot el que cantà, només d'un timbre cristal·lí prodigiós. Altres qualiVICTÒRIA CONVERTIR n>hi ha hagut una: Victòtia dels Àngels, tats característiques d'ella foren l'exquisiDELS ÀNGELS EN UNA com ha escrit recentment el crític que, que dicció, seva la fraseig, seu del desa ARTISTA INSUPERABLE. Juan Àngel Vera del Campo, "era la semblava natural però que era el resultat veritat del cant en estat pur". d'un estudi molt profund. i el seu domini 244 I _t 35 95 Una gran ètica musical i una gran ètica personal SI COM DIU SHAKESPEARE -cREC QUE ÉS EN Molt soroll per a no res-, EL SILENCI MOLTES VEGADES ÉS EL MI LLOR HERALD DELS SENTIMENTS MÉS ELEVATS, UN HOM ES TROBA AM13 L'ENORME DIFICULTAT -PER IMPERATIUS DE GÈNERE PERIODÍSTlC- D'INTENTAR EXPRESSAR AMB UNA CONCRETA VOLUMETRIA DE MITJANS, LA GRANDESA DE SENTIMENTS QUE INSPIRA UNA PERSONA TAN EXTRAORDINÀRIA COM VICTÒRIA DELS ÀNGELS. Ü SIGUI, TRADUffi EN LLENGUATGE MATERIAL L'INEXPRESSABLE: EL MÉS SUl!LIM, EL MÉS ELEVAT, EL QUE GAIREBÉ NO ÉS o' AQUEST MÓN. 244 d'una cançó de bressol cantada a boca closa. n això no hi ha dubte que els poetes són. per I, naturalment, aquest sentit transcendent de l'ètica nc essència vocacional, els grans experts; els va ser quelcom compartimentat o duerenciat en ella segon, éssers privilegiats capaços de dir, en una sola el rol-professional/artístic o personal- que exercia a cad! frase, o en un sola oració -vers- el tot d'una moment. Va ser una actitud asswnida de manera plena, realitat complexa, rica i grandiosa. alhora embolcalladora i penetrant en les regions més inter· Per això opto pel carni més segur i més solvent: el nes del seu ésser. Potser perquè en ella persona i profes· recurs a un poeta, en aquest cas no de la paraula, però sional, ésser o cantant, eren una mateixa cosa, consubs· sí de la música, el qual, canviant de registre amb una tancial i compacta. I això no és concepte eteri obert o una sensibilitat extraordinària, ha estat capaç de dit~ de la especulació retòrica: és definició demostrable empírica· manera més precisa i essencial possible, tot el que ha ment; també quan parlava feia música; la seva expressio estat Victòria dels Àngels. I a més, que ho ha dit amb verbal viva, lluminosa i d'una musicalitat exacta i rica en la naturalitat pròpia d'un esperit justamatisos, i, compte, el seu riure franc, sempre van ser ment poètic. I el fet que el mitjà no perfectament i Ouidament grafiables fos el més solemne, no lleva perfum {/ ~ damunt el pentagrama amb tota la a l'essència. EL CONCEPTE caJ.Iigrafia pròpia d'aquest codi. I ben~ Manuel García Morante, que va D 'ÈTICA T RANSCENDÍ contrari, era molt difícilment transmis· ser refinadíssim acompanyant de Ja si ble amb el codi de signes de l'escripsopl·ano en nombrosos recitals arreu I s'ELEVÀ A LES tu ra verbal. Per insuficiència d'aquesta del món, que a més va confegir arranREGI ONS DE l en aquesta identificació i substan· jaments de temes populars catalans L'AFECTE. ciació ideal de les dues ètiques en el amb una gran sapiència i exquiside- ~ ~ superior pla afectiu rau Ja grandesa ib sa, quan un periodista audiovisual va \!!~~~~~~~~~~ transcendència de Victòria com a artif· demanar-li l'opinió sobre Victòria, ta -ultra. és ciat~ com a persona. Norne' enmig de l'allau mediàtica pròpia de les primeres hores des de l'afecte responsable i incondicional per la músic! de la mort de l'artista, va deixar anar això tan senzill es pot explicar l'excelsitud de la seva aportació artística i alhora tan exacte i tan profund: "Una gran ètica Només des del respecte reverencial per tola. absolutament musical i una gran ètica personal". tota, la vastíssima gamma de varietats musicals que 1-a Amb això hom tem que tot el que es pugui afegir acarar es pot percebre, sentir i viure íntiman1ent el seu an resulti sobrer. Perquè realment res més no es pot afirsublim. I dic ··sentir i percebre" i no dic "entendre", perqut mar que no giri a redós d'aquesta afirmació lúcida. l'art de Victòria no calia entendre'!. Calia abandonar-s'hi Victòria dels Àngels va ser una persona amb un sense reserves per gaudir-ne. sentit de l'ètica absolut. En ella aquest concepte transcendia la dimensió més profana per elevar-se a la regió lla va fer efectiva en la música aquella dita de: de l'afecte; de l'amor. Regió en la qual s'instaJ.Jà de "Estima i fes el que vulguis." I ho va fer sempre manera natural, sense escarafalls, sense gestualitat en el pla més directe del seu discurs musical pro~ espúria. Amb la puresa d'un somriure d'infant, amb i ho va fer també en l'indirecte de la docència. activitat a la qual dissortadament es va dedicar massa la blancor d'una encatifadora nevada nadalenca, amb poc. Perquè, en definitiva, aquest aforisme en el fons no la ingenuïtat d'un ptimer alè vital i amb la flaire tènue E E 36 96 Acte dc 1/iurnmelll del tftol dc doctora honoris causa per In U11iversitat de Bnrcrlonn, nmb In presè11cin del Dr. Salvador Clnramrml i Oriol Mnrtore/1 C31K egm 1cada Jlena, inter· rofes· .subs· o una •Írica· ;essio .ca en n ser ables ·ta la )en al smis)crip- JCSta ISI aD· en d ;a ib al'lli- omt\ ús ica stica. tm en: ueva !u art erquè r-s'hi a de: mpre pro~ ncia. JaSS8 ns no =- és gaire distant del seu propi que adreçava als alumnes: "Llegiu poesia i cantareu millor." Lliçó d'una lucidesa impagable que ningú no ha inclòs encara en cap manual ni llibre teòric de tècnica vocal. No hi cap. Per això va ser la cantant més gran; perquè va estimar més que ningú la música. I la va estimat· tota, absolutament tota. No setanta o cent anys de la seva història i un sol gènere, com s'ha esdevingut en la majoria dels cantants, fins i tot els més mitificats. Des de les Cantigas d'Alfons Xel Savi a les Bacchianes brasileres de VillaLobos; des dc l'òpera allied; des de l'oratori a la música medieval passant per la cançó popular més senzilla, res de transcendent de l'art del cant no va deixar de ser recreat per ella amb el màxim respecte, amb una devoció religiosa i amb una sensibilitat excepcional. privilegi perquè ha tingut una enorme riquesa afectiva -hi insisteixo- moll gaudida, molt conscient. I si la vida li ha proporcional -compte. com a tothomaquelles racions de dolor profund de les quals ningú no s'escapa. el balanç és, a la fi. envejable. es d'Austràlia i Nova Zelanda a Sud-àfrica, Rússia, Londres, Buenos Aires o Nova York, tot ha estat un immens santuari devocional del seu art -i a través d'ell de manera indestriable- de la seva persona. La manifestació de dol que ha congriat el seu mutis definitiu no ha estat una foguerada sentimental coJ.lecliva atiada artitïcialment. Ha estat el fruit madur d'un procés afectiu fet d'indefinibles i inefables sensacions amoroses que han presidit la seva existència. La gernació que visità la seva capella ardent al Saló de Sant Jordi de la Geneexistència de Victòria dels Àngels és sobretot ralitat de Catalunya amb una actitud reverencial i la un continuum d'act-ivitat afectiva. La seva gran que va viure el seu funeral amb un silenci emocionat