Revista Musical Catalana. Núm. 245 Març 2005
Editorial: Toc d'atenció de la III Trobada de Creadors / PANORAMA Milà retroba La Scala. Francesca Comotti / Els concerts públics de Barcelona (1797-2000): projecte de publicació. Francesc Bonastre / Els Diumenges al Palau, Concert de Tarda al Palau. RRMC / Secrets musicals: allò que amaguen les partitures. Anna Maria Dávila / Mikrokosmos: Victòria dels Àngels. Pere Artís / Tangents: Homenatges a Victòria. Jordi Maluquer / Crítiques. Jaume Comellas, F. Taverna-Bech, Robert Benito i Lluís Trullén / Directors d'orquestra/direccions personals (3). Giulini o la immensitat de la modèstia. Antoni Batista / TEMA La Fonoteca de la Biblioteca de Catalunya. Salvar el patrimoni sonor / Fonoteca de Catalunya: més de quaranta anys d'història. Margarida Ullate i Estanyol / Magatzem sonor de la memòria catalana. Núria Peláez / MUSICALIA Eric Halfvarson. La veu de la profunditat. Mònica Pagès / Daniel Barenboim, Melos Quartet, Quartet de Venècia, Víctor Pablo Pérez, Orquestra Barroca d'Stuttgart, M. Lourdes i Lluís Pérez Molina. Lluís Trullén i Jordi Salazar / Pierre Boulez, Salvador Pueyo. F. Taverna-Bech i Jordi Salazar / Marató Elisir d'amore amb grans repartiments. Jaume Comellas / Trencant nous murs per a la dansa. Ester Vendrell / Música encreuada. Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / CONCERTS
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
'" ENS EMOCIONEN LES GRANS OBRES .,. _ ' IN M OBILIAR I A Colonial Membre d 'Honor de la * FUNOACIO ORFEO CATAlA l'AlAU Df l.~ Ml ------------------------------------------------------------------------------------------------ EDITORIAL ConselJ Editorial: Fèlix Millet Montserrat Albet, Josep M. I, Josep M. Busquets, Josep Salvador Cardús, Jordi Casas, Gabriel Ferrer, Joaquim ,;mm!l.>!><l. Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner, Ramon Pla i Jordi Rueda. Consell de Direcció: Pere Artís (editor), Jaume Comellas (direcció periodistica) i Lluís Millet (direcció musical) PANORAMA La renovada Sca/a de Milà Disseny: Ferran Sendra Secretaria de Redacció: Teresa Martínez Publicitat: Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, lr 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona TEMA Preimpressió: Ormograf, S.A. Impressió: Agpograf, S.A. Distribució: Distribarna, S.A. Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1136-7-158 Col·laboren en aquest número: ARTÍS, ANTONI BATISTA, ROBERT BENITO, FRANCESC BONASTRE, CESC, JAUME COMELLAS, FRANCESCA ANNA MARIA DA VILA, JORDI MÒNICA PAGÈS I EDUARD V. PATSI, NÚRIA PELAEZ, JORDI SALAZAR, FRANCESC TA VERNA-BECH, LLUÍS TRULLÉN "'"'"'"'u" ULLA TE I ESTANYOL I ESTER VENDRELL o per Frnncescn Comotti --·-····-···.. Milà retroba La Scala o Els concerts públics de Barcelona (1797-2000): projecte de publicació G per RRMC •• •• • G A W W per Fra11cesc Bo11astre Els Diumenges al Palau, Concert de Tarda al Palau Secrets musicals: allò que amaguen les partitures per Anna Maria Dóviln Mikrokosmos: Victòria dels Àngels per Pere Artís Tangents: Homenatges a Victòria per Jordi Mnluquer Crítiques per Lluís Trullén, F. Tavema-Bech, Robert Ben ito i jaume Comellas Directors d' orquestra/direccions personals (3). Giulini o la immensitat de la modèstia per Antoni Batista La Fonoteca de la Biblioteca de Catalunya. Salvar el patrimoni sonor Fonoteca de Catalunya: més de quaranta anys d' història per Margarida Ul/ate i Estanyol Magatzem sonor de la memòria catalana per N!Íria Pelóez ·······-- --- --·-··-·················----------------·······························-------------------~----···················----------------- MUSICALIA ~ Eric Halfvarson. La veu de la profunditat W per Mònicn Pagès i Santacana o Daniel Barenboim, Melos Quartet, Quartet de Venècia, Víctor Pablo Pérez, Orquestra Barroca d'Stuttgart, M. Lourdes i Lluís Pérez Molina ~ Sant Francesc de Paula, 2 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 72 10 · a~lides publicats a "Catalunya Músíca/Hevista Musu:al Catalana" expn"<sen només l'opinió dels seus autor.;. "Carolunya Música/Rcvisw Musical Catalana" no manlindr~ rorrt>spondència amb cls autors d'originals no cncarrcgMs i c•wiats espontàniament a la Rl'dacció. E> de les ~mduccions autorilzadl"S, VEGAP, Barcelona 2005. Toc d' atenció de la lli Trobada de Creadors • ratalanfa música/rNista mnsiralratalana www.pnloumusíca.org A/ e: revlstn®palnumusico.or¡; de ~, Música Catalana, tclOfon d'atenció al Glicnt: 9íY2 44 28 82 (dc dilluns n di~s.;~btc, dc 9,30 ha 21 h) • per Llu (s Tmllén i jordi SalaZJ1T Pierre Boulez, Salvador Pueyo W per F. Taverna-Bech i jordi Salazar A W " Marató" Elisir d'amore amb grans repartiments per ].C.C. ~ Trencant nous murs per a la dansa W A per Ester Vendrell Música encreuada W per Eduard V Patsi G perCesc Eric Halfvn.rson ............................ ............................................................................................................................................................................................................................................................... SCHERZANDO CONCERTS o 3 123 Milà retroba L'Europa Riconosciuta DE SALIERI LA NOVA TEMPORADA DE LA SCALA, QUE AIXÍ TORNA A REPRESENÜBERTA AMB TAR A LA SEU HISTÒRICA DEL CENTRE DE MILÀ DESPRÉS DE TRENTA MESOS TANCADA PER REFORMA, EXACTAMENT EL TEMPS PREVIST. per FRANCESCA COMOm Scala ···i~~d~cCió-èFAïexand!e.Fo~tan.itls···In Scaln rc11ovada. Hi destnqut·n els dos I!OUS t'Oiums dc l'nrquitecte Mario Botlll: el parnl·ldepfpede de la torre escènica i el cos cJ.Iiptic nmb els serveis per al personal i els artisttS 245 er inaugurar aquesta nova etapa del teatre, el director Riccardo Muti va proposar la mateixa òpera que, ara fa 226 anys, va batejar el Nuovo Regio Teatro di Santa Maria delia Scafa. Aquesta decisió no ha estat exempta de polèmica, ja que més d'un ha ctiticat l'elecció com poc incisiva i d'escassa importància des d'un punt de vista musical. El mateix Muti, que reconeix que l'òpera de Salieri té pàgines de gran bellesa tant musical com vocal, es va justificar de la manera següent en una entrevista al "Corriere delia Sera": "Certament, no P es tracta d'una obra mestra, però és una pàgina de la història de fa música molt important més enllà del fet d'haver estat proposada novament després de la inauguració d'aleshores. ( .. .) És sorprenent i en algunes parts digna del millor Mozart." Cal afegir que l'Europa Riconosciuta no va tomar a ser repre- 6 126 sentada des de la seva inauguració el3 d'agost de 1778. L'òpera fou composta i dirigida per Salieri amb vint-i-vuit anys, en aquella època director de l'òpera italiana aViena, expressament per a la inauguració del teatre milanès. L'Europa Riconosciuta explica les intrigues d'Europa, princesa de Tiro, pels seus amors i les lluites que l'envolten pel tron. La dramatúrgia no és el punt fort d'aquesta òpera, que fou esclita en un italià improbable i plena de recitatius feixucs, però les virtuosíssimes i trepidants àries, acompanyades pels ariosi i els concerta/i, el rol plioritali del cor i els efectes espectaculars de l'escenografia fan de 1'Europa Riconosciuta una òpera de pur gaudiment setcentista. Si hom pogués obrir la crònica d'un espectacle amb els aplaudiments del públic, aquesta cxhauliria tot l'espai disponible. En poques ocasions s'ha assistit a una sintonia total entre crítica i espectadors. El fantàstic muntatge del director artistic Luca Ronconi i de l'~ cenògraf Pier Luigi Pizzi, de manera i milar com van fer els getmans Galliari en la inauguració del 1778, utilitz¡ les enginyoses escenes típiques del g~ nere "festa teatral", amb una contínua provocació de la sorpresa i els cops d'e· fecte, tot aprofitant al màxim els nous mecanismes escènics. Sota la direcció musical de Muti icoreografies del ballet de Heinz Spiirli l'Europa Riconosciuta va ser interpre· tada per: Diana Damrau en el rol d'E¡¡. ropa; per a la interpretació de Semele. Désirée Rancatore; els protagonist~ masculins, ideats originalment per a d0:1 cas/rati, van ser interpretats per la soprano Genia Kühmeier en el rol d'Asterio i per la mezzosoprano Daniela Barcellona en el personatge d'Issèo. Per completar el repartiment principal, d tenor Giuseppe Sabatini interpretà d personatge d'Egisto. Pel que fa a la reforma, grans no1e- l tats a fora i a dins del teatre. A l'exterior la discutida eHipse i la gegant torre e~cènica ideades per l'arquitecte del cantó ticinès de Suïssa, Mario Botta, canvien radicalment l'estructura de l'edifici. tot regalant, però. nous camerinos, oficines i sales de prova i, sobretot. una grandiosa maquinària escènica que pennetrà la representació de fins a tres escenografies paral·lelament. A l'interior. un equip compost per delineants. restauradors i artesans de tot tipus ha retornat la sala i els espais de serveis a l'esplendor original. Amb una restauració de tipus conservador a la part històrica, han vist llum, sota catorze capes de guix, 1.800 metres quadrats de mannorino groc, 2.000 metres quadrats de terra seminato venecià i 1.500 metres quadrats de terracota de Pavia, ofegats per decennis de moquetes. També s'ba resolt un dels més greus problemes que afectaven la sala: la qualitat de la música. Radicals han estat les intervencions aportades per millorar l'acústica; l'enginyer català Higini Arau, que n'ha dirigit les obres, ha rebut elogis de part del mateix Muti, l'orquestra i els crítics. Unes dades per veure l'abast de la reforma: un cost total62 milions d'eures, 700.000 hores de feina i 600 operaris treballant-hi els últims LA GEGANT TORRE ESCÈNICA DE MARIO BOTIA HA CANVIAT RADICALMENT L'ESTRUCTURA DE L'EDIFICI. mesos. Com cada any, també en aquesta ocasió de la reobertura de la seu històrica del teah·e, es van produir manifestacions de protesta a la plaça on està situat el teatre. Els sindicats dels treballadors de l'empresa Alfa Romeo, els protestants antiglobalització, els treballadors precaris i els sempre presents defensors dels animals van difondre a tot volum la música de Mozart per mostrar la seva posició contrària al "cortesà Salieti'', del "temple dels diners" i als administradors públics presents a l'esdeveniment. Tot i això, els ciutadans de Milà van poder gaudir de la prima des de grans pantalles instal·lades en punts emblemàtics de la ciutat. La temporada 2004-05, que p ermetrà escollir entre dos espais, la seu històrica i el Teatro degli Arcimboldi, es presenta més atractiva que les anteriors. Tretze títols operístics, dels quals només tres són nous muntatges, amb un programa que es va orientant cada cop més cap al repertori. Al costat de la Sancta Susanna de Hindemith (per primera vegada a La Scala), ll dissoluta assofto, novetat absoluta d'Azio Corghi i José S8l·amago, i la Pikovaia D ama per Yuri Temirkanov. retrobem el ja conegut Otelfo dirigit pel mestre Muti, La Bohème dirigida per Raphael Frühbeck de Burgos, Elektra dirigida per Bychkov, Tannhiiuser sota la direcció de Kevin Knight, Cerevicki amb Rosh·opóvitx, Pe{{éas et Mefisande amb Prétre i altres títols. Però per a la pròxima temporada 2005-06 es preveu de distingir la programació entre els dos teatres. és a dir, donar al Teatre degli Arcimboldi títols per acostar la lírica a un públic més jove, i a la seu històrica els títols clàssics amb dimensió internacional. El director artístic de La Scala, en la seva vintena inauguració de la temporada scaligera, ha comunicat que l'any vinent la inauguració serà mozartiana: '·És interessant que aquests dos composit ors, Mozart i Salieri, es trobin una vegada més per comparar-se." ¡¡;¡ ....= I» ~ E3 ~' ¡;¡· 245 }e l'es- tera~· Jallia· 1tilitza delg~ ntinll4 ps d'e- s nOU! 1ti i co3porli, terpre· ~d'Eu­ emele. >niSIP ad~ r la sol d'As•aniela èo. Per ipal. d ,retàel ¡ OOI't- • Teniu la possibiUtat de sentir, en dos dies seguits, les 6 Suites de J.S. Bach per a violoncel sot. • Amb: NATÀLIA GUTMAN, Violoncel I els comentaris previs d'en David Puertas • Dies: 23 I 24 de juliol del 2005, a les 22'30 h • Entrada: 20 € Preu especial pels dos concerts: 3D € • Informació i reserves: 977 683468 7 127 •••w•·•••t'•• Els concerts públics de Barcelona (1797-2000): projecte de publicació ENTRE LA VALUOSA DOCUMENTACIÓ APLEGADA PEL MESTRE J oSEP RICART I MA.TAS, I SERVADA A L'INSTITUT DE MUSICOLOGIA QUE DU EL SEU NOM, CREAT EL 1979 PER LA REIAL ACADÈMIA CATALANA DE BELLES ARTS DE SANT J ORDI AMB EL CONCURS -AVUI, A MÉS, M ITJANÇANT UN CONVENI ESPECÍFIC- DE LA UNIVERSITAT AUTÒNOMA DE BARCELONA, HI DESTACA LA REFERIDA A L'ACTIVITAT CONCERTÍSTICA DE BARCELONA, QUE COMPRÈN DES DE FINAL DEL SEGLE XVIII trumentals I de I Barcelona I Concenr FINS A L'ACTUALITAT. I 1867-1908.5 Volum relligat en tela de color ver. meli, amb títol al teixel1 de color verd Comprèn programes reals, programi!< en còpia manuscrita i índexs generals parcials. Abasta els concerts de les entitats musicals més significatives de Bar· celona des del 17 de març de 1867 fm< al 30 d'abril de 1908. La documentJ. ció comprèn els anys 1867-1868, 18721875, 1878, 1880-1883, 1886-1910.1 3.- Palau I de I Belles I Arts I Bar· ce/ona I Concerts.1 Volum relligat en tela de color ver· mell, amb títol al teixell de color verd. Comprèn programes reals, programel en còpia manuscrita i índexs generals i parcials. Abasta els concerts celebrat< en aquest palau per diverses institucioru musicals barcelonines, espanyoles i eu· ropees durant els anys 1888 . 1891. 1894-1902, 1904, 1906-1 908, 19101921' 1923, 1929-1938. 8 A questa ingent documentació està repartida en tres fonts diferents que es complementen. La primera és el Ce- dulari manuscrit dels concerts públics de Barcelona (CPB): es tracta d'una sè- 245 Abasta els concerts d'aquest teatre de< del 6 de juny de 1847 fins al 30 d'oc. tubre de 1920. Comprèn programes reals, programes en còpia manuscrita i índexs generals i parcials. La docu. mentació abasta els anys 1847-1852, 1856- 1859,1866-1870, 1872, 18741878, 1880-1890, 1896- 1897, 1899. 1902, 1906-19 11 , 1913- 1915, 1920.4 2.- Orquestres I i Agrupacions I fns. rie dc cinc volums, formats per fitxes apaïsades de 220x 141 mm, compilades per un copista que no coneixem i que registra l'activitat concertística pública de Barcelona des del 1797 fins al 1947; cada volum manuscrit posseeix un nombre diferent de pàgines, d'acord amb el criteri de l'anònim aman uense; els dos primers -emprats per a la publicació del primer volum d'Els Concerts Públics de Barcelona- consten, respectivament, de 974 i 1.406 pàgines, escrites en tinta negra, sovint a les dues cares. El Cedulari fou compilat entre els anys 1946 i I 947, i no té un sentit exhaustiu (sobretot el primer volum), sinó que posseeix un caràcter antològic, 1 extret de la documentació de l'època, per la qual cosa l'equip responsable de la publicació, dirigit per l'autor d'aquest article i format per Maria Dolors Millet, Aurèlia Pessarrodona i Sorkunde Olivares, ha hagut de completar la informació a partir d'altres fonts manuscrites i impreses, existents a l'arxiu de l'Institut de Musicologia Josep Ricar! i Matas. I segon grup documental, que complementa l'anterior, i elaborat pel mateix copista entre 1946- I94 7, consisteix en un altre tipus d'aplega de documents referents als concerts de Barcelona; aquests reculls, relligats en forma de volum, estan organitzats per institucions, i consten bàsicament de dos ti- E pus d'informació concertística: el mateix programa imprès (i en cas de no posseir I"original, la seva còpia manuscrita), i els índexs: els de caràcter general es refereixen als autors per ordre alfabètic, amb l'expressió de les obres interpretades, el dia (i eventualment l'hora), mes i any, la institució responsable del concert i l'intèrpret o intèrprets. També hi ha, dins d'aquest tipus de classificació, els índexs parcials, que comprenen els diversos intèrprets distribuïts per especialitats: directors, pianistes, violinistes, violonccl·listes, o rganistes, i d'altres; les agrupacions musicals (grups de cambra, o1·queslres, cors) i els cantants, especificats per llurs tessitures (sopranos, contralts, tenors, barítons i baixos). Pel que fa al primer volum que és a punt d'ésser publicat. hem emprat tres d'aquestes fonts complementàries, que contenen la documentació corresponent a les dates que ens hem fixat: des del 17972 fins al 1900. Aquestes obres consultades són les següents: 1.