professió, més que no fer música, ha estat estiabsolut, tenien el solatge afectiu més profund. Eren mar. I com en el cas del seu art. ho ba p1·acticat persones anònimes, moltes d'elles alienes al coneide la mateixa manera natural i sense fregadissos de cap xement personal i fins i tot algunes probablement al mena. Ha estat alhora font generosa i cóm receptor. Reco)goig en directe del seu cant, que eren allà per un deler zada en una inquietud inteJ.Iectual molt viva ~I seu solatimparable d'esdevenir, des de l'anonimat de la massa, ge cultural era espessíssim-, ha estimat els valors més llàntia imperible d'un altar mem01ialistic reverenciadignes: les persones, tota mena d'art, un sentiment reüdor. I tot plegat lliga exactament amb el clímax amorós giós mot propi i també molt an-elat; el país, Catalunya. I, excepcional que va presidir l'any 1987 l'acte de lliud'una manera especial la poesia, un art que l'ha sadollarament del títol de doctora honoris causa al Paranimf da de vivències íntimes extraordinàriament sentides. de la Universitat de Barcelona. I aquesta capacitat d'estimar. de donar-se obertament, Ben altrament d'altres tipus de demostracions, com és quelcom reversible. És absorbit i alhora retorna fàcilalgunes que acabem de contemplar ment transformat en tots aquells als qui ha -massa d'elles-, queden al marge r,.¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡¡;;¡¡¡¡;;¡¡;¡l\ arribat, ja sig ui per via de la relació 'i;; d'aquest context. directa i immediata, o bé més llunyana. ~ I ara, permeteu que deixi a mans L'EXISTÈNCIA Ja sigui a través del seu tracte exquisit, del siletlci shakespearià el clam dels DE VICTÒRIA DELS de la contemplació de l'espectacle del meus sentiments personals alimenÀNGllLS ÉS UN seu capteniment arreu i de la seva dignístats per una relació realment inexsima trajectòria humana o del gaudi del pressa ble de prop de trenta anys. continuum seu ar!. Ha estat un retorn que feliçment Relació que ara serveix per avalar i D'ACTIVITAT AFECTIVA. ella ha pogut percebre a cada moment i donar autoritat al que s'acaba d'ex~ arreu on s'ha manifestat. La seva vida, ~ posar. en aquest sentit, ha estat un autèntic D ' L 37 97 Mig segle de records personals entranyables Vidòrin dels Àngels iuterpretnnt L'Atlàntida, sota la direcció d'Edmon Colomer (Liceu, 23 de setembre ...= ~ - de 1992) ..::= = B;' ;;i' 244 maig de I 945, novament amb l'Otfeó Laudate, va donar a conèixer a Barcelona Glorreiche Augenblick de Beet· hoven, a més de fragments del Fidelio, el }ephte de Carissimi i l'Stabat Mater d'Scarlatti, i el3 de maig de LITATS ARTÍSTIQUES MÉS RELLEVANTS DEL 1946 el fudes Macabeu de Handel. SEGLE XX. L'any 1978 i amb motiu del XXXV aniversari de l'Orfeó Lauda te, va cantar novament la Missa de la Coronació de Mozart a Santa Maria del Mar, on tots .P.~E)9.~~-~--M:..~.V~Q:!!;§!? els seus admiradors, que no tenien altres ocasions de Exdirector general del Liceu i del Teatre Nacional sentir-la en directe, van omplir de gom a gom l'esglé· llunyada un temps de casa nostra per sia i la van homenatjar amb aplaudiments infinits. raons que ara no cal esbrinar. va triomQuan després de vint-i-cinc anys d'absència al Liceu far aneu del món, no solament pel seu la vaig anar a trobar, per proposar-li el retorn amb un art incomparable, sinó també per l'adrecital, va tenir una gran alegria i tot abraçant-me \a miració i l'estima que com a persona in-adiava. donar les gràcies, però manifestà, alhora, el seu temor A més a més dels grans escenaris internacionals, que els qui no l' havien volguda rebre en altres temps. Victòria va tenir una intensa vida entre nosaltres, intentessin impedir-ho. Finalment va acceptar i tots desconeguda per a la majoria dels seus admiradors. recordem el gran èxit d'aquell recital que va fer emocioLa seva gran estimació pel país que l'havia vist nar el públic del Liceu i el de tots els oients que van néixe r, la va portar a donar a conèixer en multisentir-lo per les emissores de ràdio. tud de recitals aiTeu del món la música dels nostres El 1997 vaig demanar-li, novament, que volgués parti· compositors, com també les cançons del repertori cipar en els actes d'inauguració.del Teatre Nacional de tradicional de Catalunya. Catalunya, cosa que va acceptar immediatament. El dia Després del seu debut al Palau de la Música Cata11 de setembre i des de les escalinates del TNC, va lana el mes de maig de 1944, el 7 de cantar Els Segadors i el dia 28 de desem· juny del mateix any, de la mà del bre va donar un recital molt emotiu mestre Àngel Colomer, juntament a la sa la gran del Teah·e Nacional, on VICTÒRIA DELS amb l'Orfeó laudate, va interprela seva veu ens va fer senti1~ altra vega· ÀNGELS VA MANTENIR tar la part solista de la Missa de da, uns ptivilegiats per gaudir de tanta SEMPRE UNA ESTRETA la Coronació de Mozart, concert bellesa. Aquest recital, crec, va ser el RELACIÓ AMB que es va repetir el dia 11 del seu definüiu comiat concertístic. L'ÜRFEÓ LAUDATE. mateix mes, junt amb diverses Que Déu i els Àngels en puguin Cantates de Bach. El 20 i 24 de gaudir eternament. UN DELS GRANS PRIVILEGIS DE LA NOSTRA VIDA HA ESTAT PODER CONÈIXER, SENTIR I ESTIMAR UNA DE LES PERSONA- .. A 38 98 M ON TS ER RA T F IG U E R A S MoNTSERR AT FIGUERAS ENS REP A CASA SEVA AMB UNA HOSPITALI TAT EXQUISIDA QUE ENS PERMET VIURE, PER UNS MOMENTS, EL CONFORT FÍSIC I MENTAL DE LA SEVA PRÒPIA QUOTIDIAN ITAT I LA DEL SEU MARIT J oRDI SAVALL, AL COSTAT DELS SEUS FILLS ARIADNA I FERRAN, TOTS MÚSICS. EL GOVERN FRANCÈS L'HA DISTINGID A AMB L'HONOR DELS GRANS ARTISTES, PERÒ ELLA CONTINUA OBEINT LA SEVA AGENDA DE CONCERTS, DE VIATGES, D'ENTREVI STES COM AQUESTA, SENSE QUE S'ALTERI LA SEVA PAU INTEL-LIGE NT I LA SEVA VEU ESPIRI- onar 3eet· e de .gde ·i de fe la tols .s de )glé· TUAL. COM VINGUDA DE TEMPS IMMEMORIALS, VOL RECOLLIR EL PERFUM ROMÀNTIC DELS ANTICS, CLÀSSICS I MEDIEVAL S, PER EXTREURE 'N L'ESSÈNCIA DE LA MÚSICA. La cantant de les esferes -iceu b un mestre que jo. e 1a mor nps, tols ;¡ciovan •atiÏ· ude I dia ;, va ;em· otiu ., on ega· anta ~rel ~u in -Voldria que ens parlés dels precedents de la recuperació del repertoli antic amb criteris històrics al nostre país. Què va representar Enric Gispert i el conjunt Ars Musicae per a vostè? -Els i\Jusicae van ser molt importants, per a mi. El meu pare hi tocava la viola de gamba. L'Enric Gisperf l'havia conegut molt abans, quan jo fe· nia setze anys. Em va fer una pr011a a mi i a la meva germana, la Pili, i ens va agafar per cantar al seu petit cor, que s'anomenava Al·leluia. Només érem dot:e i assajàvem moltíssim i amb u_n treball molt aprofundit de so, cf'estil... Tant si cantàvem unes cançons de Brahms, o un espiritual o una peça del Renaixement, fos Mateu Flecha o del Segle d'Or hispànic. Sempre hi ha11ia un gust, un criteri. -¿Treballaven un rcpertoli molt am- pJj ?. -Sí, molt. També treballàvem autors anglesos, com Purcell. Hi havia un tre- bai/Poca/ molt detallista. que sempre m'ha quedat, sobretot tenint en comp· te que llavors jo només tenia setze anys. Em 110 marcar molt sens dubte. Tant l'Emic com l'Anna, la seva dona. Van ser com uns segons pares. -Evidentment. qui la va introduir al món de la música va ser el seu pare i el fet d'haver nascut en una família molt amant de la música. -El pare em va fer escoltar per primera vegada Monteverdi. Recordo que un dia va venir a casa amb Ull disc, de I"'Ottavo Libro ",dels Madrigals; un dels primers enregistraments que es feien de Monteverdi, perquè, és clar, t'estic parlant de l'any 65. \la ser un descobriment: aquesta música italiana amb una hannonia completa, un ser· 11ei al text, aquest dramatisme del text que uneix poesia i música. I amb l'Enric també en I/Gm fèr, de Monteverdi. 1, després, per mitjà d'Ars Musicae, vaig conèixer en Jordi, que tenia el mateix -Què va ser el que la va fer decidirse a prendre el camí de la veu i, en concret, de la música antiga? -Probablement, el meu mestre, en for· di Albareda -que sempre era molt entusiasta i un gran pedagog, ple de vivacitat i de lliurament- feia naturalment un repertori més convenient a la me11a veu: àries de Mozart, oratori, lieder.... que era el que el/treballava més i el que més em venia de dins. Des del començament, sempre em va agradar posar veu on hi havia Wl text, ajuntarho. Aquesta és la filosofia per fer música antiga. D'aquesta manera, intuï· tivament, vaig arribar aquí, perquè era el que realment em parlava. E/lieder té el mateix esperit que cantar Monteverdi, que recitar cantando, amb els mitjans més purs de la veu per esprémer aquesta poesia. -És un gènere que es distingeix del món de la música pura. -És un gènere que es 11a trobant dins de la història de la música, perquè també el trobes en Debussy i Ravel. · 39 99 4 m•••ww••.. R E T R A T Sempre el trobes, sempre hi ha aquest espai per cantar amb una intimitat, per dir les coses de manera suau, no amb una veu forta. També està donat pel tipus de veu, per l'estètica i per la natura. fo em sento així. -Crec que el teatre també ha estat important en la seva formació artística, els mateixos anys de joventut. -Sí, vaig fer molts anys teatre a l'es- cola d'Adrià Gual, amb Maria Aurèlia Capmany. Al meu grup érem en Fabià Puigserver, en ,\-Jontanyès, la Montserrat Roig, la Pilnr Aymerich. Van ser cinc anys molt rics. Vaig fer poques obres, perquè era tim ida; la Història d'Esther i algunes altres. Era massa tímida, per això no era ben bé el meu món. M'anaven molt bé els papers tràgics, la tragèdia grega; en ca111'i, fer riure, em costava molt! I una dona comediant ha de saber també fer riure. S'han de saber fer les dues coses. fo llavors era molt jm·e i 11Ïvia en un món encara molt oníric, i el fet també de la meva timidesa potser no em va permetre J!iure més experiències. com m'ha passat de més gran. -Però li devia servir molt, perquè en un cantant també hi ha una part d'interpretació dramàtica, ¿no és cert? 244 -Molt, és clar, sobretot per viure el text, per sentir-lo profundament, cada paraula i cada sentit de la paraula. Ara. quan estudies cant en una escola com la /uilliard School. també estudies teatre. Llavors, en el meu cas, va venir d'una forma més inesperada, però va ser molt positiva. -¿A Basilea també ensenyaven tècniques dramàtiques per a la interpretació vocal quan vostè hi va anar? -En òpera. AlU 11aig fer òpera i mol- ta música contemporània. Vaig rebre classes de recitat, idiomes, i per interpretar textos en diverses llengües. -Quina va ser la percepció, o el contrast, en arribar a Basilea venint de la Barcelona d'aquells anys seixanta? -En trobar-nos amb en/ordi, jo que feia ceiJo, i tocava la vihuela, i feia teatre, i cantava al Cor Al·leluia; i ell, que era un home tan sóbri, que picava pedra, que es passava hores i hores treballant el violoncel... Era molt auster, tot i ser jove. La balança es va equilibrar. Vaig deixar moltes coses i em vaig centrar en el cant, i ell m'hi va ajudar amb el seu exemple. Va ser meravellós, perquè m'hi vaig poder lliurar completament. Llavors vam marxar a Basilea, però a l'Schola Cantorum no vivia un moment gaire interessant pel que feia als mestres i vaig preferir estudiar al conservatori. Més endavant, ja van venir especialistes en música medieval, gent molt bona amb qui vaig poder aprendre molt. -¿Va ser llavors que va començar a emergir la interpretació de la música antiga? 40 100 -Sí, però jo en aquell moment tenia molta necessitat de fer música con- A Ars Musicae hi havia un treball vocal molt detallista, que sempre m'ha quedat, sobretot tenint en compte que llavors jo només tenia setze anys. temporània, perquè la música antiga i la música contemporània tenen un lli- gam, es troben; un cop aprens l'estil. lti ha espai per a la teva personalitat, per dir les coses a la teva manera. Necessites aprofundir l'estit però quan hi arribes. és meravellós. -Es podria dir que en aquests dos períodes històrics, antic i contemporani, ¿hi ha més llibertat per a l'intèrpret? -Sí, exacte. f!i ha espai per crear, per- què ja està concebut així. Per exemple, un dels estils que més m'agrada interpretar és l'italià del segle XVII, la primera part del XVII, l'època de Monteverdi, que és tan rica pel seu retorn a l'humanisme, a la Grècia clàssica. El retorn als estudis del Trivium i el Quadrivium. que consten d'astrologia, matemàtica, música, arquitectura, poesia; aquelles camerates, les acadèmies, que s'organitzaven a l'entorn de les corts. Itàlia va ser una font de tot això. Una gran riquesa. Van aprofundir moltíssim, d'una manera molt completa, en totes les arts. Van inventar una música, una manera de cantar, unint música i poesia. que lla estat vàlida fins ara, fins a Debussy i, fins i tot, ara, quan cantem una poesia, venim d'aquella època. El més gran Pa ser Monteverdi, però abans van haver-hi uns pioners com Peri, comjulio Coccini, i tants d'altres. -Quines van ser les causes d'aquesta evolució en el cant que es va produir en el segle XVII? -Era un moment de superació del Renaixement, que tenia una música bonica, lligada amb uns instruments, però en què la vocalitat encara no estava instal·lada. De fet, és el primeríssim bel canto. Lu vucalital italiana comença en aquella època. Coccini, contem/)(} rani de Monteverdi, va compondre mob -sense la grandiositat de Monteverd1 és clar-, i va ser un gran mestre perqm va fundar una escola de cant molt im. portant. Va fomtar moltes dones can. tants; el que s'anomenat'a Concertodt lc don ne, el concert de les dames. -En aquella època, ¿la dona ja teni, el mateix protagonisme que l'home er la interpretació vocal? -En el cas de Coccini, les seves due¡ dotzes i totes les seves filles van ser can. 10111s. I va crear escola pròpia, tot i que 110 va durar gaire temps. Era música dt la cort. A l'església, hi cantaven nem. En aquest aspecte va fer molt mal, l'és. glésia. perquè va restringir la presència de la 11eu femenina. Per sort, es va obrir aquest món de l'humanisme en què/e dona J'a tenir més protagonisme. Cat· ci ni ens explica com atacar la Peu