- Gran I Teatre I del Liceu I Concerts I I I 1847-1920? Volum relligat en tela de color vermell, amb títol al teixell de color verd. U N PROJECTE DE PUBLICACIÓ DELS CONCERTS P ÚBLICS EN CINC VOLUMS . L a tercera font documental consisteix en els diversos recull~ de programes de mà solts, provinents del mateix mestre l~ sep Ricart i Matas, tant per la se1. coJ.Iecció personal duta a terme com• intèrpret i fill d'intèrpret,9 com percanpra o donació de diversos particulan i institucions. El seu abast cronolò~' comprèn especialment el segle X:i quant al contingut, es refereix sobretot a l'activitat concertística de Barcelona. tot i que hi ha també alguns reculls cor· responents als concerts realitzats a Ma· drid i a Bilbao. L'Institut de Musicologia Josep Ricart i Matas posseeh aq uest altre tresor documental, classi· ficat per institucions i ordenat cronològicament; altrament, aquests programes tenen un preuat valor històric i documental per ells mateixos, i junta· ment amb les dues altres fonts abaru assenyalades, constitueixen el fons de referència concertística més importan1 ·edt! d'oc. es te· .rita i locu. 85~ 874. 899· 320.4 lfns· ¡cert¡ :ver· verd ames :ra~. !S en- :Bar· 7611! enta.&n m.• Bar· ·ver· verd ame¡ rals i bra~ cioru ieu891. 91(1. COJr :uilli , pf(} ·eJo- sel'l oma can- ula!! lògic ~. retOt lona ;cor· Ma· sicer ;eeix .as~· eropro- )rici mta· ba!ll lS de rtant de Ja ciutat de Barcelona i un dels millors de l'Estat espanyol. Aquesta ha estat la causa per la qual Ja Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, hereva espiritual i material de l'iJ.Iustre violoncel·lista i acadèmic Josep Ricart i Matas (18931978), del qual commemorem els vinti-cinc anys de la seva mort, ha endegat l'empresa de publicar el catàleg de concerts públics de Barcelona, a fi de donar a conèixer a la comunitat investigadora nacional i internacional el contingut d'aquestes fonts, com també de rendibilitzar socialment i cultural aquest llegat tan important del mestre Ricart. El projecte comprèn la publicació seriada dels concerts públics de Barcelona en cinc volums: el primer, que serà editat durant el primer trimestre de 2005, comprendrà els concerts públics de Barcelona entre el març de 1797 i desembre de 1900; el segon. abastarà l'activitat concertística entre 190 I i 1939; el tercer, la compresa de 1940 a 1970, i el quart, des de 1971 al 2000. Un cinquè volum serà dedicat als suplements, els addenda et corrigenda, gràfiques, estadístiques i bibliografia, com també a un altre tipus d'activitat d'una importància cabdal: els concerts privats, que a la nostra ciutat han posseït una rellevància extraordinària. er dur a terme aquest projecte, a més de les fonts abans esmentades, hem pogut gaudir de l'ajut inestimable d'altres institucions que posseeixen reculls parcials d'aquest tipus dc documentació: la Biblioteca de Catalunya, l'Institut del Teatre, el Gran Teatre del Liceu, l'Arxiu Municipal (Ca l'Ardiaca), l'Ateneu Barcelonès i l'Orfeó Català; agraïm la seva bona disposició a poder-hi consultar i reproduir-ne les fonts, que en el pròleg del primer volum destacarem amb major detall, tal com es mereixen. Aquest primer volum compta també amb un frontispici de quatre articles que orienten el públic sobre aquest immens repertori de la música escoltada a la Barcelona del segle XIX: Francesc Cortès, professor de la Universitat Autònoma de Barcelona, hi tracta sobre la recepció del simfonisme germànic a la Barcelona vuitcentista; Jaume Carbonell i Guberna, professor de la Universitat de Barcelona, sobre els concerts de l'associació Euterpe; el professor Ramón Sobri no, de la Universitat d'Oviedo, sobre la tasca educadora del públic barceloní per mitjà de Jesús ~e Monasterio, i dc l'autor d'aquest article, sobre les diverses menes de concerts a la Barcelona del segle XIX. P S'HAN CONSULTAT D IVERSES F0 1\1TS, COM LA BIBLIOTECA DE C ATALUNYA, L' O RFEÓ C ATALÀ, EL G RAN T EATRE DEL LICEU I L ' Aruau MUNI CIPAL. NOTES 1. El desconegut copista fa constar, en una altra font, aquest caire antològic, degut al seu propi criteri: "Obres instrumentals executades en els Concerts i en funcions d'òpera I en el Gran Teatre del Liceu, omitint les desproveïdes de valor I simfònic que s'executaren en els primers anys en els Concerts matinals./ Comprèn la present llista des de l'any 1847 fins al 1920". Gran Teatre/ del I Liceu I Concerts I I I 1847-1920. Aplega enquadernada de documentació referent als concerts del Liceu d'aquestes dades, pàg. 65(b). 2. La data de 1797 és la que empra l'anònim amanuense com a inici de la seva recopilació. No vol dir que els concerts públics de Barcelona s'inicün en aquest any; nosaltres hem partit d'aquesta data com a document significatiu que fom1a pan, com a peça fonamental. de la tradició historiogràfica d'aquest tipus d'estudis. 3. Institut J. Ricart i Matas (!RM>. reg. 3250. 4. Hi ha un segon \'olum dels concens del Liceu, que es complementa amb l'ametior i que no conté infonnació sobre el període concertístic de la publicació objecte d'aquest article: Gran Teatre I del/ Liceu I Concerts I 11 I 1921-1938, I RAl, reg. 3251. 5. IRM. reg. 3258. 6. Es tracta de l'index monogràfic dels concerts dirigits pel mestre Antoni Nicolau, que sumen un total de 218. A part d'aquest document de gran interès personal i institucional. s'hi recullen les activitats coetànies d'altres cicles i institucions barcelonines, fins al curs 1907-08. 7. IRM, Reg. 3259. 8. En relació amb el concert celebrat el 13 dc març de 1938, l'anònim copista afegeix la nota següent: "Aquest concert fou l'últim celebrat en el Palau de Belles I Arts. degut aque amb els bombardeigs aeris del mes de Març I de 1938 sofri l'edifici grossos desperfectes, trasladant-se [sic] la I continuació dels concerts al Palau de la Música Catalana/.. ./". 9. La seva mare, Carme Matas i Aurigemma (1869-1943), fou una exceHent pianista i catedràtica de piano de l'Escola Municipal de Música; sovint acompanyà el seu fill Josep en els recitals de violoncel que donava arreu d'Espanya i d'Europa. VIU EL PALAU Les entrades dels concerts del Palau, ja es poden comprar per INTERNET www.palaumusica.org 11111111111111 PALAU MÚSICA CATALANA PARCtlONA 9 129 Els Diumenges al Palau, predomini dels concerts orquestrals i coral orquestrals a Xlll edició d'aquest cicle dominical, que va començar el passat 20 de febrer amb un concert simfònic de l'excel·lent Orquestra Estatal de Lituània, compta enguany amb l'audició de dues obres emblemàtiques del repertori sacre, Un rèquiem alemany de Johannes Brahms, amb l'Orfeó Català i la Sinfónica del Principado de Asturias, sota la direcció de Maximiano Valdés (17 d'abril) i el Requiem de Mozart, sempre impressionant i trasbalsador malgrat la seva gran popularitat, amb el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana i I'ONCA sota la direcció de Paul Magi (19 de maig, com a cloenda del cicle). La música coral hi serà també representada per un dels cors de veus blanques de més reconegut prestigi de Catalunya, el Cor Vivaldi-lpsi-Petits Cantors de Catalunya, que ha format i dirigeix Òscar Boada (3 d'abril). Presentaran un programa d'obres del segle xx de gran interès, amb una Missa brevis de Benjamin Britten, un dels L grans compositors corals de la seva època, les evocadores Lletanies a la Verge Negra de Francis Poulenc i un emotiu i dramàtic Stabat Ma ter d·un excel· lent jove compositor català, Albert Garcia Demestres. El cicle inclou també una sessió de música del segle XVIII (Johann Christian Bach, Haydn i Mozart) a càrrec de l'European Union Chamber Orquestra, amb la coHaboració del duo de pianos format per M. Lourdes i Lluís Pérez Molina, que interpretaran un poc conegut Concert per a dos pianos en Fa major, K. 411 de Mozart, una transcripció del seu Concert per a tres pianos (13 de març). La sèrie serà completada amb un recital de piano d'Eulàlia Solé (8 de maig), la gran pianista catalana que reapareix al Palau després d'alguns anys d'absència i que presentarà un prog~·a­ ma de gran exigència i subtilment confegit: en la primera part, 4 "Preludis i fugues" del Clave ben temperat de Bach, al costat d'una Partita de Josep lA pianista Eulàlia Solt oferirà 1111 recitnl de pia11o elS de maig Soler, per commemorar el seu 70è aniversari; en la segona, la monumental Sonata en Si bemoll major, D. 960, obra pòstuma de Franz Schubert. En resum, un cicle atractiu i d'autèntic nivell musical, que ha fet reviure oportunament una tradició, la dels concerts dominicals, que les circumstàncies dels costums moderns havien rellegat, però que ha demostat tenir un públic fidel quan l'oferta és interessant i ve avalada, com és el cas, per una excel·lent relació qualitat-preu. RRMC Concerts temàtics i populars a Concert de Tarda al Palau ntre l' 11 d'abril i el 30 de juny propers tindrà Uoc la Xl temporada de Concert de Tarda al Palau, un cicle que ha merescut el favor del públic molt específic a qui és dirigit. Fruit d'una eficaç col·laboració entre la Fundació Orfeó CatalàPalau dc la Música i la Fundació Agrupació Mútua, presenta propostes que depassen mesuradament els patrons d'un concert convenciona l, però són dissenyades amb el propòsit d'assolir una impecable qualitat artística. El primer concert (11 d'abril) commemora el 25è aniversari de la Cobla Mediterrània, una agrupació que ha contribuït a la renovació qualitativa i conceptual del repertori per a aquesta típica agrupació catalana i que, en aquesta audició, sota la direcció de Jesús Ventura, inclou diverses obres de tema mediterrani, i interessants trans~ripcions d'obres clàssiques de Handel ~ Doppler, amb la coJ.laboració d'alguns Instrumentistes externs. La segona sessió (18 d'abril) conforma un concert simfònic a càrrec de I'Orquestn Sinfónica del Principado de E Asturias en què, amb el lema de "Música i paisatge" s'interpretaran composicions de l'asturià R. Prada i la Simfonia escocesa de Mendelssohn. El 9 de maig tindrà Uoc un concert a l'entorn de la música afroamericana (negrospiritual, jazz clàssic i swing), que aplegarà La Locomotora Negra, la Coral Sant jordi (que en la seva trajectòria ja compta amb fructíferes experiències en aquest terreny) i la cantant Kathy Aubrey. El cicle continua amb "Una vetllada amb Schubert" (30 de maig) amb el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana, un grup de cantants solistes i el pianista Jordi Armengol, que inclou obres dels gèneres coral, pianístic i liederístic. Els dos daiTers concerts depassen els gèneres estrictament clàssics, per presentar "L'havanera en concert" (6 de juny), a càrrec del grup empordanès Port-Bo, que inclou un recuJJ selectiu de les havaneres clàssiques importades d'Amèrica pels indians catalans, però se centra també en obres sàviament elaborades (de Montsalvatgc, Albéniz i lA Cobla Mediterrà11ia celebra 25 auys Tàrrega) d'un gènere d'època que ha temptat també molts compositors de prestigi. r finalment, una producció de l'Orquestra Simfònica del Vallès, "De Broadway al ParaJ.Iel'' ( 13 de juny), formada per obres de Porter, Gershwin, Rodgers i musicals d'Albert Guinovart, amb la direcció d'Albert Argudo i la col·laboració de la cantant Laura Simó i del mateix pianista i compositor Albert Guinovart, enguany compositor resident de l'OSV. RRMC 11 131 Secrets musicals: allò que amaguen les partitures UN LLIBRE DEL MÚSIC I PERIODISTA D AVID PUERTAS DESCO- BREIX PETITS I GRANS ENIGMES D'AQUEST ART. ue música i matemàtiques tenen una estreta relació és un fet ben conegut per tothom. Però potser el que no tothom coneix és l'extraordinària relació que també hi ha ent1·e la música i els enigmes. Tot al llarg de la història, nombrosos compositors han amagat en les seves partitures tot tipus de secrets, petits jocs, misteris diñcils de resoldre i fins i tot acudits o missatges que resten perfectament ocults als ulls dels no iniciats en el fascinant món de l'enigmística. Sense dubte, conèixer aquests petits misteris pol ser, a més d'un repte, un plaer afegit a l'hora de gaudir d'una composició musical i, fins i tot, un veritable enriquiment sobre la vida i la personalitat d'un determinat creador. De tot això pa1·la, amb eloqüència amena i didàctica, el Jlibre Mú- Q 245 compositors, que han emprat la mateixa tècnica per retTe homenatge al mestre de Leipzig o bé per signar o amagar els seus propis missatges dins els seus treballs. Tot i ser abundants, aquests no són els únics exemples de fets misteriosos en la creació musical, tant clàssica com contemporània. En el seu assaig, Puertas ofereix també llum sobre altres enigmes de la històtia de la música, com aquell que ha intrigat durant segles generacions i generacions de músics i aficionats: el so privilegiat dels Stradivarius. Altres curiositats, en canvi, ens re. sulten molt més properes, com és el cas de les sardanes revesses o enigmàtiques -és a dir, aquelles en què el seu autor ha tingut la volun. tat manifesta d'amagar el nombre exacte de compassos- o la fascina. ció que sentia el compositor Frede· ric Mompou pel so màgic de le1 campanes. A aquestes i moltes altres qüe'· tions, Puertas dóna resposta en aquest llibre que, tal com explica. DAVID PutRTAS sica encreuada. Els enigmes musicals (Ciivis, 2004), que el músic i periodista David Puertas ha presentat recentment. Una publicació prologada per Màrius Serra i que també inclou vint-i-cinc mots encreuats, de temàtica musical, que el seu autor ha realitzat per a la "Revista Musical Catalana·' des de l'any 2002 ençà. L'obra és una contínua i deliciosa invitació al descobtiment de tota mena de misteris sorgits del món musical. Per exemple, l'afició que el gran compositor johann Sebastian Bach tenia per "signar" les seves obres amb el seu propi nom, tot incorporant dins la partitura l'equivalent, en notes musicals, del seu propi nom, segons l'escala feta servir als països d'influència anglogermànica. És a dir: B-Si bemoll, ALa; C-Do; H-Si natural. Un hàbit que en el decurs de la història ha inspirat desenes d'altres MúSICA LNCR.LUADA éLS t NIGMtS MUSICALS e • va sorgir d'una idea molt diferent d'allò que finalment ha sortit publicat. "El plantejament inicial va ser , ' :Uque 1cions :mats: arius. ns re. J és el ses o les en tOIUit •mbre scina:;redele leï qüesta en plica. recopilar els vint-i-cinc primers mots encreuats que havia publicat a la Revista. Llavors vaig pensar a escriure un pròleg sobre els enigmes de la música i és això el que finalment s'ha convertit en el veritable llibre", explica l'autor. Intèrpret de flabiol i flauta travessera, professor de música i, sobretot, un autèntic apassionat de la divulgació musical, tasca que ha desenvolupat des de Ics ones de Ràdio 4 i les pàgines de diverses revistes i publicacions especialitzades, David Puertas va començar a interessar-se pels enigmes musicals a partir de la seva pròpia activitat musical. "Sempre m'ha preocupat saber d'on venia la idea original del compositor, en quina mesura el seu treball era una qüestió d'inspiració o de tècnica. Volia, en definitiva, conèixer els recursos dels autors", explica. A partir d'aquí, aquest insadoUable "perdiguer" musical va anar explorant aUò que havia danere les notes de molts i molts pentagrames i en aquest camí anà aconseguint, de mica en mica, una valuosa col·lecció de curiositats i singularitats. Des de llavors, el seu objectiu ha estat difondre tot aquest coneixement, ja que, per a ell, "conèixer el que hi ha darrere una obra d'art, sigui una peça musical o una pintura, et permet disfrutar-ne més". U na part d'aquesta divulgació s'ha manifestat als seus encreuats musicals, una disciplina a la qual es va introduir de la mà de Màrius Serra i a la qual s'ha abocat amb molt d'entusiasme. "Evidentment, els en- creuats són quelcom més que un joc, que una cosa lúdica per passar-sho bé una estona. També són un entreteniment cultural que ajuda a treballar l'inte[./ecte, amb l'ajut d'uns coneixemenls musicals", afegeix. Uns coneixements que, ~ense dubte, es veuran enriquits per aquesta publicació divulgativa en què els lectors potser descobriran una dimensió insospitada dels seus autors favorits. "Els compositors tenen més sr:ntit de l'humor del que ens imagtnem. Xostakóvitx n'és un exemple, malgrat que alguns dels seus ELS MOTS ENCREUATS SÓN QUELCOM MÉS QUE UN JOC. SóN UN ENTRETE- NIMENT CULTURAL QUE AJUDA A TREBALLAR L'INTEL·LECTE. moviments simfònics puguin arribar a ser veritablement tètrics". Per a Puertas, no hi ba dubte que "humor i música van de bracet" i, posats a buscar exemples de personalitats curioses en el món musical, reivindica la figura d'Antonio Vivaldi, un músic pel qual no pot evitar sentir-se atret per la seva dualitat vital, "com a compositor d'òperes i com a home d'església". Ara, des de la publicació de Mú- sica encreuada, David Puertas no ha deixat de rebre missatges d'aficionats que el posen al corrent d'al- tres curiositats musicals i, fins i tot. d'alguns compositors que li han fet an·ibar obres seves que també amaguen els seus petits misteris. .. Estic preparant més materiar, anuncia l'autor, que creu que aquests divertits secrets musicals poden convertir-se en una molt eficaç eina per millorar el coneixement d'aquest art. .. Recomano a tots els professors de música que Llegeixin el meu llibre··, bromeja l'au tot~ que va aconseguiT situar la seva obra com el títol de gènere musical més venut les passades festes nadalenques. En qualsevol cas, i com no podia ser altrament, el llibre de David Puertas també amaga el seu pTopi enigma: una frase musical que l'intrèpid lector haurà de desxifrar fent servir els mateixos recursos que tant agradaven a mestres com Brahms, Schumann o Bach. Els qui anibin a resoldre'n Ja clau, tindran la possibilitat de guanyar un abonament per a la vint-i-cinquena edició del Festival Pau Casals que se celebrarà aquest estiu al Vendrell. 