i /e¡ seves diverses maneres de cantar: can créixer i disminuir, i les diverses excfa. mocions. No es concebia Ull so que s'a· taqués i s'acabés de la mateixa manera. Entremig d'aquest so s'havien dt fer pauses, però no vibra to. Eren vi· bratos petits, molt treballats. Esta1•o molt estudiat, com sonava. Només cal mirar els instruments d'aquella època: tots tenen trasts. No ens n'ha qued01 cap document sonor. però els tracta· distes i els poetes ens ho expliquen Després la veu s'independit::a del te11 i canvia tot. Es 11alora més la poten· cia de la veu. Es va anar deriPant cap a la diva. però en aquell moment, la di· 110 encara no existia, era l'antidiva. pet· què estava al servei de la música. Hi havia una part espiritual. No vull dir que després no hi sigui, però en el moment en què la música abandona el text, penso que es perd aquesta càm' ga espiritual. No em refereixo a una Ca· llas, que va viure el text d'una maner~ tan completa, que sabia transmetre'n fot el seu significat. Però el que s'ha promogut més és la quantitat de so. d'un so bonic. La veu evoluciona molt quant a so, però no en l'aspecte espiri· tual. En aquest sentit, està al punt més alt en el segle )<Vff. Després, IWiural· ment, en una cantata de Bach hi és tot. però la veu ja és més instrumental, 110 és tan vocal. Quan sents una dona que ha de cantar, ja no dic l'Evangelista o jesús, en què l'emoció i l'expressivitat ha de ser extrema, però sí en les àrie> -tot i que era un nen qui les caniOI'OIa seva veu havia de sonar com tma flauta o com un oboè, segons l'insw ment que l'acompanya. La veu esde· vé un instrument més. -Pel que fa a tècnica vocal, ¿el segle també significa una evolució? XVII -Sobretot en Caccini, com he dit, per· què a més de fundar una escola de cant, va deixar dos llibres, un d'ells va ser la Nuove Musicae, que Monteverdi en diu la Seconda Prattica. La Prima Pratti· ca co"espon més al Renaixement o pri· meríssim ba"oc. La tècnica de Cac:ci· tema 1ee?> due¡ ·can. i qut ~adt ?ells. L'ENTORN VITAL DELS ARTISTES ÉS SEMPRE DEMOSTRATIU DE LA SEVA PERSONALITAT. ALGUNS SÓN MOLT DESORDENATS, o'ALTRES IMPECABLEM ENT NETS; ALGUNS SÓN MÉS osTENTosos I o'ALTRES MÉs AUSTERS. MONTSER RAT fiGUERAS HA SABUT CREAR EL SOMNI UTÒPIC DE CONJUGAR PROFESSIÓ, CONFORT l NATURA BEN A PROP DE LA CIUTAT. QUALSEVOL DETALL DE CASA SEVA ESTÀ PERFECTA:tVIENT HARMONITZ AT AMB ELLA MATEIXA, AMB EL SEU TO DE VEU, AMB LA SEVA MANERA DE VESTIR, AMB LES SEVES PARAULES. No HJ HA CAP OMBRA DE CONTRAD1CCIÓ I EL BON GUST IMPOSA LA SEVA ESTÈTICA A CAVALL ENTRE L'EVOCACIÓ DEL BARROC ARISTOCRÀTIC ITALIÀ O FRANCÈS I L'AUSTERITAT MÍSTICA DEL MÓN ORIENTAL. QuAN EL CRITERI ESTÈTIC D'UNA DONA ARTISTA ES DESENVOLUPA EN UNA LLAR, FET QUE NO SEMPRE SUCCEEIX, AQUESTA ES CONVERTEIX EN UNA AUTÈNTICA OBRA D'ART. l'Es. }ncio obro uè la Caci les com xc/a. ?sa. ane- mde 11 yj. Jaro 's ca •oca.· edat lCIO· uen. texr •fètr· ~ cap a diper· r. f/r 'I dir /IlO· ra el 1m· ¡Ca· nera 're'rr s'ha ? so, 'Itolt piri· més ~rol· :tot. !, no que ta o ;i tor ¡ries Iva- una :tru· sde· .egle per· -a/11. ?r lo díu :titÍ· pri· cci· ni ho abasta tot: la paraula i la poesia, amb el recitar cantando. S'ha de tenir en compte que ¡\IJonteverdi va escollir una actriu per fer el seu Lamento d'AJiadna. Llàstima que només en quedi un lament. Es cantava amb sprezzatura, com deia el mateix tHonteverdi, mai de manera efectista -encara que pot ser molt afectada, perquè hi ha molts ornaments- . però sempre amb naturalitat, amb noblesa i gràcia. Hi ha l'exclamació lànguida, /'spiritosa, la viva, la més 11iva... hi ha unes normes molt concretes que demanen molt d'estudi. -¿La revisió que ha pogut fer d'aquesta tradició vocal l'ha portada acrear una certa escola, un estil? -Ensenyo poc, ara una mica a I'ESMUC, però molt poc. M'agrada estudiar i alhora transmetre. Dono alguna master class, si m'ho demanen. Encara em dedico molt als concerts, en fc¡ig una seixantena l'any, i als discs, com aquest últim Nina-Nana, que m'ha portat molta feina i molta if·fusió. Un disc, per a mi, sempre és temps. -Potser la seva filla en seria un exemple, ara que ha tret el seu prímer disc cantant i acompanyan t-se de l'arpa. Com innuencia tenir dos pares amb aquesta projecció internacional? -L'Ariadna, i també el meu fill Fer- ran, tenen unes grans dots com a tnúsics. L'Ariadna va voler també estudiar història de l'art. Tots dos no volien fer una vida com la nostra. Han viscut molt els nostres assajos, des de ben pefits. Tenen molt coratge, perquè no és fàcil. jo els admiro molt, perquè s'ha de ser fort. El Fe"an fa més jaz:, al seu estil, però encara no ha sortit tant com el de l'Ariadna. Aviat farem una gira pels Estats Units, on interpretarem obres tots quatre, i també per separat. Fem un programa maquíssim sobre músiques del temps. Ens fa molta if·lusió. -¿Destacaria algú que hagi estat una referència per a vostè, com a cantant? -Respecte del saber, hi ha molta gent, pe:ò és difícil de no fer compromisos. Ht ha _un René jacobs, amb qui he fet coses JUnts. Però també com a director depèn en certa manera dels directors de teatres que volen veus que responguin als seus paràmetres, i això és el més dijïcil d'avui dia, el més compromès. Això t'exigeix conèixer molt bé les fonts per saber fins on pots anar. I de vegades no pots acceptar segons què. -Deu ser difícil ser fidel a la mateixa concepció d'aquestes obres i adequarse a la cultura de l'entretenime nt d'avui dia ... -Sí, molt. Perquè si un organitzador pot omplir una sala de 2.000 butaques estarà més content que si ho pot fer en una sala de 500. Encara que també hi ha sales fantàstiques que són de 2.000 o 1.500 persones, com al Japó. -Al japó, per la seva sensibilitat i cultura més arcaiques, ¿la música antiga hi té més bona acollida que a Occident? -Els agrada molt. I canten molt bé. Els ha costat anys, però comencen a tenir gent molt bona. Va molt lligat a la cultura. Països com França i Alemanya tenen més tradició en aquesta música. A Amèrica del Sud és impressionant com reaccionen davant de la música antiga que fem. Potser perquè la vinculen molt amb les seves a"els. Sobre/ot amb la música espanyola, que és la que hem fet més allà. itàlia té aquesta possibilitat que puguis entrar molt endins. Itàlia irradia11a, if·fuminava tot Europa. En canvi, a Espanya ja s'estava a la decadència, i el fort de la música ibèrica és més la medieval, de la qual hi ha molt pocs tractats l'Oca/s. Ens queda com son011en els instruments i com dialogava la veu amb ells, però no gaire més. Ten 'has d'anar al medieval per entendre la música antiga espanyola. Has de venir de baix. Si ho fas a l'inrePés, no ho aconsegueixes. Són com les catedrals. Hi ha una base que et dóna les pautes. En la música catalana i espanyola, hem d'anar a les fonts. 1ènim un Llibre vermell, que és una meravella, o les Cantigues de Santa Maria, que t'aporten un saber i unes formes de cantar que et connecten amb la música tradicional i mediterrània que 110 podem oblidar. El mateix Testament d'Amèlia ens ho descobrei.'<. I no vull tampoc oblidar els diversos Cants de Ja Sibil·la, el del Rosselló, el de Mallorca o el de València, que per a mi só11 fonamentals per la se- va màgia sonora i poètica. -Això ha fet també que s'arribessin a fusions prou interessants amb la música ètnica. ¿Es podria considerar com les restes vivents de la música que nosaltres anomenem "antiga"? -A mi m'agrada molt la música sefardita. Sens dubte hi ha un lligam directe, perquè 11an conservar tota una tradició musical que ha arribat fins als nostres dies. Van saber guardar la seva llengua. Són músiques molt vives i les trobo molt similars a tot el Romancero, que també he fet amb vihuela perquè m'agraden molt. És preciós, perquè és molt intimista. És un gran exercici, com si entressis ajupint-te, però dominant la veu, perquè estàs dialogant amb L/11 instrument molt suau. justament, la nostra participació en el Fòrum va ser amb un concert en què vam actuar acompanyats d'una cantant de Kabul, amb la Capella i Hespérion. També vam actuar amb un músic àrab i un altre israelià. és un moment molt dolç i molt interessant. 244 -En aquest reflex de les fonts, a quines conclusions arriba sobre la música contempot'ània, la que s'escriu actualment? -Fins a Falla, sents aquestes arrels, sents la música medieval. Després, ja és diferent. Quan canto Sors, hi lza totes aquestes arrels. Vivim d'un passat que està aquí perquè era molt ric. Seria una llàstima trencar-hi. Fins al bar- roc és molt fort. Després a Espanya ens tornem més italians, potser una mica més banals. Però jo prefereixo que la veu es 11inculi al saber. a l'espiritualitat, a l'harmonia de les esferes, aquesta metàfora que aconsegueix la música i que ens connecta amb l'univers. Tot ve de l'univers. Abans l'astronomia i l'astrologia eren el mateix. Pitàgores lzo 11a saber explicar molt bé. I en el segle XV!l, l'home, com a ésser harmònic, també ressona en l'univers. Poder cantar amb aquesta filosofia és una meravella. De vegades tinc amics que em diuen que han sentit un concert com una meditació. La nostra vida quotidiana, amb tantes presses, ens treu aquest espai tan necessari. _t 41 IOl .fi'M14WWWWM. . PR E C R Í T I CA El violoncel de Mischa Maisky sonarà al Petit Palau Música de Cambra al Petit Palau. Mischa Maisky, violoncel. Karin Lechner, piano. Bach, Schubert, Stravinsky, Falla. Bartók. Petit Palau. 3 de març de 2005 (2 1 h). E 244 I violonceHista Mischa Maisky oferirà en la segona temporada del cicle Música de Cambra al Petit Palau un recital acompanyat per la pianista argentina Karin Lcchncr, integrat per obres de Bach, Schubert, Stravinsky, Falla i Bartók. Reconegut com un dels més grans solistes de les darreres dècades, Maisky, únic violonceJ.Iista que ha estudiat amb Rostropóvitx, ha actuat en repetides ocasions al nostre país, tant en festivals de música d'estiu -Torroella de Montgrí- o concerts simfònics oferts en la temporada de l'OSC. Un talent musical basat en una tècnica depuradíssima, una projecció de la sonoritat majestuosa, una sensibilitat refinada i acu- rada i una estimació vers totes les obres que passen per les seves mans, fan que cadascuna de les seves recreacions esdevingui un model d'interpretació. Nascut a Rússia -concretament a Riga l'any 1948 i nacionalitzat israelià-, la seva vida té un punt d'inflexió quan va passar tres anys a la presó, en camps de treball i en hospitals psiqu iàtrics, en ser arrestat perquè la seva germana va aconseguir fugir de Rússia per emigrar a Israel. Abans d'aquest [et i amb només divuit anys, molts ja el consideraven el Rostropóvitx del futur, després d'haver estat llorejat en diversos concursos nacionals. L'any 1972 aconseguí fugir a Israel i un any després comença a proclamar-se guanyador de diversos concursos internacionals (com el Cassadó de Florència) i es produeix el seu debut al Camegie Hali. L'any 1974 comença a estudiar amb Piatigorsky. Després del seu debut l'any 1976 a París, seguiren innombrables actuacions arreu del món, amb concerts realitzats al costat de solistes, orquestres i directors de la categotia d' Argetich, Bersn- tein, Kremer, Giulini, Lupu, Barenboim, Mehta, Ashkenazy... Par·al·lelament, té una intensa tasca discogràfica amb enregistraments dedicats a les obres concertants i de cambra de més rellevància de la literatura per a violoncel, apartat en el qual ha aconseguit els guardons més destacats d'abast internacional. Maisky tomarà a Barcelona per actuar per primer cop a la sala del Petit Palau en un concert en el qual pràcticament amb tota certesa els melòmans podran gaudir de la verí· ta ble essència de la música de cambra. Carles Trepat amb el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana Cambra Coral al Petit Palau. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Carles Trepat, guitarra. Dir.: Jordi Casas Bayer. Castelnuovo-Tedesco i Oltra, sobre textos de García Lorca. Petit Palau. 17 de febrer de 2005 (2 1 h). E 42 102 I guitarrista Ueidatà Carles Trepat serà el solista convidat per actuar amb el programa que dedicat a obres de Castelnuovo- Tedesco i OltTa, té com a comú denominador els textos del Romancera gitano de García Lorca. De fet, Trepat ja ha enregistrat l'obra de Castelnuovo-Tedesco juntament amb l'acompanyament del Cor de Cambra, una partitura que ha estat programada, entre altres temporades, en el Festival de Tardor de Música Coral de Menorca. La presència de Carles Trepat a la sala Petit Palau pennetrà escoltar un dels guitarristes de més fama de les dar- reres generacions. Fonnat amb els pedagogs més destacats de Barcelona i París, va iniciar l'any 1976 -amb disset anys- la seva trajectòria concertística paral·lclament a l'obtenció de nombrosos guardons d'àmbit nacional i internacional. Reconegut pedagog, ha impartit cursos a diverses ciutats dc l'Estat espanyol, a més d'haver realiiZat classes a localitats d'Holanda i Grècia. Amb concerts a sales tan prestigioses com el Wigmore Hali i Queen Elisabeth Hali, La Maestranza de Sevilla, Sala Clin ka de San Petersburg, Conservatori Txaikovski dc Moscou, ha actuat al costat de directors tan prestigiosos com josep Pons, Leopold Hager, García Asen- sio o Friedemann Layer. Jnvitat a nombrosos festivals de música internacional, a més del gènere clàssic, ha participat en I'"Homenaje a Astor Piazzola de Tornatito" presentat a la Bienal de Flamenco de Sevi lla. Ha estrenat nombroses obres, i a més del seu enregistrament de l'obra de Castelnuovo-Tedesco, entre els seus darrers enregistraments figuren pàgines de Mompou i Quiroga. Música de corda estel· lar al Palau el seu eclecticisme i una cetia voluntat de fugir d'esquemes estereotipats, el programa "L'Onca estrena", que ofereix l'Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra, és interessant. Dos conceptes que en una primera lectura poden semblar contraposats en aquest cas es complementen alhora que donen una visió força iJ·lustrativa de com s'ha tractat la composició destinada en exclusiu a l'orquestra de corda en la