245 VIU EL PALAU la Biblioteca del Palau per INTERNET • Catàlegs de documents • Arxiu de partitures de l'Orfeó Català Progressivament s'anirant completant els seus continguts www.palaumusica.org 1 1 1llllm~ P,O,LAU MÚSICA CATALANA Amb la coHaboracl6 dt Fund<Kión Telofónica 13 133 el Periódico Victòria dels Àngels a mort la gran soprano. Corprès per la noticia, fullejo diaris, amb extensos reportatges sobre ella. I em vénen un munt de records. En destaco dos. El primer, les moltes vegades que la vaig sentir al Liceu i al Palau. I el segon, un de molt especial per a mi, de l'any 1962; jo era cantaire de l'Orfeó Català; tomàvem d'Assís i Florència, on havíem estrenat l'oratori El Pessebre de Pau Casals. Al Vaticà teníem concedida una audiència amb el papa Joan XXIII. A la saJa on ens havia introduït un camarlenc, érem a punt de cantar. El mestre Lluís M. Millet donà el to. Els homes cantàrem a boca closa. I al compàs que correspon, Victòria dels Àngels entonà El cant dels ocells, mentre el papa beneí somrient. Poso un disc d'ella, de l'Antologia Històrica de la Música Catalana, el dedicat a la cançó, amb I'OCB i l'Orquestra Lamoureux, dirigides per Antoni Ros Marbà. Mentre m'envaeix la seva veu amb cançons de Mompou i Toldrà, busco referències sobre la seva persona i en trobo dues d'excepcionals. Una, en l'acte d'investidura com a doctora honoris causa per la Universitat de Barcelona, l'any 1987, Oriol MartareU va dir com a catedràtic padrí: "Ha recorregut el món sencer fent constantment el do de la seva personalíssima i inconfusible veu als auditoris més diversos." L'altre, uns mots de Pau Casals: "L'art de Victòria dels Àngels pertany a la més alta jerarquia de la interpretació musical. Em sento orgullós de ser català com ella. n Una comparació que, per ser de qui ve, té un valor definitiu. I encara voldria afegir uns quants adjectius: rigor, tendresa, tècnica, passió comunicativa i identificació amb l'essència de l'obra de cada autor, foren uns dels seus trets definidors. Ben cert: amb la mort de Victòria dels Àngels, se'ns n'ha anat un àngel. H per PERE ARTÍS E nguany, la desena edició de Ja Xarxa -amb Ja fita del concert número 1.500 (el 27 de juny a Igualada)- presenta 59 concerts a 18 localitats d'arreu de Catalunya, estructurats en cicles i en propostes concretes: Música Clàssica (amb Miquel Farré, Arantza Ezenarro i Pablo Jara, Elisa Mediero i Vincent Aucante, Trio de Canyes Basiliensis, Quartet Afrodisax i Quartet Ébène), Música Antiga i Contemporània (amb quartet de bec Frullato), Música de Musicals (amb Ariadna Savall, Peter Udland Johansen i Josep Surinyac), Música Antiga (amb Andreas Martin), Música Contemporània Popular (amb Virus String Quartet), Noves Músiques d'Arrel (amb Lisboa Zentral Cafè), Jazz (amb Vicente Espí Quartet), Música i Cinema (amb Carles Robert i Miquel Àngel Marin), Músiques del Món (amb Lumbalú), i Concert Familiar (amb Tactequeté). Aquesta diversitat d'estils respon a Ja necessitat de djversificar una oferta clàssica que a la llarga arriba a saturar el panorama musical. Així, tot i que la majoria de concerts són "clàssics", els programadors del cicle expliquen que "cal una evolució en l'oferta clàssica. Si bé el/999 s'incorporà el jazz, des del 2002 hem donat cabuda a altres gèneres no estrictament clàssics amb la finalitat de cercar noves audiències i públics", i superar una xifra que no arriba al 40% d'ocupació dels concerts de la Xarxa. No obstant això, enguany s'ha apostat per la recuperació d'intèrprets àmpliament coneguts, corn Miquel Farré i el Quartet Frullato, i la presentació de noves formacions que van despuntant, con el Quartet Ébène, tot acompanyat d'una gestió de comunicació important. Els programadors van destacar també el Virus String Quartet i el concert familiar amb el grup Tactequeté. El cicle començà el passat gener i acabarà al juny. De les 18 localitats on es desenvolupa la Xarxa 2005, 11 són a les comarques de Barcelona (amb 33 concerts), S a les de Girona (amb 20 concerts), I a les de Lleida (amb 2 concerts) i I a les de Tarragona (amb 4 concerts). Per a infor· mació detallada dels concerts es pot visitar la pàgina web <www.joventutsmusicals.com>. Aquesta desena edició compta amb un pressupost d'uns 420.000 euros, la mateixa xifra del cicle de 2004, que aplegà uns 20.000 espectadors. RRMC 245 Sessió "A l'entorn de Joaquim Hams" a l'ESMUC a Biblioteca de l'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC) organitza aquest I Ode març (18 h, Sala d'Orquestra de l'ESMUC, entrada lliure) la conferència" A l'entorn de Joaquim Hams", amb motiu de Ja presentació del tercer CD que completa la integral de piano del compositor i del darrer número que li dedica la revista "Música d'Ara", de l'Associació Catalana de Compositors (ACC). Hi intervindran Domènec Gonzatez de la Rubia, compositor i president de I'ACC, que presentarà el número de la revista dedicat a Hams; Marta Cureses, musicòloga i directora de Cultura de la Universidad d'Oviedo, que impartirà la conferència "A través del espejo: temporalidad y memoris en la obra de Joaquim Hams"; Jordi Masó, pianista, professor de l'ESMUC i intèrpret de Ja integral per a piano d'Homs, que analitzarà la seva obra per a piano i n'interpretarà els Impromptus núm. 1 i 7; i Pietat Hams, pianista i filla del compositor. L 15 135 ' CONVOCATORI ES 9è PREMl TRIO Dl TRIESTE. Convocat per l'Associació Chamber Music, tindrà lloc a la ciutat italiana de Trieste entre els dies IS i 21 de maig de 2005 . Hi poden prendre part tots els músics menors de .32 anys el d ia 31 de desembre de 2005 . Aquest concurs d'interpretació inclou diverses categories: duet dc piano i violí, duet de viola i piano, d uet de piano i violoncel, trio amb piano, quartet de piano i corda, i quintet de piano i corda. S'hi atorgaran tres premis: 18.000 eu ros (més diversos concerts a ltàlia i altres llocs d'Europa, i l'enregistrament d'un compacte), 9.000 euros i 7.000 euros, més un premi especial de 10.500 eu ros. La data límit d'inscripció és el dia 15 d'abril de 2005. Per a més infotmació i obres que cal preparar: Associazione Chamber Music. Via Mazzini, 12. 1-34121 Trieste. Jtalia. Afe: acm95@libero.it. Internet: www.acmtrioditrieste.it. Ricard Viladesau, en la mort del darrer gran intèrpret de cobla A 245 16 /36 la darreria del mes de gener va morir a Barcelona Ricard Vtladesau. Tenia vuitanta-set anys. Nascut a Calonge, la seva dilatada i intensa trajectòria musical es va bastir des de la condició de músic nat; de persona que sense haver gaudit d'una formació acadèmica mínimament sòlida, va convertir-se en un professional excef.lent de la música en els tres vessants en què es va moure: virtuós de Ja tenora, compositor de sardanes i violista. Va néixer a Calonge, va iniciar-se en l'estudi del violí i posteriorment s'endinsà en el món de Ja cobla, en el qual excel·lí d'una manera determinant. Després d'un període de presència en diverses formacions -Els Guíxols, Antiga Principal de la Bisbal, Principal de Palafrugell-, l'any 1904 va ser cofundador de la Cobla la Caravana, tot això en edats de fet juvenils. El gran salt es va produir el 1950 quan ingressà a La Principal de la Bisbal, en la qual va romandre com a primer tenora fins al 1970 i on va poder Uuir generosament els seus excepcionals dots com a virtuós de la tenora. Tot enllaçant amb la tradició dels gran tenoristes empordanesos, succeí en el regnat el refinadíssim i acadèmic Josep Coll. tot imposant la força d'un so poderós i elegant, ple de color i de vida. El fet que Pau Casals l'anomenés "príncep de la tenora", ajudà a mitificar el seu regnat en l'instrument reL Regnat que refermà també gràcies a la seva tasca de composició d' un aplec de sardanes -unes dues-centes-, moltes de les quals s'han imposat en aplecs i ballades, i també en nombr·osos concursos. Entre altres títols, cal fer esment dc Girona 1808, d'un perceptible contingut simfònic; la populista Girona m'enamora, segurament la més coneguda; Marona, Colometa, Port de Llançà, Sal i pebre, Festeig, Mar de Tossa, ldil·li vora el mar, etcètera. Entre les obligades de tenora, cal indicar Sa Roncadora, d'una dificultat extrema, que mai no va autoritzar que fos interpretada per cap altre solista. També va compondre algun bolero, com el titulat Mirando al mar, molt popularitzat pel cantant Jorge Sepúlveda en la dècada dels anys cinquanta. La seva obra com a compositor es basa en una escriptura clara i un elegant sentit melòdic dins d'un context eminentment popular. Les seves sardanes -mai no va escriure composicions lliures- sempre tenen un deix de dignitat i les obligades de solista per al seu instrument constitueixen complicades proves del nou per als virtuosos. L'any 1970, en deixar La Principal de la Bisbal, passà a formar patt de l'Orquestra Ciutat de Barcelona, avui Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya, com a viola i hi va romandre fins a la seva jubilació l'any 1984. Després va venir un retir daurat farcit de composicions, de premis i d'homenatges, que van anar fitant una existència musicalment intensa en què va gaudir de l'estimació del món musical i d'una manera especial del sardanista. RRMC Guanyad!Jrs del Concurs Mima Lacambra. El jurat del Concurs Mima Lacambra per accedir al 9è Curs de Professionalització per a joves Cantants de l'Escola d'Òpera de Sabadell. que enguany ll·eballarà Le nozze di Figa ro de Mozart, va seleccionar els concursants següents: Carles Daza (comte d' Almaviva), M. Teresa Alberola (comtessa d' Almaviva), Francisco Garcia Femandez (Figa ro), Yolanda Marín (Susanna), Marta Polo (Cherubino), Susanna Mendoza (Marccllina), Pablo López Marrin (Bartolo). Esther Ribot (Barbarina) i Pablo Gonzalez Córcoba (Antonio). Hi ha previstes tres representacions de Le nozze di Figaro per l'Escola d'Òpera de Sabadell, el 21 d'abril a Sabadell, el 12 de maig a Terrassa i el 14 de maig a Badalona. Carta al director Sr. Director. Benvolgut amic. He llegit la carta que t'adreça el Sr. josep Saguer i et vull enviar aquesta res. posta amb el prec que Ja publiquis per aclarir les coses que s'hi diuen. En primer lloc, i per una d'aquelles coses que no tenen explicació, hi ha un error en el nom de Gérard Souzay, cir· cumstància que no entenc com ha passat, però que ha succeït. És possible que això generés un error en cadena, del qual demano disculpes. Quan diu que "és cert que Gérard Souzay va anar a París a estudiar Fi/o. sofia, però va abandonar la carrera per dedicar-se a la Música". considero que això no està en contradicció amb el que jo dic, que "Estudià filosofia i més lard va anar a París, on continuà aquesta car. rera i la de música". Respecte del seu debut, la Guide de l'opéra de Harold Rosenthal i John War· rack, en la seva edició francesa (Editorial Fayard), afirma que debutà amb òpe· ra en el Festival d'Ais de Provença amb el "Robinson (Mariage Secret), /951, Enée (Didon et Enée) 1960, Golaud, Pa. ris OP. 1960, puis en province et à Ro· ma". Segons el que en diu el Diccionario de Grandes Intérpretes d'Aiain Paris, (Ediciones Tumer), Gérard Souzay va interpretar el personatge de Wolfram, i a més, a llres fons d'lnternet, com Musique France-2 i Archives, indiquen en el seu repertori ''grans rols de Mozart, Wagner i Debussy~. Respecte del Gran Premi del Disc, tres consultes realitzades per lnternet, entre les quals a la pàgina web de Gramòfon Noticies, indiquen que aconseguí tres premis. Quant a Ics gravacions de les cançons d'Stravinsky, la font consultada va ser l'article Gérard Souzay. un barítona fe. gendario publicat a "El País~ el dia 13 de setembre de 2004, escrit per Enrique Franco. Qualsevol opinió sobre les caracte· r!stiques d'una veu és subjectiva, ja que de vegades una gran interpretació pot millorar la sensació del so. Encara que hi persones que creuen que era bella, hi ha d'altres que no. Faig esment de l'opi· nió d'Arturo Reverter ("Scherzo", 12· 93). que comparteixo en part, que diu: "Cierto es que la voz no es de calidad sensacional -gangosidades, engola· mien tos, nasalidades, sonidos fijos, tim· bre ocasionalmente descarnada, y que se ve comprometido en la zona aguda, donde el color se ac/ara y se empobrecc. Pero da igual. ¡Que artista!" També en la revista "Ritmo", en el núm. 591, Gon· zalo Badenes parla de la seva veu dient: "instrumento mós interesante y sugesti· vo que bel/o" i C.R.S., en la mateixa r~· vista "Ritmar, en el núm. 594, diu "lo vo= no es muy bella... ". És possible que hi hagi alguna re· ferència equivocada, però les fonts d'in· fonnació tenen a vegades aquestes coses. Crec, tanmateix, que l'article renectia la qualitat interpretativa i humana del can· tant i no tinc cap recança a rectificar el que faci fa lta. Em sap greu el to del Sr. Saguer i em poso a la seva disposició per a qualsevol cosa que vulgui, i per tant no tinc cap in· convenient perquè li faciliteu, si ho de· mana, les meves dades personals. Gràcies per la publicació de la meva resposta. Albert Vilardell Maria Canals, Gran Creu al Mèrit Hu1nanitari ~1 Sr. 1 res. s per elles ta un , cir- pas!que qual ;ra rd Fi/oz per que . que tard ·car- !e de a_ria ~~als va_s~r guardo~ad~ amb la Gran Creu que atorga la lnstltu~IO del_ Me~·¡.t Humamtan. Els membres del Consell Suprem de I organttzacJO van argumentar la concessió després de l'estudi de la seva rellevant trajectòria artística i personal, i van decidir l'acord de fotma unànime. La pianista i pedagoga Maria Canals Cendrós és la fundadora del concurs internacional d'e~e?_ució musi~al que du el seu nom i que aquest any celebra la seva Sia ed•c•o, fet que h atorga el privilegi de ser el més antic d'Espanya a formar part de la Federatión des Concours Intemationaux de Musique. La Institució del Mèrit Humanitari, amb seu a Barcelona. es va crear el 1999 a~b el propòsit ?e reco~pensar_ to~es aquelles persones que han sabut conjugar la seva v1da fam1har, soc1al1 professional, amb un sentiment de generositat i amor vers els altres. M .......................................................................... Nar:litoòpe. amb Fèlix Millet, Premi Senyor de Barcelona • Pa- wrt, I president de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana Fèlix Millet, va rebre el Premi Esteve Bassols, Senyor de Barcelona' per la seva llarga trajectòria professional al capdavant del Palau de I~ Música Catalana, que amb l'actual ampliació de les seves instal·lacions ha fet possible que la ciutat de Barcelona pugui gaudir d'una nova sala de concerts i una nova plaça a l'abast de tothom. Aquest premi l'atorguen l'Associació Catalana de Comunjcació i la Fundació Àgora, dins els XX Premis Catalunya de Comunicació 2005. tres ......... .... .. ... ..... ....... .. .... .. ................ .... .. ..... ... ...... m. Ro- ario aris, y va liTI. i Mun en ntre )fon E El Liceu obté el registre EMAS tres ;ons • ser Jle3 de que ete- que pot que l, hi opi12- diu: dad 'la- tim- que 1da, ece. ~en ion· ent: ?sti- t re"/a re- .'in- ses. ~la :anr el em ;l'ol dn· de- eva I Gran Teatre del Liceu de Barcelona rebé el passat 14 de febrer el re~i~':e europ~ ~coambien!al EMAS ~Registre del Sistema d'Ecogestto 1 Ecoa~dJtona), perque ha assum1t la seva quota de responsabili~at en la protecc1ó del medi ambient i conhibueix al desenvolupament d'uns mstrum~~ts de gestió ambie_!ltal. El Liceu esdevé així el primer teatre de tota la Umo Europea que obte un registre d'aquesta mena. L'~MA_S (Ec~-~ana_gerl!ent, and Audit Scheme) és un sistema de gestió med1ambtental1 d auditona d abast europeu que promou la millora continuada del comportament ambiental de les organitzacions. . Per col-laborar en la implantació de I'EMAS al Liceu. l'any 2003 es va Sl_gnar un conveni per desenvolupar un programa pilot sobre gestió amblen~al a les instaHacions del Teatre. El Departament de Medi Ambient i ~abuatge de la Generalitat de Catalunya ha donat suport econòmic i tècn_lc durant la realització de les avaluacions ambientals i la implantació del Sistema de gestió. E ··············· ····· ········ ····· ························ ······ ···· ···· ··· L'ICIC participà al Midem amb més de 20 empreses discogràfiques catalanes ' Institut Català de les Indústries Culturals (!CIC) va ser present el proppassat gener al principal mercat discogràfic del món. el Midem , d~ Cannes. Per primera vegada l'lCIC organitzà un estand, que aco1~~- unes_vmt empreses del sector discogràfic de Catalunya i coordinà la gesho reahtzada l'any passat per l'Institut Ramon Llull (JRL) i anteriorment per la Direcció General de Promoció Cultural (DGPC). Un d~~s o?jectius de l'ICIC al Midem va ser la conjunció d'una creació competitiva .1 de qualitat amb unes estructures empresarials sòlides que permetin canalitzar el potencial artístic en l'àmbit internacional. Arran d'aquest esdev~niment, s'ha editat una guia de les empreses del sector i un DVD ~mb v~deocli~s de producció catalana. La guia Músiques a Catalunya. D1scograjiques 1 editores, que es distribuí al Midem, conté 84 referències ~r conèixer i facilitar el contacte amb les empreses catalanes. El DVD conte una selecció de 4 7 videoclips. L Homenatges a Victòria D urant el primer mes que. ha passat des de la mort de Victòria dels Àngels s'han iniciat una sèrie d'homenatges que s'estendran molt de temps. tot_convertim l'Any Boccherini i l'Any Quixot també en w1 Any Victòria. Un voldria, però, que es fessin amb el tacte suficient. Hi ha detalls que la bona fe excusa però que no acaben de rutllar fi. Com el que se li va retre des de l'escenari del Liceu el dia 23 de gener, on, per un altaveu, mentre Cario Bcrgonzi i Pliícido Domingo restaven palplantats sota els focus. capitalitzant els aplaudiments, es va homena~ar a les dues grans desagaregudes: Renata Tebaldi i Victòria dels Àngels. Es van escollir dues àlics que totes dues havien cantat: "Si. Mi chiamanno Mimi'', amb la veu de la Tebaldi, i l'ària de les joies de Faust, amb la veu de la Victòria. Un hauria hiat àries que no entressin en concurrència, per exemple el "Visi d'Arte" per a la Tebaldi i !"'Adieu ma petite table'' de Ma non per a la Victòria. Llevat que es volgués fer-les competir mitjançant les gravacions, ja que recordo una magnifica versió de la Tebaldi del 1949 de l'esmentada ària de Faust i no cal ni dir la magnífica Mimi de la Victòria gravada ell955. Si no és que, en evitar Tosca, no es guardés memòria per una distingida absent... En canvi, la delicadesa d'Ofèlia Sala en dedicar-li, en el recital del 30 de gener al Liceu, des de "la més absoluta modèstia i la més absoluta admiració" el Maig de Toldrà que "ningú no ha cantat com Victòria", ja té un altre dring. Més sobre la Futral. A un li sap una mica de greu que en haver fet servir d'exemple Elisabeth Futral per demostrar la distància entre com s'imagina una veu només pel que s'ha llegit o ha pogut sentir en alguna gravació i la realitat de sentirla actuar, en resultés un judici més aviat negatiu. I més quan sabem que ha de protagonitzar un dels repartiments de L'elisir al Liceu a final de març. Tal vegada els aguts d'aquesta òpera se li presentin més reposats que els de Rigoletto. Amb aquesta mania d'anar-li seguint actuacions, hem vist que sobre el seu rol protagonista en la Daphne de la New York City Opera, Martin Bernheimer diu que hamb una en- carnació estimable del personatge i w1s evanescents piat1íssims, s'escalfava lentament i reduïa les paraules a síl·labes sense sentit molt abans del seu desvari fi- nal~·. To t plegat ens donarà una vegada més al·licients per veure l'actuació d'aquesta cantant, bona actriu. atractiva, de veu bonica i a la qual sovint se li fa alguna reserva tècnica. per JORDI MALUQUER 17 137 Gran versió de La consagració de la primavera amb Temirkanov Palau 100. Orquestra Filharmònica de Sant Petersburg. Elisso Virsaladze, piano. Dir.: Yuri Temirkanov. Weber: Euryanthe (obertura). Schumann: Concert per a piano i orquestra. Stravinsky: La consagració de la primavera. Palau de la Música Catalana. 24 de gener de 2005. L'àngel d'Ofèlia Sala Recital Ofèlia Sala, soprano. Conjunt de violoncels de la Filharmònica de Berlín. Klengel, Ravel, Manuel de Falla, Granados. Villa-Lobos, Debussy, Chausson, PiazoUa. Gran Teatre del Liceu. 30 de gener de 2005. Q .P.7.:.~.~:-!.~~.!.~~.~~~~. N o hi ha dubte quo la pianista Elisso Virsaladze -en tantes ocasions aplaudida a la sala del Palau-, l'Orquestra Filharmònica de Sant Petersburg i el seu titular Yuri Temirkanov posseeixen una qualitat artística i una trajectòria avalada per enregistraments i concerts celebrats als escenaris de més renom mundial. Certament, poder escoltar Virsaladze interpretant el Concert per a piano dc Schumann -un dels seus autors predilectes- acompanyada per una orquestra que coneix a la perfecció, com la de Sant Peter·sbu rg, s uposava poc m ~n~s que un èxit que a pnon semblava garantit. El cert, però, és que la compenetració entre Virsaladzc i l'Orquestra no va assolir el grau de perfecció que ca lia esperar. Virsaladze va oferir un Schumann temperamental, de gran fortalesa. abas- segador, incidint poc en el vessant poètic i centrant-se més en la força de l'expressió més enèrgica. L'Orquestra va mostrar un acompanyament tècnicament conecte, però no sempre abocat cap a la línia romàntica que inspira la composició. Havia de ser una versió de la qual s'esperava, certament per la seva qualitat artística, un resultat musical de més notorietat. En el decurs de La consgració, l'Orquestra de Sant Petersburg va oferir-nos les seves miUors qualitats artístiques; precisió en la rítmica, refinament en el melodisme, claredat en l'accentuació dels temps, tot sota una dinàmica impregnada de colors, de força i de vehemència que Temirkanov va dibuixar amb una força i ímpetu veritablement colossal. Una versió dc la cele bèrrima pàgina d'Stravinsky que va convertir-se interpretativament en la pàgina més exitosa del concert. uan el crític és a meitat de temporada, porta acumulades una munió fatigant de previsibilitats, o sigui. d'esdeveniments subjectes a uns continguts canònics, ben establerts i inamobibles, que es repeteixen amb molt poques va riacions i dels quals difícilment emergeix alguna espuma fugissera de sortida de guió refrescant i balsàmica. El clima expectant que va presidir tot el recital i l'esclat entusiasta amb què el públic el va acomiadar, probablement tenien molt a veure amb això; amb el fet que a la fi hom havia gaudit de quelcom obert a un món de suggestions i al·licients particulars, específics i COITCSponent a un tipus de proposta d'entrada creativa com a insòlita i per la voluntat d'aportar patrimoni formal a aq uesta fi. gura potser ja una mica caduca o gastada que rep el nom de "concert" o recital , tant hi fa. I efectivament, la conjunció de composicions vocals i instrumentals, i a més aquestes per un conjunt fom1at per una dotzena de violoncels, suposa una certa trencadissa i una sacsejada de la consciència espectadora; sobretot en un marc com el Liceu, per definició decantat unívocament a la veu. En tot cas, la forma, el continent, en si mateix no decanta res sense el pes d'uns continguts densos; o com en aquest cas, xops de veritat musical, d'alè poètic i de capacitat transcendidora i trasbalsadora d'emocions. L'academicisme impecable de dotze autèntics vi rtuosos del violoncel transportant versions específiques per al conj unt -excepte l'esplèndid i inicial llymnus für violoncelli, op. 57 de Julius Klengel, esclit expressament per a aquest fOJmacióva colpir des del primer moment. I la idoneïtat per a l'a- companyameot vocal del violoncel -sol o en formacióagombolà el cant perfumat d'Ofèlia Sala. La soprano valenciana canta des de la devoció, des de l'amor a la música: la serveix amb un respecte reverencial, mostrant-la en el seu estat més pur i més depurat -ergo poètic-, no pem1etent que r es d'espuri la pertorbi. I si en l'emotiu cant de Ja Chanson perpétuelle de Cbausson va literalment commoure, en l'ària de les Bacchianes brasileres núm. 5 de Villa-Lobos va deixar en èxtasi Ja comunitat dels espectadors. r no cal dir que el recital va ser molt més que aquests moments. Per rematar-ho, va dedicar un homenatge a Victòria dels Àngels que segurament cap dels que amb més o menys afecte se li han anat tributant ha estat més idoni. La seva dedicatòria. carregada d'humilitat i respecte, va provocar més d'una enrampada emotiva -no em dol fer constar que també la meva- i la versió delicada de Maig de Toldrà va atTodonjr definitivament el sentit de la sentida dedicatòria. Q(èlia Sala, am b el seu cant angelical, per pur, impol·lut, poètic i trasbalsador, va aconseguir que en el que massa sovint és el palau del pinyol esgatipat, regnés durant dues hores la més alta expressió de la música vocal. Cap homenatge millor a Victòria dels Àngels. 245 19 139 Entre batusses, festes i jocs d'artifici Rostropóvitx assoleix un nou èxit i reconeixement al Palau Temporada OBC. Michel Camilo. piano. Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. Bernstein, García Demestres i Gcrshwin. L'Auditori. 30 de gener de 2005. Palau 100. Orquestra Nacional de Rússia. Nikolaj Znai. der, violí. Dir.: Mstislav Rostropóvitx. Txaikovski: ober. tu ra fantasia Romeu i Julieta. Beethoven: Concert per q vio/{ i orquestra en Re major. Xostakóvitx: Simfonia núm. 5. Palau de la Música Catalana. 12 de gener de 2005. st side story de Leonard Bemstein. lVr La festa "Pepa Vargas in memoriarn~ d'Albert García Demestres i el Concert per a piano i orquestra en Fa major de Ge- 245 orge Gershwin van ésser les obres escollides pel director titular, Ernest Martínez lzquierdo, per al seu primer concert de l'any 2005, i bé podem dir que la seva reaparició va gaudir d'una remarcable expectació si ens atenim a l'afluència de públic que suscità. I la presència del solista Michel Carnilo també va constituir un inqüestionable al-licient perquè l'Auditori s'omplís gairebé de gom a gom. Diríem que la versió de West side story de Leonard Bemstein va transcórrer d'acord amb un adiem caràcter tumultuós i provocador, el qual és ni més ni menys el que demana aquesta narració musical, malgrat admetre que la versió exclusivament concertant deixa prou minoritzats els possibles encerts dramàtics. En altres termes, la lectura va inclinar-se vers climes efectistes i espectaculars que, si van servir per posar de manifest l'eficàcia en el treball de l'orquestra, va afeblir sensiblement la possible dimensió humana d'aquesta peça teatral. L'estrena de La festa "Pe- pa Vargas in memoriam" 20 140 d'Albert García Demes tres va tenir una acollida excellent, que el compositor va agrair amb un líric ~arà­ cies! .. digne del seu amic Pavarotti. Al marge d'aquesta anècdota intranscendent però no exempta de c01·dia- fitat, diguem que l'obra, un encàrrec de l'OSC. assoleix l'atmosfera de les fires populars i resulta fins i tot atractiva per la seva nota irònica i un clima discretament llibertari . D'alguna manera, Albert García Demestres, amb un treball orquestral molt notable. posa de manifest la seva personalitat creativa, la qual, si més no, resulta suggerent i interessant pel que significa de valentia en prescindir de posicions estètiques epigonals. Caldria tenir ben clara quina és l'estructura general de la forma d'una obra concertant per definir el Concert per a piano i orquestra en Fa major de George Gershwin. ¿Veritablement es pot comparar amb qualsevol de les composicions concertants que van escriure Mozart, Beethoven o Brahms o bé, entre d'altres, Ravel, Bartók, Stravinsky. Schonberg o Berg? Escoltant la composició de Gershwin resulta difícil trobar-hi, en termes equiparables, traces del desenvolupament tradicional, ja sigui de formes com el rondó o bé la sonata, o bé de motius i temes. Amb tot, si ens centrem en el lluïment del solista, pot dir-se que el compositor nord-americà s'inscriu en Ja idea d'allò que s'entén com un concert. D'aJ. guna manera, sense discutir o posar en dubte i'ofici compositiu de Gershwin, diríem que el seu Concert ve a ésser una rapsòdia dc fo rmules pianístiques que s'insereixen en un discurs líric de manera que a vegades és coherent i en d'altres és purament capciosa. Almenys és aquesta linia la que es va oferir en aquesta ocasió. Fins a cert punt, Michel Camilo va lluir el seu virtuosisme i, salvant alguns desajustaments que no desllueixen el seu treball, va posar en relleu la imaginació discursiva que dóna forma i seducció a la música de Gersbwin. ..P.~:.~~·.!.:. n dels concerts estel·lars de la temporada Palau 100 era, sens dubte, el que Mstislav Rostropóvitx al capdavant de l'Orquestra acional de Rússia i amb ikolaj Znaider com a solista convidat dedicaven a obres celebèrrimes de Txaikovski, Beethoven i Xostakóvitx. Amb un Palau absolutament ple, i amb una rebuda càlida dedicada al mestre Rostropóvitx, l'Orquestra acional de Rússia va obrir el concert amb la celebèrrima obertura fantasia Romeu i /ulie!a de Txaikovski en una versió en què el metodisme dels seus temes lírics. l'apassionament de les seves frases, i el característic i inequívoc romanticisme de Txaikovski quedava palès en cadascuna de les notes, pronunciades per una orquestra que interpreta amb claredat de sonoritat, amb una tècnica inqüestionable i que sota la batuta de Pletnev i Rostropóvitx ha assolit una dimensió i una fama avalades arreu del món. Amb músics joves que interpreten amb entusiasme i que desprenen una energia musical inequívoca, aquesta sobretot va quedar manifestada en una obra com la Simfonia núm. 5 de Xostakóvitx, que lògicament Rostropóvitx coneix plenament des de tots U els punts de vista. Va ser Ull! versió en què la rotundita~ ironia, dramatúrgia, el pas del confiicte inicial fins a atTibar al ttiomf final tenien en el seu vessant de discur< musical i de seguretat tècni· ca un fet del tot compte. mentari que explicava t. força interior de què gaudi! la versió. Una interpretació colossal de la Cinquena va tenir, però. en la primera part del programa un complement inter· pretatiu d'una qualitat musical idèntica. Si l'any pa~, Znaider va demostrar el seu talent amb la interpretacio del Concert de Txaikovs~i enguany la seva tècnica, la musicalitat, el refinamenti la classe interpretatius 1·a~ quedar manifestats en el decurs del Concert per a l'ÍO de Beethoven. Versió neta· ment romàntica en què le1 frases projectades amb aquella volada melòdica plena de sensualitat es combinaven amb l'apassionament romàntic evidenciat amb una e~· plosió de tècnica i virtuosi~ me sempre al servei de la musicalitat de l'obra. Bee· thoven radiant, amb el gust cap a la varietat dc Ics dinà· miques, amb un refinamem en els matisos tant en la part del solista com de l'orqu~· tra, que certament van per· metre fruir de l'obra en un. versió marcadament romàntica. 4WM§MtMIWWl18~ CRÍ TICA JU El significat del mot concertar tU ~ •ber- Temporada OBC. Katia Novell, violí. Dir.: Antoni Ros Marbà. Homs, Bartók, Brahms. L'Auditori. 22 de gener de2005. )era IÚin. ~ ..P.~:-~·..!.:~:.. ot i estar afectada per la passa de grip, l'Or·queslra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya va resoldre amb resullats encomiables el compromís d'oferir unes versions dignes i de veritable entitat musical del programa que es configurava amb tres obres denses en contingut com són la Invenció per a orquestra de Joaquim l-loms ( 19062003), el Concert per a violí i orquestra de Béla Bartók (1881-1945) i la Segona Simfonia en Re major dc Jobannes Brahms ( 1833- T 1897). !rUlli .dital !l pa; ~nH enien tsCUI'l tècninpleva la audia loss.1l pem I prointer· t mu· >assat !I sec ·taciê IVSki. :a,~ ~ent1 s liill eldet•ioL neta•è le< aque· na dt aveo ~: rosis· :le la Bee· gu~l dinà· menl ! pa!l lues· per· t unJ màn- Ja des de fa temps (arran de les titularitats de FranzPauJ Decker i de Lawrence Foster), el nostre conjunt simfònic ha demostrat un nivell de cohesió i equilibri per superar~ sense problemes, ni incidències desestabllitzadores la seva actuació. I, naturalment, també Antoni Ros Marbà és un director d'inqüestionable eficàcia i profunditat artistica com per posar de manifest amb suggestiva claredat, no solament l'estructura d'una obra musical, sinó també per saber extreure'n el contingut emocional. Així, director i orquestra van oferir una interpretació diàfana i magníficament equilibrada de la Invenció d'Hems. Tota la seva coherent arquitectura serial va estar exposada per un joc de contrastos lluminosos que incentivaven el caràcter líric de la partitura. En altres paraules, director i orquestra van identificar-se plenament amb el temperament, person_al i introspectiu, de la múSICa d'Hems per conferir-li la seva especial calidesa emocional. A vegades, dc tant utilitzar de ma11era no gens consc!ent les paraules, aquestes s esmussen en el seu sentit i és ~b motiu de la interprc~acw del Concert per a violí 1 orquestra de Bartók que, novament, hem de donar to- ta la seva significació als mots bellesa, humanitat, apassionament i comunicabilitat en la lectura que en van fer la violinista Ka tia Novell i el director Antoni Ros Marbà, lot donant la rèplica amb el treball i l'eficàcia de l'orquestra. Pàgina emblemàtica del gènere concertant, l'obra de Bartók només es pot afrontar en tota la seva significació humanística, quan solista i director han assumit profundament la seva comesa i passa per la plena identificació de les seves respectives mentalitats comunicatives. Així, en el diàleg que van establir~ manifestaren la confluència dels seus pensaments respectius per atorgar al text el seu fons de vivència apassionada, el seu afany d'assolir la bellesa de diàfana lluminositat lírica, el batec dels sentiments humans i la voluntat de comunicarho amb tota la seva força vital a l'auditori. Igualment, cal referir-nos particularment a la impactant intervenció de Katia Novell, una jove violi nista de qui podem fer l'elogi amb absoluta convicció, ja que el seu so posseeix una bellesa personal, la seva expressivitat és poderosa i rica en matisos, mentre que en l'aspecte tècnic el seu virtuosisme és segur i assoleix elevats graus d'emotivitat, sense que el seu prodigiós mecanisme mai no caigui en el gest purament i gratuïtament espectacular. És a dir, Katia Novell manifestà la seva identificació amb una partitura que és pura reflexió sonora del drama que Bartók intueix que s'està apoderant d'Europa ... En definitiva , solista, director i orquestra van il·lustrar-nos de quin és el signíficat del mot "concertar" i, a la vegada, van aportar la seva emoció a una partitura que és pura expressió lilica dels conflictes socials i polítics que vivia un món abocat a un conflicte bèl·lic. El concert va acabar amb una notabilíssima versió dc la Segona Sim[o11ia de Brahms, que la qua lificava de "petita i ctlegre i completament innocent", o bé en altres ocasions com una "suite de valsos" ... i que en realitat és, com tota la música de Brahms, un fris simfònic esplèndidament travat amb genial sentit arquitectònic que va molt més lluny del pur conflicte harmònic o tonal propi de la simfonia clàssica i que, tanmateix, mai deixa d'ésser fidel a l'estructura o bé al model propi del gènere. D'aquesta obra, Ros Marbà en va oferir una versió que conciliava amb remai·cable equilibri l'aspecte constTUctiu de la música amb l'eloqüència brillant i acolorida, tal com exigeix el seu esperit romàntic. D'alguna manera i com era d'esperar, va ésser la culminació d' un concert que el públic, ben nombrós, ovacionà llargament. Naturalitat musical del conjunt de vent Sabine Meyer Euroconcert. Bliiserensemble Sabine Meyer. Mozart/Triebenssee: Don Giovanni (fragments). Krommer: Partita en Mi bemoll, op. 69. Hosokawa: Variacions per a conjunt de vent. Mozart: Serenata núm. 11 en Mi bemoll major, K 375. Palau de la Música Catalana. 