línia creativa més lligada a la tradició històrica. Certament, defugint el sentit especulatiu pel que fa a les possibles coloracions úmbriques que s'assoleixen mi~ançant les noves tècniques de l'execució instrumental o bé quant a plantejar-se la composició partint de bases extratonaJs, l'orquestra de corda és avui un instrument sonor d'enormes possibilitats per a l'expressió del pensament del compositor, ja que es pot massificar o bé subtilitzar el so en una gradació de matisos molt àmplia. igualment, l'eficàcia virtuosística del conjunt és impressionant per la capacitat P neS· e- le li- 1S tl. ~r el al ls i el refinament de la tècnica instrumental, que no ha parat de perfeccionar-se en una evolució en la qual han contribuït, no solament admirables luthiers, sinó també una munió de compositors brillants. Així, el programa de I'ONCA ens presenta una de les obres més personals i diríem renovadores de la tradició tonal, com és la Simfonia simple de Britten. Amb ella s'obre el concert per posar de manifest com el fil de la història iniciat pels Vivaldi, Palestrina i Haydn, tenia encara vigència en ple segle xx, tot corroborant-ho uns pocs anys després la imponent Simfonia de cambra op. 1JO de Xostakóvitx. Entremig d'ambdues pàgines s'intercalen Gemini de Jordi Cervelló i Pastoral sobre una postal d'h ivern de Xavier Montsalvatge. La partitura de Cervelló va ésser escrita el 1998 i està dedicada als germans Claret, raó per la qual el títol resulta gairebé obvi. En tot cas, en els seus dos moviments -"Adagio" i "Divertimento"-, el caràcter concertant és el que hi predomina, tot donant forma i estructura al seu desenvolupament. Tenint en compte la categoria dels dos intèrprets a qui està dedicada l'obra i també pel fet que Cervelló començà la seva carrera musical amb una decidida vocació violinística, que un dissor1at accident va estroncar en els seus inicis, es pot afinnar que Gemini és una composició d'un contingut profund. Igualment. Pastoral sobre una postal d'hivem, que Xavier Montsalvatge va compondre a les darreries de la seva vida. es pot considerar com una aportació important al repertori de la música per a corda, ja que el compositor hi palesa la seva vocació per conferir vitalitat a un lirisme personal que no abdicava en la recerca de coloracions imaginatives i que es mantenia fidel al credo estètic que cultivà tot al llarg de la seva fructífera trajectòria creativa. Orquestra Nacional de Cambra d' Andorra. Gerard i Lluís Claret, violí i violoncel. Britten, Cervelló, Montsalvatge, Xostakóvitx. Petit Palau. 15 de febrer de 2005 (2 1 h). 244 ·i- n- NOVETAT 2005 ! UI1nou CD de la sèric DISCANT3 M IL que aporta una apassionant visió del segle XIX protagonitza da per l'oboè. L'OBOÈ ROMÀNTIC do venda o los millors bo1iguos Promogut per a l· e, 5· H 3. JOSEP JULIÀ, oboè JOSEFINA RIUS, piano Obres de Robert &Clara Schumann, Gaetano Donizetti, Ferrran Sor i una prim feia discogràfica del compositor català PERE SOLER I SOLER Distribuït per h~J Lmu~~ !s Ie IS 3- 43 103 per Eduard V. Patsi Música encreua a Horitzontals 1. Si les òperes modernes no incor. paren aquesta tecnologia, ja no són art total. 2. La Fitzgerald. Nom d'en NoneU pintor amic d'en Gan·eta, Vives iM~ rera. 3. El més famós és en Rampa!, aml el pem1ís del d'Hamelin. Nicolau Nona. 4. Element vocàlic del minidisc. Ed: t01·ial madrilenya de música. Allr noni, Tomasa. Carl Nielsen. 5. Instrument d'en Shankar (plural! Les vocals, menys la U. 6. Diabolus in Musica. Trinat italià 7. Timbala vista des de dalt. Cap d'en Suppé. Així va quedar en Fígaro després de les seves noces. 8. Verb nostrat, equivalent a un "fer' 244 contundent. Mil cinc-cents romans. A mig to de Do. 9. Plegar la partitura per la meitat i del revés. Locatelli o Ligeti. 1O. A un to de Si. Serpentó. Part del violí. 11. Electric Light Orchestra. El director s'ha posat el vestit del revés. 440. Verticals 1. Òpera d'Anigo Boito. 2. Bach va patir una operació en aquest òrgan que el va enviar a l'alh·e batTi. El cor d'en Miró. Mètode de tran~ missió de la música popular. 3. John Dowland va ser el més famós. Forat de la guitarra. 4. Com deia Martí i Pol i cantava en Llach: "Cap dels prodigis I que anunciaven aquests insignes I no s'ha com- plert". 5. Ives o D'Indi. Josep, cantant català. Edward Elgar. Do major. 6. Doo, Ree ... Les costes de Garraf. Do major. Lírics Conh·a l'Afonia. 7. Nom d'en Pekka Salonen. Instrument dels diables. 8. Compositor aush·íac del classicisme. 9. Handel, la violinista. Sentia missa. Debussy i Dutilleux. 10. Comú al cantar i al tocar. Emissions sonores vocals. Od, et~ im, af, los. 11. En Morricone. A la de la Diagonal barcelonina hi ha un auditori. _ _ 4_4 104 Solucions en el número següent. Música encreuada de gener 2005 (núm. 243) incor. 10 sór. fone~. ; i M~ I, amr :>lau ~ ::. Ed. ~ All;; ¡;¡o ...= a ~ lurali f¡;' ;¡· italià p d'en ·odes- 244 ~ :=!. ¡;¡o ""' e e; 1 "fer' ii' ~ e:. = .... _,_, M o b R i s _. J, 1, ,,, ' 1 I ..-J --t.~ - ~ . - .. -, ___, I ___, . -~- --- - - ..- --;:;;.~ ~ -... -",. .... - ... ............... :--::::.-~-- .. - .~ ., __ . ---- .. , .... 45 /OS De viatge J. Molina, tenora; R. Escalé, piano; LJ. Ribalta, percussió; J. CucureUa, guitarra. Col·laboracions: A. Sanchez, percussió; X. Lozano, flauta¡ F. Trullàs, violí; A. Ros, violoncel. SegeU: Picap. levgueni Gratch, violí; Ashan Pillai, viola; Damian Martínez, violoncel; Albert Attenelle, piano. Obres de Lluís Benejam. Segell ASV. J 244 46 106 a resulta curiós que sigui precisament un segell anglès el que hagi d'editar un CD integrat totalment per obra d'un compositor català, Lluís Benejam. de trajectòria cosmopolita, més per necessitat que per devoció. En tot cas, és un enregistrament fet a Barcelona, a la seu de I 'SGAE i interpretat per insh·umentistes vinculats a l'OSC. L'esforç de I'Editotial Clivis, autènticament lloable, ha fet que la figura d'aquest músic gaudeixi d'un cert grau de presència enh·e nosaltres i la materialització del CD que ens ocupa en constitueix una prova vistent. La música de Benejam és molt pròpia d'una f01mació que poua en el noucentisme i que declina inscriure's en els corrents avantguardistes dominants a l'època en què va ser esctita. Observem en aquest sentit que les tres obres que conté estan escrites els primers anys cinquanta, quan la Segona Escola de Viena dominava de maner·a explícita el panorama creatiu europeu. Benejam, ben altrament, és fidel a uns motlles evidentment preavantguardistes, en una escriptura molt lluminosa, fidel a la melodia, i a unes harmonies convencionals. I és el geni personal, la condició de músic rigorós que hi plana el que dóna transcendència a aquesta obra. J.C.C. Lluís Loansí. Intimísme musical d'un pooeta de Sant Feliu de Guíxols Cobla Ciutat de Terrassa. a producció discogràfica per a cobla acusa també una munió d'iniciatives inconnexes, sovint no sobrades de sentit. Això no succeeix en el cas d'aquest enregistrament que, per l'entitat de l'obra que s'hi ofereix i per la personalitat