20 de gener de 2005. i ha concerts en què més que cercar la profunditat de la música o la dimensió d'un missatge extramusical. cal gaudir de la naturalitat que respiren les obres escoltades. Quan el conjunt Blascrensemble Sabine Meyer ofereix els seus programes dedicats -com en el cas del concert del Palau- a la música de Mozart emmarcada per obres de Krommcr i de llosokawa. l'amabilítat de l'expressió, la dolçor i la calidesa que ofereixen els instTuments de vent ajuden a crear una atmosfera en què una serena naturalitat sembla envoltar la música per fer-la tan amable i refinada que fa que escoltar la música esdevingui un plaer en si mateix. Fragments del dramma giocoso que és Don Giovanni o la música llegada per Krommer en la seva Parlita H op. 69 - una obra pròpia de l'estil galant-, juntament amb les dissonàncies i acrobàcies tímbriques reflectides en una obra com les Variacions de Hosokawa escrites l'any 1994 i dedicades al conjunr de vent de Sabíne Meyer, a més de la celebèrrima Serenata núm. 11 de Mozart -la que potser hagi esdevingut l'obra més rellevant de tot el repeLtorí per a instruments de vent-, van configurar un programa eclèctic. versàtil, en el decurs del qual els membres del conjunt van crear en tot moment aquella atmosfera amable i serena que envolta la totalitat d'aquesta música. Va ser un concert, doncs, que com el que ja van oferir l'any 2002 -també en la temporada 6uroconcert- va esdevenir un veritable plaer musical a causa, en part, de La naturalitat i facilitat musical que els intèrprets del conjunt són capaços de transmetre. 21 141 ~--····11·· C RÍTICA Un "altre" Parsifal Parsifal de Richard Wagner (música i llibret). Pliícido Domingo, Violeta Urmana, Matti Salminen, Bo Skovhus, Serei Leiferkus, Theo Adam. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. escènica: Nikolaus Lehnhoff. Dir. Musical: Sebastian Weiglc. Gran Teatre del Liceu. 28 de gener de 2005. U 245 na vegada més la recensió d'un espectacle operístic ha d'incidit· de manera particular en Ja component dramatúrgica. Això no hauria de tenir res d'excepcional perquè segons com, pertany al reialme dc l'obvietat, atès que davant de títols molt coneguts i repetits. només aquest aspecte i la particular aportació dels intèrprets és capaç d'oferir quelcom que trenqui els esquemes rutinaris. Sobretot quan aquesta parcej.Ja porta els seus afanys recreadors a dctetminats límits, com és el cas que ens ocupa. Aquí una mostra concloent del que acabo d'afirmar és atrevir-se a modificar aspectes importants de l'argument. com és la manca del signe de la creu en el domini de Parsifai sobre Klingsor. o bé que al rmal mori Amfortas i se salvi Kundry. Però això. fins a un cert punt, podria consideJ<Ir-se una anècdota. Com fins i tot ho setia la baneja d'estètiques del vestuari respecte de la uniformitat del concepte escenogràfic, que va des de la caracterització de Klingsor com un bonzo sortit d'un muntatge de AJadama Butterfly, '1'estètica guerrers de Xiang" del cor, la caracterització primer de cap de tri bu apatxe de Domingo/Parsifal -incloent-hi les franges pintades al rostre- i després d'intèrpret de films com La guerra de les galàxies o Star Trek del mateix personatge, 22 142 la indumentària de dervitx de Gumemanz o Ja inspirada en dibuixos animats japonesos -de manga- de les noies flor. Tot un cant a la atemporalitat i a la alocalització, que serveix una idea molt oberta del contingut de l'obra. fins al risc de perdre's en un horitzó inabastable per a una lectura única, que és la que se suposa que podrà gaudir l'espectador. És ben cert que una òpera com Parsifal, que es mou més en el terreny del "més enllà" que del "més ençà", pennet un tipus de concepte com aquests: o almenys no el fa rebutjable d'antuvi, perquè en aq uesta obra tot es mou molt més en un context de transcendència metafísica que no d'autèntic pathos 11-àgic re· lacional. Nikolaus Lehnhoff, de qui recordem una magnífica versió d'El cas 1\Jakropoulos, aquí ha volgut estirar molt el braç en una cosmovisió desritualitzadora i essencialitzadora del contingut literari de l'obra i que incideix en els aspectes més nihilistes i despullats del missatge wagnerià. però que aJ mateix temps deixa massa fora de context l'aportació en aquest contingut de la parceHa musical. Hom comença a estar cansat del recurs a l'estètica Wim Wenders. alhora deutora de la de Beckert, de la qual també és filla la de Tàpies, perceptible, per exemple, en l'escenografia, amb unes cadires penjades ben explicites. En aquest magma, va fer la sensació que Domingo no es va trobar còmode. No va saber viure l'evolució del personatge embolcallat en un ritme dramatúrgic desapassionat, d'una deliberada fredor. El camí inicià tic que va de la descoberta a l'exaltació es va produir sense pathos, sense procés vivencial i a la fi només va poder lluir sobretot la seva esplèndida línia de cant. I diem "lluir" i no "imposar", perquè va ser ell qui va ser imposat d'un Parsifal que creiem que no és el que hauria volgut imposar -valgui la redundància-, ara sí. ell mateix. I que amb molta probabilitat ens hauria permès constatar de manera clara el seu autèntic moment vocal. Violeta Unnana ho va tenir molt més fàcil , en aquest sentit, perquè en ser de fet el personatge més humà de l'obra i el menys lineal, va poder sortir-se del context dramatúrgic i es va llançar a una interpretació vital d'una enorme plenitud. Una vegada més vam ad- mirar l'alta qualitat del baríton nòrdic Bo Skovhus en el paper d' Amfortas. El caràcter torturat i sofrent del personatge, la càrrega feixuga del pecat que arrossega tot al llarg de l'obra es va fer present de manera precisa en un procés viscut i intens. Gurnemanz, ben altrament, gairebé no és personatge: és un narrador o oracle, que a tall gairebé de baix continu va donant suport i continuïtat al fil narratiu: només calia un gran ofici. i per descomptat que Matti Salminen el té amb un escreix abassegador. En definitiva, un repartiment extraordinati, com acos- tuma a esdevenir-se al Liceu en propostes wagneriane~. completat per un també mag. nific Serguei Leiferkus (K!ing. sor) i un massa ressec Theo Adams com a Titurel. Magnífica l'orquestra 1 amb eUa tota la pat·cel·Ja mu. sical servida p el titular Sebastian Weigle, que de moment acumula satisfacciom sòlides. Va oferir una versio massissa i brillant i al maten temps equiJibrada, portada amb un tempo més aviat \'Ï\l però en un context de plena coherència global. La bri· llantor potser no va ser el millor atot del cor, tot sigui di1 de passada. Dietrich Henschel al servei de Beethoven, Schubert i Wolf Música de Cambra al Petit Palau. Dietrich Henschel, ba· ríton. Fritz Schwinghammer, piano. Lieder de Beetho· ven, Schubert, Wolf. Petit Palau. 11 de gener de 2005. J~:~.!::~:!:. A mb música de Beethoven, Wolf i Schubert, el baríton alemany Dietrich Henschel, acompanyat al piano per Fritz Schwinghammer, va oferir un recital al Petit Palau tot evidenciant el talent que l'ha portat a actuar amb les batutes més destacades del panorama interpretatiu, en la seva especialització tant de repertmi liederístic com de música d'oratori i concert, fama que ve avalada des d'escenaris de tot el món. La veu de Henschel es basa en una projecció diàfana i de gran fortalesa -fins i tot en l'acompanyament pianístic permetia a Schwinghammer tocar amb la totalitat de la tapa de l'instrument oberta-, tot fent gala en especial d'un registre que té en la seva part central els punts més bells de la seva veu. La dicció en música tan bella com el celebèrrim lied Stiindchen de Schubert o en el refinadíssim !eh liede dich. so wie Du mich de Beethoven, pa· lesaven aquesta delicadesa vocal, eix de la seva perso· nalitat interpretativa. Pero Henschel, tant en la seleccic de lieder de Beethoven com de Schubert, i molt es~ia~ ment en els Morike Liederde Wolf que van integrar tota la segona part del concert, cer· ca en la força dramàtica del text i en el sentit poètic de les paraules una font de re· cursos interpretatius inesgotable i per això tant Ja mú· sica de Der Wanderer o Au! der Bruck de Schubert o A U. Primavera o A mitjanit de Wolf assolien una interpl\!· tació que afavoria que el sentit dramàtic de la música as· solís una dimensió absoluta. Llargs aplaudiments van premiar Ja seva actuació, que va tenir entre altres obres fora de programa l'extroor· dinari lied Erlkonig de Schu· bert, i en el qual novament van confluir el sentit d~ les paraules, la força de pl'l} jecció, l'amplitud de tes~i· tu ra i la bellesa del centrt vocal. -i••w•·•~ww~•• C Ln soprano italimta Serena Daolio, gumzyadorn femenina del Coucurs Viiias d'enguany RÍTICA Manca de tenors en el Concurs Viñas 42è Concurs Inte rnacional de Cant Francesc Vúias. Barcelona. De l' 11 al 23 de ge ner de 2005. Liceu ane s. ·mag. K1ingTheo .tra i amu. 1r Se- ~ ma. ci om 1ersió ta tei:! rtada at \iu plena I bri· eiJJÚ. ui dit ie per J.C.C. ...................................... n el context de normalitat en què es mou el Concurs Internacional de Cant Francesc Viñas, hom ha de ratificar una vegada més l'evidència de la sequera de veus notables de tenors. És un factor que es repeteix i que fa que any rere any, amb alguna excepció, aquesta tessitura no aporti noms a la capçalera del quadre de prcnliats. 1en aquest cas, no ha estat per manca d'oferta, en ser la segona veu més present - 72 sobre un total de 375 participants- en el concurs, després de la immensament majoritària de soprano amb 158. Així, en el quadre d'honor masculí apareixen dos barí- E tons i un baix. Ells es van repartir el primer premi, en solitari per al bari ton rus Vasili Ladiuk, i el tercer, compartit pel baix tus Pavel Kudinov i el baríton ucraïnès Vitalky Bilyy; el segon premi va queda r desert. No pot pas sorprendre que la gran escola eslava de veus greus s'imposés netament especialment si tenim en compte que la participació dels països d'aquest bloc va ser notablement elevada, amb un total de 64 concursants procedents de països de l'antiga Unió Soviètica. Basant-nos en el que vam poder escoltar en la final, no ens hauria sorprès que el premi que hagués quedat desert no hagués estat el segon, tot i reconeixent els mèrits de Va- e La màgia del Quartet Borodin 1, pa· Temporada de Cambra d'lbercamera. Quartet Borodin. Beethoven: Quartet núm.15, op. 132. Xostakóvitx: Quartet núm. 15, op. 144. Palau de la Música Catalana. 27 de gener de 2005. tdesa erso· Però eeció com ~aJ. 'er de )ta la cer· ~del ic de .e re· ~sgo- mú· >Auf 1A la it de rpresefr a as· ,Juta. .pre· que bres ;aor· .eh u· nent t de pro- essi· ntre ..P.~=--~!:-:~·-I Quartet Borodin és, per la seva trajectòria, un dels referents interpretatius de la música del segle xx. El seu violoncel-lista, Valentin Berlinski, encara és un dels membres fundadors del grup, just quan se celebren seixanta anys de la creació del conjunt. El Quartet op. I 32 de Beethoven i el no menys paradigmàtic Quartet núm. 15 de Xostakóvitx van sonar novament de les mans d'aquest Quartet en tantes ocasions escoltat i del qual ja es coneixia profunditat de les versions. Sl el seu Beethoven va esdevenir novamen t excepcional, la seva vers ió dc Xostàkovitx va resu lta r prodigiosa; prodigiosa per saber recrear una a tmosfera propícia a una de les obres més colpidores de tota la producció del compositor, en què els temps lents i Ics so- E noritats q ue ra ramen t sobrepassen el forte i qu e princ ipalment es mouen en un pianíssim subtil i ple de vehemència crea una atmosfera summament enigmàtica. Abans de començar el Quartet que té com a leitmotiv el pessimisme i la mort, es va demanar que després d'interpretar-lo el públic no aplaudís fins que els llums de la sala no estiguessin obertes. Els músics, un cop finalitzada l'obra, van apagar les espelmes situades al costat dels seus faristols, van abandonar la sala i es va crear l'atmosfera de serenitat desi ~a­ da, tantes vegades torbada per apla udiments inoport uns j precipitats. Després ja va n recollir u n seg ui t de bravos, a rran de la força intelior q ue van oferir en el decurs de la versió, màgica, s ubtil, m isteriosa i per sobre de tot portadora del segell inconfusible del Quartet Borodin. sili Ladiuk, un cantant d' una veu i una línin de cant noble, però q ue no va arrisca r gaire tol i ofelit· com a segon tema una romança de la sarsuela Luisa Femanda. El ba1íton ucraïnès Vitaly Bilyy va cantar amb una veu bonica però una línia de cant avorrida, mancada de relleu. També un cert regust de fredor va deixar el baix rus Pavel Kudinov. tanmateix posseïdor d'una magnífica veu de baix profund. La soprano italiana Serena Daolio va ser la gran triomfadora del Concurs, no sols perquè va aconseguir merescudament el primer premi, sinó perquè també va acaparar-ne una munió de secundaris. Amb trenta-dos anys, és una artista amb un cet1 ofici i seguretat. Va cantar una esplèndida versió de l"'Addio al passato'' de La Traviata, molt teatral, realment espectacular, i se la va juga r força en la compromesa i desconeguda ària "Egli non riede ancora" d'li corsaro, així mateix molt ben cantada. Potser va sorprendre que el jurat afinés tant en el segon premi, la noruega Kari Sundan, que va mostrar una extraordinària musicalitat, especialment en "Piangerò la sorte mia'' de Giulío Cesare de Handel, i en menor mesura en "Oh, quante volte" d'/ Capulettí ed i Montechi de Bellini. També va cantar "Addio al passato'' la russa Albina Xagimuratova com a final de la seva actuació, després d'haver ofert una magnífi ca "Regnava nel s ilecio" de Lucia di Lammermoor. Tot molt ben cantat. però una mica al límit dels recursos, sense aquella suficiència professional que sí que va lluir la guanyadora. Sempre d'acord amb el que es va escoltar en la prova final. segurament la mez- zosoprano russa Aleksandra Kovalévitx hauria merescut compartir almenys el tercer premi mercès a una gran exquisidesa i sensibilitat. En una mena de classificació esportiva, podríem dir que el país derrotat ha estat el coreà, que amb la participació més nombrosa, 82 concursants. no va aconseguiT cap premi important. Es repeteix més o menys el de sempre: són cantants amb una tècnica gairebé sempre pe rfecta, unes veus nobles i fins i tot contu ndents, especialment les de baríton. però a la fi tot se'n va per l'aigüera quan hom entra en el terreny de l'expressivitat. Tampoc l'equip espanyol, molt nomb rós així mateix -amb 33 participants- va enfilar-se al podi, amb un únic representant en la final. el baríton Isaac Galan, que vacometre el pecat d'interpretar la molt dificil ària ''Voitre toast" de Carmen, on es va estavellar després d'una notable versió d'una ària de La Cenerentola de Bellini. Ja hem fet esment de com es van repetir algunes àries -podtíem parlar encara d'altres, com "[o morro" de Don Car/o-, cosa que hi ha uria d' haver alguna manera si no d'evita r, sí almenys de ponderar, perq uè cansa. So bretot en el curs d' una sessió maratonia na de qua11·e ho res de cant. Dos canta nts amb molta històda, el tenor italià Cario Bergonzi i la soprano Joan Sutherland, i una excel-lent mezzosoprano en actiu, la nostra Raquel Pierotti, van aportar l'opinió especialment autoritzada de la praxi en un jurat que va presidir Joan Mataboscb i la resta del qual estava format per responsables de grans teatres lírics europeus, fet que suposa un gran atTactiu per als concursants. Abans, el senyor Manuel Bertrand Vergés havia llegit un pregó que va tenir en l'emocionat record a la recentment tt·aspassada Victòria dels Àngels un inici molt sentit, per deixar pas despJ·és a una autèntica exhibició del veterà -però com està l'home encara- Rolando Giaiotti i de la soprano Susan Neves. en un recital que una vegada més va omplir d'excel·lència lírica el Saló de Cent de l'Ajuntament de Barcelona. 245 -4WMSM•WW WI1W+ C RÍTI Il corsaro o l'òpera en concert n corsaro (en versió de concert) deG. Ver di. Llibret: F. M. Piave (basat en el poema de Byron) . José Cura (Corrado). Susan Neves (G ulnara) . Marina Mescheryakova (Medora). Cario G uelfi (Seid). Josep Ribot i José Manuel Zapata. Orquestra i Cor del G ran Teatre del Liceu. Dir.: musical: Marco Guidarini. Gran Teatre del Liceu . 6 de febrer de 2005. CA El baríton italià C. Guelfi va complir amb professions· litat la seva part, si bé uns greus poc audibles i un excessiu vibrato van enlletgir la seva interpretació. Correctes els comprimaris . tot destacant-ni el bell timbre del teno r granadí j . M. Zapata que comença a ser habitual en primers pa· pers en diversos tearres europeus i que podrem valorar en l'Arsace de la Semirami· de de la temporada que ve. El director musical de l'ò. pera deNiça, Marco Cuida. rini, va dirigir i concertar aquesta versió amb un pols vibrant des de la petita in. troducció que obre l'obra fins als dramàtics que la van concloure, tot dcs tacant·hi Ics escasses intervencions del cor, q ue va complir la seva comesa amb solvència, com també l'orquestra, en què van destacar els diversos so. los de clarinet, viola, violon. cel i oboè . ..................................................................................................................... Inauguració de la Schubertíada sense Schubert VIII Schubertíada a L'iUa. Angelika Kirchschlager, mez. zosoprano. H elmu t Deutch, piano. H aydn, Grieg, Pou. lenc, Brahms, Liszt. Audito1·i Winterthur. 3 de febrer de 2005. a programació d'll corsaro cal dir que a priori tenia bastants atractius: un títol verdià, no estrenat al Liceu i amb solistes de renom. Però no obstant això, no va servir per omplir la sala en cap de les tres representacions que es van afetir. El seu ta r·annà excessivament hiperromàntic i uns personatges poc perfilats fan que el seu at·gument sigui una successió de despropò· sits només salvats per una música agradable per a l'oïda però endimoniada per a la veu. Verdi va escriure el protagonista per a un tenor heroic i el senyor Cura es va encarregar de donar a aquest prototip romàntic una força ad hoc, si bé la seva presència a l'escenari va provocar escenes i opin ions con tradictòries, com qui el va escridassar "molt malament" després de la seva interpretació de la primera ària, tot escalfant l'ambient en enfronta· ments entre madridistes i barcelonistes a escala operística i provocan t una adhesió incondicional del públic present vers el tenor i oblidant alguns defectes que eren evidents en la seva in· tetpretació o almenys de gust discutible. com un cant a la antiqua, una llibertat capritxosa de tenutos i tempi o L 245 atacs de gust dubtós; però el que fou innegable va ser el seu gran volum de cant, el seu timb re poderós i un a presència escènica a la qual no estem acostumats en altres tenors de la seva corda. La soprano americana Susan eves va compartir amb Cura la major de les ovacions i en aquest cas totalment me· rescudes, ja que el seu paper de Gulnara és el més complicat quant a vocalitat. Verdi va escriure aquest paper per a una soprano amb un registre immens, i avui dia costa de trobar una intèrpret que s"hi atreveixi, ja que l'ària d'i nici exigeix unes coloraturas de soprano ga irebé lleugera i en tot el discurs musical de l'acte tercer una soprano spinto amb una veu poderosa en el registre central i greu. Totes aquestes dificu ltats les va saber vèncer la soprano amb una emissió tan clara com potent i fent dc cadascuna de les seves intervencions una lliçó de gust i saviesa musical. La presentació de M. Mescheryakova en el paper de Mcdora va ser discret, ja que així ho concedeix la partitura, però vam poder copsar el gust exquisit de fraseig de la cantant, un control absolut del fia to i dellegato, que van fer de la seva coneguda ària dc presentació un dels moments àlgids de lirisme de tota la vetllada. A questa nova edició de la Schubertíada a la seva seu barcelonina es va obrir a tall de tast liederístic, per al qual es va comptar amb una de les veus més importants del panorama austríac, la jove mezzosoprano salzburguesa Angelika Kirchsch l ager~ que ja ha col·laborat en aq uest cicle en passades edicions. Cinc compositors europeus amb un arc cronològic de més de dos segles i amb estètiques que van des del classicisme de Haydn al segle xx del francès Poulenc, amb incursions d'un dels principals liedcristes de l'àmbit germànic, Brahms, als nacionalismes tant noruec com hongarès amb Grieg i Liszt, aquests van ser els amfitrions musicals d'aquesta prome· nade liederistica. Contrast, varietat i qualitat són les tres característiques de l'elecció i el resultat del concert. La veu de la mezzosoprano Angelika Kirchschlager és relativament poderosa, amb gran projecció i bastant versàtil i respectuosa amb els estils diferents que interpreta, corn es va poder comprovar en les interpretacions de les Quatre canzonettas anglaises de Hayd n, d'una gran senzillesa i expressivitat. a l'estil de l'últim mozartià Sturm und D rang, un dels compositors fetitxe dc la cantant i que ens antici· pa la música primerenca de Schubert. Gran admirador del món germà11ic dellied, Grieg en el seu opus 48 li rel un homenatge des d' uns paràmetres de força i dra· matisme que la intèrpret va saber transmetre com si~ tractés d'obres d'Strauss, tot aconseguint barrejar lirisme i força en un equi libri per· fecte, i enllaçant a la pcrfec· ció amb els quat1"C líeder de Brahms que van tancar la primera part i amb l'opus 6, mím. 1, també musicat per Wolf, com un homenatge a la música espanyola tan ide· alitzada a l'Europa del segle XIX. El cicle Banofites de Pou· lenc sobre textos d'Apalli· nairc va ser el millor del con· cert, ja que va servir perquè la cantant i el pianista tra· guessin de si molts més re· gi s tres i colors dels que ens havien ofert en Ja primera parL Per acabar el concert, un recu ll de síntesi amb la signatura del compositor paneuropeu Lizst, que des de la seva H ongria natal va saber donar a textos de Victor Hugo el perfum francès, tot servin! d'enllaç amb el Pou lenc anterior per passar a l gran lied aie· many amb poesia dc Goethe i acabar amb el difícil Oie Drei Zigeuner d'inspira· ció totalment zíngara per menar a un final de conceJ1 entusiàstic. -i*WW••**;*@M. C le I'Ò)uida:ertar poh l ta in.'obra la van mt-bi nsdd 1 seva ., com què 1 os SO- iolon- :da ntici· ca de ~ador li ed. . ti ret :l'uns dra·et va si es :s, tot :·i sme per· ~rfec· er de ar la us6, t per tgea 1 ide- segle Pou>OUi- con:rquè [ tra- :s re· ~ens ne ra ~en. amb sit or :des 1atal os de ·fum ;¡.llaç ¡rior aleoethe Die >ira· per teert RÍT Quinze anys de generositat musical Concert del quinzè anive rsari del Cor Lieder Càme ra. Dir.: Josep Vila i Casañas. Obres i textos de diversos compositors i escrip to rs. Església de la Puríssima de Sabadell.16 de gener de 2005. .E.~-~-~:-~~-~!S?.. uinze anys de trajectòria ascendent en el món musical són tota una proesa. però si es tracta del món coral, suposen una aventura apassionant. Amb passió i originalitat ho va celebrar aquest cor de Sabadell. En un concert que va saber barrejar amb saviesa, qualitat musica l i rerlcxió a partir d'uns textos seleccionats per un dels cantaires, Enric Arquimbau. El marc no era altre que les acaballes del Nadal i va ser precisament aquest tema el que va aglutinar la temàtica del concert amb diverses composicions dedicades a aquest temps litúrgic, des de l'himne gregorià Ven i Em manuel que es repeteix com a preparació a Ja vinguda del Messies a la nadala catalana El Noi de la Mare que conclogué el concert -amb una escenificació figurativa del cor dels diversos personatges d'un pessebre vivent-, passant per compositors com Mendelssohn, Poulenc, Wood, Kverno o a rranjaments de melodies populars per compositors catalans com Tartabull, X. Sans, S. Mas o el mateix director Pep Vila. Després de cada peça musical un o diversos membres del cor, a tall de narTador, prenien la paraula amb textos di- Q ferents de poetes, periodistes o escriptors al voltant de les vivències del nostre món, dels seus problemes amb paraJ.le. lismes entre el món ideal del Nadal i el real que vivim cada dia. Una idea que, salvant la fredor d'alguns dels seus membres en aquesta comesa, va fer del concert una vetllada entranyable i carregada d'algun contingut més enllà del purament musical a q uè estem acostumats. Com hem dit al principi, la qualitat musical va estar a una gran altura, tant en la interpretació del cor com en la direcció de josep Vila. Del cor cal destacar el seu fraseig, el seu empastament, el seu gran arc dinàmic, les paletes sonores tan variades, que van saber crear des de la monodia més simple fins al contrapunt més contemporani, la gran projecció de les seves veus tant individualment com en conjunt, la seva capacitat per poder cantar en llengües i estils tan nombrosos com variats. I del director cal remarca r el gest cla r, precis, amable en tot moment, comunicatiu amb el cor i sobretot fent que brillés la música diàfana. En definitiva, un concert d'estimació des del misteri de l'amor que és el Nadal, i això va ser el que es va respirar des de l'escenari i des del públic. I CA Ewa Podlés, el triomf de la veu Recital Ewa Podlés, contralt. R. Markowicz, pia no. Chopin, Rossini, Rakhmàninov, Brahms. Gran Teatre del Liceu. 5 de fe bre r de 2005. Q uatre compositors va servir en la vetllada musical cambrística la cont ralt (i no pas mezzo com s'entestava a dir el programa) i el seu pianista, Roman Markowicz, que la veritat és que no va estar gaire afortunat a seguir i escoltar les necessitats de la cantant, tot provocant-li més d'una incomoditat de respiració, legato i tempo que es traduïren en queixes subtils i evidents d'aquesta vers el seu acompanyant. Coses del directe. Va ser un plaer escoltar un Chopin liederista interpretat per algú que coneix la llengua i el sentiment del compositor polonès, jugant amb la malenconia, els cadenciosos ritardandos i els tempi tan volubles d'aquest compositor conegut únicament per la seva literatura pianística i no per la seva faceta de veu i piano. Van ser cinc composicions en les quals va destacar el bell fraseig de la cantant, el seu recolzament delicat i expressiu en els finals de frase. La cantata rossiniana Giovamza d'Arc va completar la primera part a tall de gran escena operística dividida en cinc moments i ens va permetre contemplar el miiJor Rossi ni en els seus vessants èpic, heroic, líric i virtuosístic. caractetístiques totes del seu estil compositiu per a l'o· pera seria. Podlés novament va brillar en un autor que coneix i canta perfectament, si bé els seus excessius canvis de color per als diferents registres i el seu excessiu volum en el registre de pit va resultar poc adequat. tot trencant la unitat tímb1ica de la música. Sis compos1c1ons de Rakhmàninov van iniciar la segona part, fins a pujar si era possible encara més el nivell d'entusiasme del públic, si bé es va detectar algun problema d'atac i afinació en les notes més agudes de la cantant, que va saber donar el tot pel tot en els Zi· geunerlieder, op. 103 de Brahms. La seva exquisida cura per l'expressivitat del text, gairebé mastegant cada síl·laba, i la seva gràcia i passió en la intenció de cada frase va convertir cadascun d'aquests vuit lieder en una delicatessen musical, tot destacant-hi ellüisme del penúltim, Kommt dir manchmal, i el caràcter heroic de l'últim, Rote Abendwolken. 245 ................................................................................................................................................................................................................................................. Pires triomfa amb Chopin ..P.~~--~:!:-:!·.. U na de les qualitats pianístiques de Maria Joao Pires, i que en tantes ocasions ha estat lloada, rau en la seva profunditat interpretativa quan interpreta la música de Mozart, Bach, Schubert i Chopin, com també per una elecció dels tem pi que tendeixen a una certa rapidesa. . Quan s'escolta Maria Joiío Pires, assistim a un prodigi de netedat en la sonotitat, de claredat conceptual, de diafanitat, i només l'excés en deter· minats moments de velocitat sembla no deixar-nos temps per gaudir de la frase meravellosament pronunciada que acaba d'emetre. Pires, acompanyada per l'Orquestra de Cambra d'Europa dirigida per Emmanuel Klivine, va oferir a l'Auditoli el Concert per a piano núm. 2 de Chopin, en una versió en la qual novament aquella dicció clara i nítida, la infinitat de colors i els matisos que és capaç d'aconseguir de l'instrument, la profunditat en l'expressió i el seu gust per l'elecció dels tempi alts van Ibercame ra. Orquestra de Cambra d'Europa. Maria Joào Pires, piano. Dir.: Emmanuel Krivine. Stravinsky: Concert per a orquestra de corda en Re major. Chopin: Concert per a piano i orquestra núm. 2. Beethoven: Simfonia núm. 4. L'Auditori. 25 de gene r de 2005. propiciar l'audició d'un Chopin ple de poesia, de romanticisme, de lirisme i de l'elegància mus ical a la qual la pianista portuguesa té acos· tumat el seu públic. L'orquestra dirigida per Krivine va mostrar la seva qualitat musical en el decurs del Concert per a orquestra de corda d'Stravinsky i molt especialment en la interpretació de la Simfonia núm. 4 de Beethoven, en una versió que va reflectir aquella elegància dels temes melòdics que envolten l'obra, mitjançant una orquestra eficient en totes les seccions i una direcció summament· experimentada com la de Krivine q ue pràcticament mai no deixa que cap nota sigui fruit de l' especulació. Fou un concert que sens dubte serà novament recordat per la presència d'una Maria joào Pires un C{)p més estel-lar. _( 25 Dir ec tors d'orquestra/ direccions personals (3 ) Giulini o la immensitat de la modèstia ELS N ORANTA ANYS DE CARLO MARIA G I ULINI SÓN U NA CONTRIBUCIÓ ESSENCIAL A LA MÚSICA DEL SEGLE XX. a música del segle xx, sigui dit tranquil·lament, no és només la que van crear els compositors corresponents, sinó també la que van recrear els intèrprets, en molts casos amb millors instruments i millors tècniques. És en aquest indret tan ric, on Giulini ha deixat escrit en rai re el traç subtil de la seva batuta. El vaig conèixer a València. Teníem cita per a una entrevista i resulta que qui va començar a preguntar va ser ell i no el periodista. Quan el suau inter- rogatori va arribar als meus estudis de piano i d'hannonia, va exclamar: "Vostè és músic! ;. I va canviar el registre, em va demanar que construís l'article evitant la fórmula binària pregunta-resposta i es va deixar anar en reflexions sempre interessants, farcides d'incre1bles ''vostè què n'opina?., En un moment em va torbar, i ho assenyalo perquè em sembla un tret tan profund de la seva personalitat que l'he reservat per al títol. La seva modèstia: "Parlem de músic a músic, vostè és músic com jo" ... Jo volia convertirme en escarabat per amagar-me sota les pedres i palesar la distància que separava la seva música de l'eventualment meva. La modèstia sincera és un atribut que només poden lluir les grans persones. La immensitat de la modèstia ha permès que el mestre Giulini detenninés una manera de fer música amb el major estalvi del superflu i de l'efectisme; potser per això no va gravar ni Wagner ni Strauss, que són cosins germans en la manipulació de les secrecions anímiques. Fins i tot el seu gest, principal codi de transmissió del pensament del director, era minimalista. Braços en angle recte contra l'eix del diafragma sobre el qual la batuta L 245 marca el tempo, sense gens de vibra to. I modèstia, en fi, en el reper1ori. variat, però mai