del seu autor, és d'una validesa absoluta. Lluís Lloansí, que enguany ha complert noranta anys d'existència, és una figura una mica a part en el món de la cobla. Nascut a Sant Feliu de Guíxols, va ser deixeble de Josep Vilà i Gandol. Després de la guerra civil es traslladà a Barcelona, on cultivà la música no com a professional, però sí amb una dedicació atenta i sobretot amb un gran sentit del rigor i de la dignitat. La seva obra és molt més rigorosa que no pas extensa -una trentena escassa de sardanes i tres composicions lliures-, i en conjunt és d'una qualitat privilegiada. La seva és una música elegant, reflex exacte de la seva pròpia imatge i personalitat, molt elaborada i seriosa. El seu discurs musical és classicitzant, molt proper a la gran tradició de compositors per a cobla més refinats -Garreta, Toldrà, Ricard Lamote de Grignon ...i té un alè poètic molt personal, molt característic. En aquest sentit, el subtítol del disc, Intimisme musical d'un poeta, és d'una adequació absoluta. La Cobla Ciutat de Terrassa, que ell va dirigir en els inicis, ofereix unes versions molt identificades i això ens sembla un elogi prou important. J.C.C. L J ordi Molina és un virtuós de la tenora, però també un músic inquiet que des de fa temps treballa en la recerca de nous àmbits de manifestació d'aquest instrument. La col·laboració des de fa un cert temps amb el pianista Ramon Escalé ha servit per obrir una línia d'actuació innovadora i atractiva que queda palesa en aquest enregistrament, però que ja s'havia manifestat en un altre anterior, el titulat Mosaic, en el qual oferien música d'un ventall d'autors com Albert Guino- CoCo. Competència de cobles Cobla Selvatana. Edita: Foment de la Sardana de Banyoles. N o hi ha dubte que les Festes de Sant Martirià de Banyoles constitueixen la festa major de Ja creativitat sardanista per a música dc cobla en general, a l'empara dels molt justament valorats Pt·emis Ceret-Banyoles i també de les alt res manifestacions que s'hi celebren. Entre les quals, la competència de cobles que aplega les millors formacions del país, les gironines Selvatana, Montgrins i La Principal de la Bisbal, més ht barcelonina Sant vart, Manel Camp, Bumrll, Martí Camós, Santiliest:ra, Ricard i d 'ells mateixos. Ara, aquesta línia s xampla amb una pro basada totalment en obra Ramon Escalé. En tot cas, el privilegiat de Jordi és el que eleva de perceptible el producte, compta amb una certa r~ mora en la manca de varietat o en una certa monocòr· dia que presideix el conjunr de l'obra que s'hi ofereit J.C.C. Jordi-Ciutat de Barcelona. La Competència de Cobles és una me na de com· petició -tal com apunta el nom-, en la qual el públic decideix quina és la que interpreta millor, o més al seu gust, diverses composicions. El CD que ens ocupa constitueix el testimoni d'un aplec de composicions es· trenades els darrers quatrt anys en aquesta iniciativa. arrelada en el segle xrx. Són obres de plaça en el sentit més literal de l'expressió. obra de compositors tanconeguts en el món del sarda· nisme com Martirià Font. David Estañol, Josep Farràs. Gil Membrado, Frederic Guisset, Víctor Cordero, Lluís Pujals, Josep Coll Fer· rando, Jordi Feliu, Font i Josep Bosc, algun! d'ells vinculats com a ins· trumentistes al món de IP cobla. Definitivament, disc tes· timoni d'una iniciativa i es· pecialment de la tasca exem· plar que realitza el Foment de la Sardana de Banyoles. J.C.C. BARCELONA (BARCEWNÍiS) Liceu Recital Ewa Podlés, mezzosoprano. Ana Marchwinska, piano. 19 h Palau OSV. Paul Cortese, viola. Xavier PhilliSïs, violoncel. Dir.: Edmon ~ mer. Telemann, R. Strauss. (Concerts imfònics al Palau). 22 h Palau Orquestra de Cambra Bielorussa. VIVIlldi, Albinoni, Pachelbel. ~ I1 h Palau Orquestra Acadèmica del Gran Teatre del Liceu. Coral cantiga. Cori Albada. Coral Sakura. Coral Tornaveu. Al·la Voronkova, violí. Dir.: GUt. ràssim Voronkov. Paganini, Beethoven. Concert d'Any Nou. 17 h Liceu fl corsaro (en versió de concert) de Verdi. Dir.: Marco Guidarini. 18,30 h Palau Orquestra de Cambra Bielorussa. Rodrigo. (Promoconcert). 7FBBRER 19,30 h Liceu Parsifal de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. S FEBRER 19,30 h Liceu Parsifal de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 9FBBRER 20 h Palau Robert Capella de Músicu de Santa Maria del Pí. Dir.: Manuel Cabero. Brudieu, Victoria, Pujol, Cererols. 21 h Auditori OBC. A'lel Jesús García, violi. Dir.: Vasili Petrenko. Prokófiev, Part Charles, ostakóvitx. (Festival de Músiques Contemporànies 1). 21,30 h Palau Viatge a Nova Orleans. (Festival del MiJ.lenni). 19,30 h Liceu Parsifal de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 20 h SGAE Sadahiro Otan i, guitarra. Balsach, Llanas, Martínez, Ribas, Riu, Vel!;. co, Torrent, Falla, Ginastera, Sasa. (Avuimúsica). 20 h Acad. Marshall Luis Femando Pérez, piano. 21 h Palau Royal Concertgebouw Orchestra Amsterdam. Dir.: Mariss Jansons. Strt. vinsky, Txaikovs ki. (Palau 100). 19,30 h Liceu Parsifal de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h Auditori Orquestra Tonkünstler de Viena. Martin Grubinger, percussió. Dir.: Kristjan Jiirvi. Strauss, Gruber, Beethoven. (Temporada OBC). 6FEBRER t.OFBBRER -= ....., 50 ~ a 1.1. FEBRER ~' ¡¡;¡· 244 ..... = 1.2 FEBRER 10,45 hi 12,30 h Petit Palau ::5. .,.. 50 a ..., = &r -e. ¡;:;;- = U FEBRER 19h Auditori Orquestra Tonkünstler de Viena. (Segona audició). 2 1,30h Palau La Locomotora Negra. (Festival del MiHenni). 10,45 hi 12,30 h Petit Palau Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida. Dir.: Al· fons Reverté. Com~nyia Lazzi~a~s. Dir.: Oriol Úbeda. L'orquestral' de festa. (Concerts amiliars al a au). Auditori Orquestra Tonkünstler de Viena. (Tercera audició). 17 h Liceu Parsifal de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 1.4FBBRER 19,30h Liceu Parsifal de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 1.5 FEBRER 19 h Palau David Matet, orrc;e. Massa na, Soler, Baucells, Mola, Alcaraz, Bosch, M• grané, Gigout. Cicle d'Orgue al Palau). 21 h Petit Palau Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra. Gerard Claret, violí i directlll. LluJS Claret, violoncel. Britten, CerveUó, Montsalvat.ge, Xostakóvitx. 21 h Palau Òpera Estatal Búlgara. Orf, Beethoven. (Promoconcert). 21 b Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fun· dació Caixa Catalunya). Carles Trecat, roitarra. Dir.: Jordi Casas Bayer. Castelnuovo·Tedesco, Oltra. (Carn ra oral). 18FEBRER 21 h Palau Òpera Estatal Búlgara. Verdi. (Promoconcert). 1.9FEBRER 10,45 hi 12,30h Petit Palau Centre de Titelles de Lleida. Música: Poire Vallvé. Text: Joan-Andreo Vallvé. En Jan Titella. (Concerts Familiars al Palau). 19h Auditori OBC. Jordi Farran, piano. Dir.: Maximiano Valdés. Ligeti, Saint..Saens, BerüOL 21 ,30h Palau Tamara. 20FBBRER 108 Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida. Dir.: Al· fons Reverté. Com~nyia Lazzi~a~s . Dir.: Oriol Úbeda. L'orquestrara de festa. (Concerts amiliars al a au) . 