excessiu. L'austeritat l'acostava especialment a la música religiosa, que de música a mística, ni lèxicament no hi ha tanta distància. La nostra conversa va girar molt sobre aquest repertori que l'entusiasmava ... l, dintre d'ell, per sobre de tot, no el desplegament logístic de la Missa Solemne de Beethoven, sinó l'ascetisme de Ics Quatre peces sacres de Verdi, sobre Ics quals es va estendre: sublimitat, elevació... Formats petits! E I Requiem de Verdi, precisament, va ser l'obra que li vaig veure dirigir per última vegada. Va set~ per cert, un concert molt singular. Va ser al Palau de la Música Catalana ... J sc li va posar malalt el tenor una hora abans dellevare; també això ho vaig viure en allò que la pedanteria televisiva en diu el rigorós directe. El concert havia de cancel·lar-se, però el mestre, amb tota tranquil·litat. va preguntar si algú el podia subsri tuir.... Van cridar cuita-corrents un substitut, el mestre va seure al piano vertical del seu camerino i el va passar de cap a peus; il·lustre repetidor. La convocatòria es va retardar una hora. però va ser una d'aquelles sessions inoblidables en les quals la música. que és energia, es transforma en matèria al través dc cadascun dels espectadors en sintonia. Cario Maria Giulíni, de primer violinista, va aprendre a fer anar l'arc com volien Ot to Klemperer i Bruno Walter. una experiència que sens dubte el \3 ensenyar i el va influenciar. En la se· va trajectòria dilatada, va deixar l'em· prem ta tangible de l'emegistramcnt, entre d'altres, amb l'Orquestra de la RAl , la de La Scala -tantes òperes que escoltades en les seves versions deixen les altres a un nivell més baix-, les "fusteries" de Viena i Berlín i les multicul· I urals de Los Angeles i Chicago. En tots els casos, el mestre va parlar correcta· ment tots els seus idiomes. En ellh:n· guatgc universal de la música. LA FONOTECA DE LA BIBLIOT ECA DE CATALUNYA Salvar el patrimoni sonor bsti· :s un •iano assar r. La 10ta. ;ino- ueés ·ia al rsen ' \~()­ com 3lter. :!l va a se· 'em· 1ent, :le la que :ixen "fusicul· . tolS ~eta· Jlen· na vegada més el Tema que proposem acara una realitat amagada en el gran món de la música, fet que no impedeix de tenir una importància destacada. Ens trobem en un context que només ha estat possible des dels avenços tecnològics dels segles de les grans llums científiques. La possibilitat de conservar el so en el seu estat original és un fet relativament nou; quelcom que ha hagut de superar mil·lennis de la història de la humanitat per esdevenir possible. El patrimoni sonm~ en les seves diverses modalitats -parlada, musical, onomatopeica, el soroll en absn·acte, etcètera-, ha estat impossible de ser conservat i només en la dimensió verbal s'ha pogut perpetuar des de les profunditats de la història en el seu trasllat a l'escriptura, però no en la seva essència sonora. L'aparició de l'enregistrament a la darreria del segle xrx i el seu desenvolupament durant les primeres dècades del segle XX han possibilitat un fet tan important com l'enriquiment del patrimoni de la humanitat amb un tipus de producte cultural igualment important gràcies a la permanència, no sols del missatge, sinó del moment i les característiques genuïnament sòniques d'aquest missatge. És un tipus d'aportació tan tt·anscendent com al seu dia va ser-ho la possibilitat de perpetuar e] pensament i la parla damunt un suport físic -el paper i per extensió el llibre-, tal com ja hem esmentat. En aquest context, la funció d'una fonoteca és conservar de manera definitiva el que ja abans s'havia perpetuat provisionalment. És a dir, acollit~ ordenar i deixar en ús nonnalitzat i per a la posterioritat el capital de testimoniatge i de creativitat sonora històrica, de tot tipus, i el que es va desenrotllant progressivament. Amb els treballs que presentem, hom s'endinsa, per una part, en la dimensió històrica de la Fonoteca de Catalunya, adscrita a la Biblioteca de Catalunya, com també al seu marc legal i institucionat i per l'altra, en la seva realitat intrínseca, en el seu funcionament i fins i tot en la valoració del patrimoni excepcional que acull. En definitiva, un món molt desconegut i d'un extraordinari interès i transcendència. _, Fonoteca de Catalunya: més de quaranta anys d'història EL 16 DE MARÇ DE 1964 S'INAUGURAVA A L'EDIFICI DE LA UNIVERSITAT DE BARCELONA UNA "DISCOTECA" QUE, AMB EL NOM OFICIAL DE SERVICIO DE REPRODUCCIÓN DEL SONIDO, s'HAVIA DE CONVERTIR EN EL QUE ACTUALMENT ÉS LA FONOTECA DE LA BIBLIOTECA DE CATALUNYA. .P~!-~Ç~!.\.~~!?..!:_1?!.~.<2~. Directora de la Fonoteca de la Biblioteca de Catalunya i.. < ~ ~ ~ !!! lguns ciutadans amb memòria històrica la recordaran també com a Discoteca Provincial, Fonoteca de la Generalitat, o Fonoteca Nacional, aquests dos darrers noms aplicats popularment en el moment de ser traspassada al Govem català. que fa als nostres enregistraments sonors, el 1957 un decret Si bé es va especular amb la possibilitat que la Fonomodifica la Llei de dipòsit legal. A partir d'aleshores, la Biblioteca fos un ens autònom (com ho és la Filmoteca), aquesteca Nacional Española rep dos exemplars de cada document ta idea no prosperà, i amb la primera Llei de bibliotesonor produït a l'Estat. Seguint principis de conservació del ques del govern autonòmic ( 1981) la Fonoteca es va patrimoni, a partir del 1959 la segona d'aquestes còpies es adscriure al Servei de Biblioteques de la Generalitat. o diposita a Ja Biblioteca Pública y Universitaria de Barcelofou fms a la segona Llei. publicada el1993, que la Fonona (que ja rebia el dipòsit legal d'obres impreses), amb efec· teca es va afegir a restructura de la biblioteca nacional te retroactiu al 195 7. El curs 1961-62 s'equipa aquest conjunt de Catalunya com una de les seves quatre unitats. documental convenientment, tot convertint el que era un És evident que el va lor que poden tenir documents magatzem de discos en un servei de "discoteca··, que s'havia dels quals només hi ha un exemp lat~ no es pot equiparar d'obrir al públic dos anys més tard. al dels documents comercialitzats. Però no per això deixa de tenir valor patrimonial el llegat que ha produït un país. el primer període de la Fonoteca ( 1964-8 1) se'n D'aquesta filosofia va néixer l'obligació dels duplicadors conserva poca documentació, però hi ha constfm. de lliurar a rEstat un exemplar de la seva producció, cia impresa d'algunes de les activitats que s'hi celeacció coneguda com a dipòsit legal. El premsat dels discos, braren el curs 1970-71. En el període de la que a Europa s'inicià al final del segle XIX, no sïntroduí democràcia, les competències de cultura van ser de les primea Catalunya fms a la primera dècada del segle xx. És per res que va rebre el Govern de la Generalitat. El traspàs de la això que els ptimers discos catalans es van enregistrar i Fonoteca al Govern autonòmic no fou senzill, ja que estava premsar allà on existia la maquinària i els mitjans per adsc1ita a un servei bibliotecari -el de la Universitat de Barce· fabricar-los (França i Alemanya, plincipalment). lona- que depenia de l'Estat, i el seu funcionament en aquell A l'Estat espanyol, la primera fonoteca neix ja ben moment era molt precari. No obstant això, per la quantitat entrat el segle xx. fru it d'un decret publicat en plena gens menyspreable de documents que rebia l'any, amb la guerra civil. El seu contingut estableix que, tal com s'esdependència del nou Govem les dotacions de personal tampoc devé amb la producció bibliogràfica i hemerogràfica des no es van poder incrementar d'una manera adequada. del segle :li.'Vfi, una còpia de cada document sonor editat El nombre de documents ingressats per dipòsit legal a la s'haurà de dipositar a la Biblioteca NacioFonoteca va seguir un procés decreixent en la nal Española. A Catalunya, la situadècada dels anys vuitanta arran del tras· ció és ben diversa. Tot i que, amb la {/ 'I; llat a Madrid de les grans companyie; creació de l'Escola de Bibliotecàries el EL TRASLLAT A discogràfiques que tenien la seu a Cata· 1915 i l'organització posterior de la MADRID DE LES lunya. Però en canvi, es va iniciar una polí· Xarxa de Biblioteques Públiques de tica de captació de donacions per recupe· la Mancomunitat de Catalunya, el COMPANYIES rar el patrimoni sonor antic (aquell que nostre pais va estar a l'avançada d'EuDISCOGRÀFIQUES VA mai no ingressà per dipòsit lega l) i que ropa, el conflicte armat entre el 1936 FER DISMINUIR ELS donà els seus fruits lentament, però de i el 1939 impedirà potenciar com a INGRESSOS PER manera decidida. biblioteca patrimonial catalana la que La Llei 4/1993, del sistema biblioteca· el règim anomenà Biblioteca Central, ~ DIPÒSIT LEGAL. ~ ri de Catalunya, incorporà la Fonoteca dilb l'actual Biblioteca de Catalunya. Pel ~~~~~~~~~~~Y l'estructura de la Biblioteca de Catalun)3 A 245 ~ ~---~---1 D GriiVtlció en filmaguètic. La referència és: "BACH, J.S. "La Pasión". Capi/la Cltfsica Polifónica del F.A.D.; dir. E. Ribó. 10 marzo 1951. Palacio de la Mr¡sica. Barcelona. (Graúación "Webster" 60 Cy..)" lecret :iblio- unem ió del ieses ·celo- efec- njunl ra un havia 1 se'n ISiàn· cele:lela rime- deia sta\'ll .arce· queli 1tita1 nb la lljXX laia en la tras· 1yíes :ata· polí· :upe· . que que 'Ò de teca· dill5 UO}"a amb les funcions de recollir. tractar, preservar i difondre el patrimoni sonor i audiovisual produït dins el territori de Ja Comunitat Autònoma catalana. Amb aquesta missió, la Fonoteca es va instaJ.Iar dins l'edifici de la seu actual de la Biblioteca Nacional de Catalunya el 1998. on avui ofereix els seus serveis. La Fonoteca que coneixem avui no s'entén, doncs, sense comprendre també el funcionament general de la Biblioteca de Catalunya. ja que alguns dels seus serveis, com el de l'Oficina del Dipòsit Legal, el Servei d'Adquisicions, el Servei d'Emmagatzematge i Preservació, l'Àrea de Tecnologia de la Informació, el Servei de Normalització, l'Àrea de Difusió o el Servei d'Accés i Obtenció de Documents, són comuns per a totes les unitats de la institució. que el fa visible públicament, i és això el que fan els tècnics bibliotecaris mitjançant una descripció catalogràfica normalitzada internacionalment. Cal tenir en compte, però, que arran del llarg període en què aquesta funció no es va poder dur a terme per manca de personal, dels 300.000 documents de què es disposa, només n'hi ha catalogats uns 85.000 i que, d'aquests. n'hi ha que són formats no reprodu'1bles temporalment (rotlles de pianola, vídeos de sistema 2000). La preservació dels documents sonors i audiovisuals depèn molt de la cura amb què es conserven físicament (tractament adequat del suport, condicions ambientals d'emmagatzematge, etc.). Però no hem d'oblidar que, per ser escoltats o visualitzats, els documents de la Fonoteca s'han de reproduir amb aparells específics, alguns dels quals ja no es fabriquen. Aquest fet ens obliga, per una banda, a conservar els aparells originals reproductors d'àudio i de vídeo i, pel' l'altra, a realitzar transferències de suports analògics a suports digitals, tasca que du a terme el tècnic de so al laboratori de la Fonoteca. Una institució isolada. però, no pot acomplir mai els seus objectius. La Fonoteca, a banda de col·laborar amb altres institucions catalanes i foranes de la seva mateixa índole, és membre d'organitzacions que agrupen entitats que persegueixen objectius similars. Per això col·labora amb l'ASPE (Associació per a la Salvaguarda del Patrimoni Enregistrat), l'AEDOM (Asociación Española de Documentación Musical),l'ARSC (Association for Recorded Sound Collections) i la IASA (International Association of Sound and Audiovisual Archives). Aquesta activitat internacional ha portat la Biblioteca de Catalunya a ser l'organitzadora del congrés d'enguany d'aquesta darrera organització, que se celebrarà de l' 11 al lS de setembre a la seu de l'Institut d'Estudis Catalans. 245 om ja s'ha especificat anteliorment, la Fonoer tal d'assolir la missió que té encomanada, la Biblioteca de la Biblioteca dc Catalunya té assignateca de Ca ta lunya és la receptora del dipòsit legal da per llei la funció de recollir, preservar, traccatalà, però també adquireix documents per altres tar i difondre la producció catalana sonora i vies, com són les donacions, les compres, els interaudiovisual en format comercial, tant la que està en el canvis amb altres institucions, la participació en subhastes o seu poder com la que és en altres centres o en mans de l'acceptació de cessions en dipòsit. Quant a recursos humans particulars. Tot i que forma part dels nostres projectes disponibles, el personal tècnic de la Fonoteca el formen tres més immediats, les accions de la Fonoteca fora del seu bibliotecaris especialitzats en la catalogació dels diversos àmbit institucional han estat escasses. És la nostra missió suports sonors i audiovisuals, un tècnic de so responsable de arribar a aconseguir que, de la mateixa manera que hem la preservació i de la realització de còpies per a usuaris externs conservat el nostre patrimoni bibliogràfic, s'arribin a i interns, i personal auxiliar subaltern. L'atenció a l'usuari es conservar els documents sonors i audiovisuals de caràcrealitza des del Servei d'Accés i Obtenció de Documents. que ter patrimonial. Arribar tard a considerar patrimoni compta amb una persona experta en el fons de la Fonoteca. aquest llegat ha tingut com a conseqüència haver-ne La Biblioteca de Catalunya. en tant que biblioteca nacioperdut l'accés a una bona part. nal. és la institució responsable de preservar el patrimoni Seguint amb la tradició d'investigació i d'estudi catabibliogràfic del país. Amb la incorporació de la Fonoteca, lanes, fóra bo que l'interès per la nostra discografia entrés aquesta missió es fa extensible al pan·imoa les universitats, trobés investigadors ni sonor i audiovisual, tot i que, com ja s'ha i estudiosos interessats a mostrar que ~ ~ dit, només s'ha conservat sistemàticament el disc i l'audiovisual no són únicament CAL REFORÇAR LA des del 1957. Aquesta responsabilitat patriuna indústria de l'oci, sinó que també IDEA QUE EL DISC I representen una manifestació artística monial ha portat la Fonoteca a cercar fons L'AUDIOVISUAL TAMBÉ discogràfics antics o d'interès per a la invesi del pensament d'una societat i d'un tigació que, bàsicament, s'han incorporat temps concrets. Al nostre país, tota la REPRESENTEN UNA recerca d'historiografia discogràfica gràcies a la voluntat dc molts particulars MANIFESTACIÓ DEL encara està per fer. Tenim el convenen donar-nos les seves coHeccions. Reunir PENSAMENT DE LA ciment, però, que amb un millor coneii emmagatzemar els documents és, no cal dir-ho, molt important. Però facilitar l'ac- ~~~o. SOCIETAT. ~ xement de la Fonoteca es podrà contribuir a millorar aquesta situació. cés a aquest fons i divulgar-lo és la tasca '~'~~~~~~~~~~~Tr_¡/ P C 29 149 Magatzem sonor de la :m.emòria catalana LA FONOTECA ÉS POSSffiLEMENT UNA DE LES PARTS MÉS DESCONEGUDES DE LA BmLIOTECA DE CATALUNYA, TOT I CONSTITUIR UN UNIVERS APASSIONANT ON MEREIX LA PENA INTRODUIR- SE. ALS SEUS MAGATZEMS DESCANSA MÉS D'UN SEGLE DE MEMÒRIA HISTÒRICA CATALANA, EN FORMA DE DISCS, ROTLLES DE PIANOLA, ENTREVISTES RADIOFÒNIQUES .. . QUE ESTAN A L'ABAST DE QUALSEVOL USUARI QUE VULGUI REVIURE'N ELS RECORDS SONORS O, POTSER, APROPAR-SE ALS DELS SEUS AVANTPASSATS. a Fonoteca t.