11 h 1.7FBBRER 48 - 18 h S FEBRER 10,45 hi 12,30 h Petit Palau Centre de Titelles de Lleida. Música: Poire Vallvé. Text: Joan-Andreu Vallvé. En fan Titella. (Concerts Familiars al Palau). llb Auditori OBC. (Segona audició). 18 h Palau Or'kïestra Simfònica de Lituània. Liana lssakadze, violí. Dir.: Gint• ras 'nkevicius. Sibelius, Prokófiev. (Els Diumenges al Palau). •••••••••• 18,30 h A. Barcelonès Bernat Pedrosa, guitarra. Bach, Martin, Turina, José, Krernet, Tàrrega. (Associació Massià Carbonell). 12FEBRER 21 h Palau Josep Colom i Carmen Deleito, dos pianos i piano a quatre mans. Mozart, Schubert, Brahms. (Euroconcert). 2.4FEBRER 20 h Acad. Marsball Ruth Lluís, piano. Schubert, Beethoven, Albéniz, Granados, Montsalvatge. ·.:CUl> 20h SGAE Jordi López, piano. Ribas, Colomé, López de Riego, Olm, Martín Jaime, Pueyo, Montsalvatge. (Avuimúsica). !. 20,30 h Liceu Roberto Devereux (en versió de concert) de Donizetti. Dir.: Yves Abel. 21,30 h Palau Georges Moustaki. Paco lbañez. (Festival del MiJ.Ienni). 21 h Auditori OBC. ~oshua VeU, violí. Dir.: Ernest Martínez Izquierdo. Lígeti, Mendelsso n, Sibelius. 21,30 h Palau Paco lbañez. Georges Moustaki. (Festival del Mil·lenni). l Co~ :lOO!n . Con' 2.SFEBRER mdie~ 2.6FEBRER 1, 10,45 hi 12,30 h Petit Palau Pan, 19 h Palau Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Orfeó Gracienc. Directors: Poire Vallvé i Jordi León. Vilamanyà, Basil, Paulís, Oltra, Vallvé, Balcells, Pérez Moya, Pérez Simó, Cordero. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 22 h Palau Òpera Estatal Búlgara. Vedri, Bizet. (Promoconcert). li h Auditori OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu Roberto Devereux (en versió de concert) de Donizcni. Dir.: Yves Abel. 1MARÇ 21 h Palau Jesús Reina, violí. Tatiana Gontxarova, piano. Tartini, Franck, Bach, Paganini, Sarasate, Wieniawski. (Temporada de Cambra d'lbercamera). 2MARÇ 20,30 h Liceu Roberto Devereux (en versió de concert) de Donizetti. Dir.: Yves Abel. 21 h Petit Palau Mischa maisky, violoncel. Karin Lechner, piano. Bach, Schubert, Stravinsky, Falla, Bartók. (Música de Cambra al Petit Palau). 21,30 h Palau Aquiles Macahado, tenor. (Festival del MiJ.Ienni). 21 h Auditori OBC. Orfeó Català (dir.: Josep Vila; patrocinat per Fundació Caixa Penedès). Nadine Secunde, soprano. Paul Frey, tenor. Dir.: Franz-PauJ Decker. Wagner. Vela~ 2.7FEBREK s. Sn. :Kril1· Centre de Titelles de Lleida. Música: Poire Vallvé. Text: Joan-Andreu Vallvé. En fan Titella. (Concerts familiars al Palau). 3MARÇ ir.: AJ. stra1~ ~ E: ... ~ e el' ¡;j' 244 ;;;! ¡:;:; · EO 4MARÇ 21 ,30 h Palau Los Secretos. 19 h Palau Cobla la Principal de la Bisbal. Francesc Burrull, piano. Dir.: Francesc Cassú. Burrull, Gershwin, Paulís, Basil, Uoansí, Serra. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu Roberto Devereux (en versió de concert) de Donizetti. Oir.: Yves Abel. 21 h Esg. St. F. Neri Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per F undació Caixa Catalunya). Dir.: Jordi Casas Bayer. Passi6 d' Arvo Piirt. 6MARÇ 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). 7MARÇ 21 h Palau Juan Diego Flórez, tenor. Vincenzo ScaJera, piano. (Lírica de Barcelona). S MARÇ 20,30 h Liceu R.oberto Devereux (en versió de concert) de Donizetti. Dir.: Yves Abel. 9MARÇ 20 h Palau Robert Trio Lom. Joan O~eUa, violí. José Mor, violoncel. Daniel Ligorio, piano. Haydn, Mende ssohn-Bartholdy, Xostakóvitx. tO MARÇ 20 h SGAE Trio Bertrand. María Luisa lbañez, arpa. Jorge Casanova, bandúrria. Miguel Angel Sanz, guitarra. Codina, de Jong, Granda, Solo, Nicolau. (Avuimúsica). 20h Acad. Marshall Raffaello Moretti, piano. Granados. 21 h Palau Orquestra i Cor de Minsk. Mozart. (Promoconcert). 20,30 h Liceu Roberto Devereux (en versió de concert) de Donizetti. Oir.: Yves Abel. 21 h Palau Pinchas Zuckerman, violí. Marc Neikrug, piano. Mozart, Brahms, Beethoven. (l bercamera). 21 h Auditori OBC. Felicity Lott, soprano. Oir.: Franz-Paul Oecker. Strauss. ir.: Al· stra ~~ S MARÇ :h, ~1J. irectDI :r Fun· Ba) er. lndrev Bedloz. ltMARç UJdrte Ginta· e e; ¡;j' ¡¡ E: ...= ( 49 109 •••I§IMMtMA. CAPELLADES (ANOIA) S FEBRER 21 b Paper de Música Moisès Fernandez Via, piano. Teatre El Jardí Tosca de Puccini. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Ca talunya). FIGUERES (ALT EMPORDÀ) 6MARÇ 18 b GRANOLLERS (VALUS ORIENTAL) 12FEBRER 22 h Teatre Auditori El compositor, l'amant, el cuiner i la pecadora de Carles Santos. 18FEBRER 22 h Teatre Auditori Cia. Gelabert-Azzopardi. 8421Mene regando flores desde La Habana a M~ 27FEBRER 19 h Teatre Auditori Orquestra de Cambra de Granollers. Cor de Cambra del Vallès Orie~ tal (dir.: Josep Vila i Jover). Carles Riera, clarinet. Gabriel Amargan1 como di bassetto. Dir.: Francesc Guillén . Mendelssohn, Beethoven. 4MARÇ 22 h Teatre Auditori Flam&Co. Flamenc-fussió. 6MARÇ 18 h Teatre Audito ri Cia. Da. Te danza. Sueños de cristal. 13MARÇ 19 b Teatre Auditori Tosca de Puccini. Dir.: Elio O rciuolo. (Òpera a Catalunya). Teatre Principal Tosca de Puccini. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). Teatre Fortuny Tosca de Puccini. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). LLEIDA (SEGRIÀ) S MARÇ 21h llEUS (BAIX CAMP) 1MARÇ 2 44 21h SABADELL (VALUS OCCIDENTAL) 6FEBRER 18h La Faràndula Recital Jaume Aragall. (Òpera a Catalunya). 23FEBRER 21 h La Faràndula Tosca de Puccini. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). 25FEBRER 21 h La Faràndula Tosca de Puccini. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). 27FEBRER 18 h La Faràndula Tosca de Puccini. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). SANT CUGAT DEL VALLèS (VALLèS OCCIDENTAL) 11FEBRER 22h Centre Cultu ral Orquestra Simfònica de Sant Cugat. Anna Hlisler, sopra no. Dir.: JO!IJ Ferré. Mozart:, Puccini, Verdi, Bizet, Giménez, Sorozabal. 11MARÇ 21h Centre Cultural Tosca de Puccini. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). VILADECANS (BAIX LWBREGAT) 4MARÇ 21 h Atrium Tosca de Puccini. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). EL VENDRELL (BAIX PENEDÈS) 50 110 6FEBRER 12 h Aud. Pau Casals Reinhard Latzko, violoncel. Harmut Schneider, piano. Bach, 11FEBRER 20 h Aud. Pau Casals Alunmes de violoncel del Curs Reinhard Latzko. 12FEBRER 20 h Aud. Pau Casals Alunmes de violoncel del Curs Reinhard Latzko. 13FEBRER 12 h Aud. Pau Casals Alunmes de violoncel del Curs Reinhard Latzko. 20FEBRER 12 h Aud. Pau Casals Aula de piano del Conservatori del Liceu de Barcelona. 27FEBRER 12h Aud. Pau Casals Grups de cambra del Conservatori de Tarragona. Purcell, Toldrà. Sabem molt bé què és sentir passió per la música Orie& argan~ 1en. •: JOSif - - à. L'emoció, la dedicació, el perfecdonament, els sentiments... Sabem molt bé què són aquestes sensacions. Aquesta és la raó per la qual col· laborem amb el Palau de la Música com a membre d'Honor de la Fundació Orfeó Català, donant suport aíxí a la divulgació de la cultura musical a Catalunya Al Grup Winterthur sabem molt bé què és sentir passió per la música. winterthur jUndació winterthur