é com a funció fonamental ser la salvaguarda del patrimoni sonor i audiovisual català, mitjançant la seva recoUida, el tractament, la preservació i la difusió. El seu amplíssim fons està constituït per gairebé 300.000 documents, dels quals uns 280.000 són documents sonors en què es distingeixen enregistraments antics i moderns de procedències diferents. Dues terceres parts dels documents provenen del Dipòsit Legal. Fins que es van produir els traspassos a la Generalitat, al començament dels anys vuitanta, la Fonoteca rebia tots els documents sonors (encara no existia el vídeo domèstic) del territori espanyol, ja que va néixer com a segon dipòsit amb l'obligació legal de lliurar un exemplar a l'Estat. En principi s'enviaven tots a Madrid, però es va considerar que, per precaució, la segona còpia no podia estar al mateix lloc que la primera. "Com que abans dels anys vuitanta la majoria de multinacionals i productores discogràfiques eren a Barcelona i rodalia, es va decidir enviar les segones còpies a Barcelona -explica la directora de la Fonoteca, Margarida Ullate i Estanyol-. L 245 Casualment, als a~rys vuitanta totes aquestes discogràfiques se'n van anar a Madrid, i ara totes les multinacionals són allà. " Això signillca que la Fonoteca disposa d'una còpia de tota la producció discogràfica i audiovisual apareguda a Espanya entre I 958 i 1982. Des que la gestió de la Fonoteca és responsabilitat de la Generalitat, només es rep la producció del dipòsit legal de Catalunya. Per completar la discografia catalana - interès primordial de la Fonoteca-, moltes vegades el dipòsit legal no és suficient i s'ha de recórrer a les adquisicions. Estanyol n'explica el perquè: "Hi ha autors com Joan Manuel Serrat i Maria del Mar Bo- net que editen amb segells de fora de Catalunya, però nosaltres estem obligats a comprar-ne els discos, perquè són d'interès català. Cada catalogador té assignades una sèrie de revistes especialitzades -entre les quals la •· Revista Musical Catalanan-, i se seleccionen els discs que es considera imprescindibles Cili11dres de In Col·lecció Tunt/1 per a la Fonoteca pel seu interès català. o documents imtressants per a l'estudi, la investigació, la reposició d'illltT· prelacions d'obres clàssiques, novetats mundials, emegis· I raments d'òperes desconegudes, etc." L ' altra font bàsica que nodreix el fons de la Fono· teca són les donacions, que juntament amb les ad· quisicions sumen uns 30.000 documents. Diver· ses personalitats han llegat a la Fonoteca col·lec· cions de gran valor que configuren un dels més destacat' patrimonis historicomusicals del pais. Una de les discoteqliC' més importants que han arribat a la Fonoteca és la d'0110< Martorell, musicòleg, pedagog i director de la Coral Sam I<X· di, que va llegar 5.600 discos de tota mena, catalans peni també estrangers. ··Per a nosaltres és molt interessant teni1 la discoteca d'una persona que va estar involucrada en l'evolució de la indústria del disc català", destaca la directora de la Fonoteca, Margarida Estanyol. També han arribat le• discoteques de Nèstor Lujan, personatge important pels sell' llibres, i el fons d'entrevistes de ràdio i televisió enregistrades per l'historiador Víctor Alba, mort recentment. Una al tra de les col·leccions més importants, pel seu volum i es(i, de conservació, és la de Daniel Blanxart, enginyer tèxtil mc. conegut a Terrassa, que feia audicions a casa seva per al• amics. Els més de 3.000 discos de 78 rprr que va llegar a la Fonoteca, de tots els geL A FONOTECA COMneres de música clàssica, es mantenen in· PLEMENTA EL DIPÒSIT tactes gràcies a unes fundes elaborades pd matèix Blanxart, on l'enginyer anotava acu· L EGAL AMB DONACIONS rad ament informació que li permetia sa· I COMPRES PER COMPLEber rf1pidamcnt el contingut del disc. A TAR LA DISCOGRAFIA banda d'aquestes col·leccions excepcioCATALANA. nals, molts particulars han donat també 11" seves col·leccions, més modestes. ··Els du· sime·inter· uegis· Fono· les ad· Diver· oJ.lec· tacat< teque; 'Ori~ m)or· s pere t te11ÍI !!li l't- ector~ Jatle< ,S seu' ~stra­ lnaaJ. i es~n: Jmolt 1er al• g rpm ~ls gè· en in· :es pd àaC!l' tia sa· isc. A :pcio_bélei tadans a Catalunya estan molt sensibilitzats amb les donacions -explica Estanyol amb satisfacció-. Hem rebut fins i tot donacions de fora de Catalunya, com la de la Fundació \ 1allina, fons d'un professional de la restauració bibliogràfica. un home que havia treballat a Catalunya però que per qüestions laborals es l'O traslladar a Oviedo. Els hereus van veure el funcionament de la Fonoteca i ens van donar la discoteca, perquè van considerar que aquí en quedava garantida la consen,ació. Ara hem rebut també una oferta de compra de la vídua d'un col·leccionista de Galícia que admirava la forma de treballar de Catalunya. No hi ha moltes fonoteques a Bspanya, i per ai:<ò la gent que vol donar les seves cof.leccions de seguida pensa en Madrid o Barcelona". La majoria de les donacions són discs de pedra, de gent gran o joves que quan canvien de pis troben la discoteca dels seus avis i. abans de llençar-la, prefereixen llegar-la a la Fonoteca. "Abans s'acceptaven més donacions perquè hi havia poc fons. però ara se'ls demana que enviïn una llista del material i només acceptem el que no tenim o docwnents dels quals ens interessa tenir més d'un exemplar. No podem acceptarho tot perquè ocupen molt d'espai al magat:em n. explica Esther Vilar, catalogadora especialitzada. L aquests discs: .. Els posem en fundes blanques, perquè les caràtules no van existir fins a l'aparició dels vinils. Abans els discos anaven en una funda, i els venedors els posaven en un àlbum. Nosaltres el que fem és treure'ls d'aquesta funda. netejar-los amb una màquina especial, assecar-los, i enfundar-los en unes noves fundes per protegir-los". Ramon Sunyer és el tècnic especialitzat que s'encarrega de catalogar tot el fons dc Ràdio Barcelona, una tasca tan àrdua i complexa que encara està pendent d'enllestir. ''Gairebé tot el que ja està catalogat són talls de veu, de les quals s'havia de fer un resum de contingut perquè l't¡suari que busqui sàpiga ràpidament de què tracta aquell document sonor-explica Sunyer-. En aquest fons hi ha també quasi 400 radioteatres, des dels anys cinquanta fins als noranta, tant en castellà com en català, adaptacions d'obres teatrals, d'altres escrites per a la ràdio ... És un fons força consultat i molta gent ve a treure'n una còpia, tant d'entrevistes com de radioteatre. El públic és molt variat: des del particular que vol recuperar Ull programa radiofònic que recorda, fins a investigadors que fan recerca de la ràdio o estudiants de l'Institut del Teatre... a donació més important que ha rebut la Fonoteca n aspecte negatiu que sorprèn Sunyer d'aquest és el fons de Ràdio Barcelona. que ocupa gairebé fons i, en general, de totes les emissores -ell una planta sencera del magatzem. Ràdio Barcelona va treballar també a l'arxiu sonor de Ràdio 4-, va arribar a un acord amb la Biblioteca de Cataés que "a Espanya fins molt tard 110 hi 110 halunya l'any 1994, amb motiu del setantè aniversari de l'ever una política de presen,ació. El magnetòfon a"iba a missora. per adscriure tot el fons antic i la discoteca antiga Espanya al final dels anys quaranta, de mans d'un ena la Fonoteca. Es van traslladar les 8.000 bobines sonores ginyer de Ràdio Barcelona. Tenim cinque tenien al seu arxiu i que reprodueixen tes des dels cinquanta, però gairebé tot programes, radioteatre i entrevistes a persón radio/ea tres o entrevistes que s'enRÀDIO BARCELONA sonatges destacats de la història universal registren per tornar a emetre. El criteVA DONAR A LA FONOdel segle XX, com Salvador Dalí o Lluís ri era enregistrar només el que pogués TECA TOTA LA DISCOTECompanys. També es va donar lot el fons ser reutilitzat, per exemple per a la proCA I BOBINES SONORES de discoteca, uns I 12.000 discs utilitzats UTILITZADES PER L'Egramació d'estiu. No hi ha criteris d'arper Ràdio Barcelona des del 1924, entre xiu històric. de guardar per al futur, MISSORA DES DEL 1924· els quals hi ha discs antics de 78 rpm que fins al final dels anys JJuitanta. Això fa es Uegien amb gramoles. Estanyol explica que hagin desaparegut molts anys el Procés de prcse1vació que se segueix amb U ¡;;¡ ¡¡¡;¡¡- ... .9 5I e;!' ¡;¡· 245 d'història de la ràdio, tant de veus de personatges com de programes que l'On ser molt famosos i dels quals no queda memòria sonora -explica el tècnic-. Aquestes mancances sorprenen l'usuari que ve, per exemple. a demanar so d'un míting anarquista de final de la guerra civil. Com que Ràdio Barcelona va començar eli92.J, imagina que aquí ho trobarà tot, però no en queda res, d'aquella època." Sunyer també és l'encarregat de catalogar una altra donació curiosa: l'anomenada Col·lecció Jaume Baró. '·Aquest cantant d'òpera va acabar vivint a Suïssa i des d'allà enregistrava totes les òperes que sortien per televisions franceses, italianes... i a més li enviaven les òperes senceres del Metropolitan de Nova York. Va anar-ho copiant tot molt ordenadament en cintes VHS. i quan va morir els seus familiars ho van donar a la Filmoteca -recorda el bibliotecari-. Són uns mil videos que recullen tot el repertori operístic, interpretat per cantants d'òpera, perquè comprèn des dels setanta fins a mitjan dels noranta. El fet que estiguin enregistrats de la televisió condiciona que no se'n puguin fer còpies per al públic, però es poden consultar i és un material molt sol·licitat pels estudiants." amb l'actual personal que tenim n. es lamenta Margarida E5tanyol, directora de la Fonoteca. Aquestes limitacions han obligat la Fonoteca a prioritzar altres documents en la cata· logació, com les cassets. "No les cataloguem -explica Es· tanyo!- perquè no tenim Ull lloc adequat al magatzem i per· què moltes cassets s'editen tot i existir el mateix títol en CD. ja que encara hi ha gent que al cotxe només té radiocasser però la producció de cassets està disminuint progressil'amer.: a mesura que la gent 11a comprant reproductors de CD." Com a dipòsit legal, s'hi rep també una còpia de totes les pel·lícules de ficció editades a Catalunya. L'encarregat de ca. talogar-les, Ramon Sunyer. explica que les tres grans distri· buïdores (Manga Films, Filmax i Lauren) generen un gran volum. "Més del que podem assumir», lamenta. La catalogació no implica veure o sentir tot el document, però és uru feina complexa . .._Intentem copiar tot el possible d'altres bo· ses de dades, com la de fa Biblioteca Nacional, que compta amb més personal i recursos -reconeix-. Igualment, s'hali de veure almenys els títols de crèdit, perquè la fon t principal d'informació són les imatges, no la caràtula, que pot tenir alguna errada." I format més antic conservat a Ja Fonoteca i. per tanL un dels més valuosos i desconeguts, és el cilindre de ot el fons de la Fonoteca està organitzat per forcera. La Fonoteca va adquirir la Col·lecció Turull, mats. S'hi pot trobar tot tipus de material: des integrada per 367 cilindres amb enregistraments ori· del primer tipus de suport que va contenir so, gina ls d'intèrprets vocals i instrumentals catalans, que in· que són els cilindres de cera (1877-1929), fins clouen lectures i recitals i tres fonògrafs de començament del als CD i DVD actuals, passant per rotlles de pianola, Bersegle xx. Aquest material resta al magatzem pendent de ca· liners, bobines obertes, discs de 33, 45 talogar. però ben protegit. "Els cilindres tei 78 rpm, etc. Les contínues amplianen unes característiques que els fan mob cions d'espai que ha realitzat la FonoLA FONOTECA sensibles als canvis d'humitat i tempera· teca i la reduïda plantilla continuen retura -explica Estanyol-. Si estan en posi· COMPTA AMB UNA sultant insuficients per donar cabuda a ció horitzontal, tenen tendència a perdre COL·LECCIÓ DE CILINtant de matetial. "Nosaltres podem preexcentricitat., la qual cosa prOJIOCa pro· DRES DE CERA, EL PRIveure un ritme de creixement del dipòbfemes per reproduir-lo. Per això vam crtMER SUPORT ON ES VA sit legal: normalment oscif·la entre ar unes caixes especials que permeten ENREGISTRAR SO. 5.000 i 8.000 documents anuals, però mantenir-fos verticalment.~ La Fonota.-a només podem catalogar-ne uns 3.000, potia anys esperant un aparell que pennetl T 32 152 E digitalitzar aquests cilindres, pe.r p~sar-ne e~ contingut a l'abast del públic. Actualment ex1ste1xen fonografs moderns, fets a mà, que permeten reproduir-los, però la Fonoteca no en té. El Ministeri de Ciència i Tecnologia els va denegar recentment una ajuda per a aquest projecte ambiciós, tot i haver-la concedida per a una proposta similar del Museu de la Ciència de Mad1id. Esther Vilar, tècnica de la Fonoteca. lamenta no haver pogut catalogar encara aquests cilindres de cera: "El primer que haurfem de fer es passar a un suport digital fa informació que contenen, però quan estiguin passats, serà una feina molt complexa i interessant esbrinar-ne el contingut i comprovar si coincideix amb la informació de les seves caixes originals". Vilar ja té experiència amb documents difícils de catalogar, com les còpies domèstiques donades pels fills de Conxi ta Badia. "Moltes vegades no sé quina cançó és, i no tenim temps per estar una setmana sencera catalogant una sola cançó -reconeix-. Aquí intervé molt la teva cultura musical. Són graciosos aquests enregistraments domèstics d'autors coneguts: reunions familiars on una filla recitava un poema, l'altra cantava... Fa poc vaig haver de catalogar ww bobina oberta on es distingia un grup de cantants que havien estrenat al Liceu una òpera de Lamote de Grignon i ho estaven celebrant; m'impressiona sentir les veus d'aquesta gent que ja no hi és. D da .Es- han :1 cataca Es· ! i per· lS ·nCD, :asse1: ament I fons de la Fonoteca compta amb altres fmmats antics, com els rotlles de pianola, la majoria dels quals són donacions. ··Una de les col·leccions que ens agra- E daria recuperar és la de la fàbrica catalana de rotlles de pianola Victoria, de la Garriga", destaca Ja directora de la Fonoteca, Margarida Estanyol. També compten amb moltes donacions de discs de pedra de diverses èpoques. "Els graPats per ww cara acostumen a ser de primeries del segle xx, entre 1910 i 1924, i es coneixen perla marca i el número de sèrie de la planxa -explica Estanyol-. El moment de netejar aquests discos és abans de reproduir-los. Aquests 110 es sen•eixen directament a l'usuari, sinó que se'n fa una còpia perquè són molt fràgils, i es trenquen fàcilment. a diferència de la flexibilitat del vinil". Tot i ser la veritable seu del patrimoni sonor i audiovisual de Catalunya. la Fonoteca no és encara prou coneguda entre els usuaris de la Biblioteca de Cata lunya ni del públic general. Per donar-se a conèixer, la Fonoteca participa activament en les jornades de portes obertes que sc celebren cada any per Sant Jordi. El passat Dia del Llibre, per exemple, la Fonoteca es va afegir a la celebració del centenari de la revista "Patufet'' mostrant una selecció sonora del seu fons d'enregistrament de música infantil. També s'ha editat un conjunt de CD, "Arxius Sonors de la Biblioteca de Catalunya", on s'inclouen. entre d'altres, un CD dedicat a Conxíta Badia amb interpretacions de l'artista i declaracions de la mateixa cantant o d'amics seus, com Manuel Valls o Xavier Montsalvatge. Un altre mitjà important perquè l'usuari es familiaritzi amb la Fonoteca és la seva pàgina web (integrada a la de la Biblioteca de Catalunya: <http://www.gencat.net/bc/>), en la qual es dóna informació del magnífic fons de què disposa i permet consultar el catàleg de documents disponibles. L'objectiu és que el públic conegui aquest veritable magatzem sonor de la memòria catalana. )." tes les decadistri· 1 gran .atalo;s una es ba· >mpla s'han pol : te11ir 'Ici r tanL 1relk ·urull. ts oriue in· ntdcl jeca· •es termoh !pera· posi· 1erdre t proli cre· 1eten oteca .rmeri Difusió protegida per a un públic heterogeni es del passat mes de desembre, els materials sonors i audiovisuals de la Fonoteca es poden consultar al tauler dïnfonnació de Ja sala general de la Biblioteca de Catalunya. Alià existeix un espai especialment condicionat per sentir els documents. equipat amb aparells reproductors de disc. minidisc. CD, etc. L'horari de consulta és de 9 del matí a 8 del vespre, de dilluns a divendres, i de 9 a 2 del migdia els dissabtes. Com a norma general l'usuari pot consultar el document el mateix dia que el demana, excepte els casos en què els originals no són consultables i, per tant, s'ha d'esperar per obtenir-ne una còpia. Aquest és el cas de les bobines obertes (com les del fons de Ràdio Barcelona) o el fons de la discogràfica Concènhic, que va donar els màsters de les seves produccions. Les còpies estan subjectes a uns preus públics i a les limitacions dels drets d'autor. Així, només poden reproduir-se totalment les obres exhaurides o de domini públic (a Espanya, els llib1·es i els discs passen a ser lliures de drets vuitanta i cinquanta anys després de la mort del seu autor, respectivament). La resta de documents només poden ser parcialment copiats. L'usuari pot de- D manar en quin format volia còpia (CD, casset, fotocòpia de caràtules. etc.), que serà fidel a l'estat de l'original. A més, no es fan còpies de documents sense autodtzació del propietari dels drets d'autor. Hi ha casos que no en necessiten, com el de Ràdio Barcelona, perquè hi ha un conveni signat amb la fonoteca. També existeixen molts documents antics que encara no han pogut ser digitalitzats i que, per tant, encara no són consultables pel públic, com són els cilindres dc cera, els cartutxos de 8 pistes o els vídeos de sistema 2000. La fonoteca ha adquirit recentment un aparell per llegir discs de lectura vertical i discs dc 40 centímetres, que bàsicament són transclipcions de ràdio i discs rars procedents fonamentalment del Centre de Documentació Musical de la Generalitat de Catalunya. Els col·leccionistes són els usuaris més fidels, però també hi ha estudiants de música, investigadors que estan fent tesis doctorals o, fins i tot, empreses que busquen un determinat document sonor per a un anunci o una pel·lícula. ER I C HALFVA RSON SI HI HA UNA VEU IMPACTANT ALS ESCENARIS OPERÍSTICS ACTUALS, AQUESTA ÉS SENS DUBTE LA D'ERIC fiALFVARSON, EL BAIX PROFUND NORD-AMERICÀ QUE VAM PODER ESCOLTAR EN LA TETRALOGIA DE LA PASSADA TEMPORADA DEL LICEU I QUE ENGUANY HA RETORNAT AMB Borís Godunov. LA SEVA VEU RETRUNY AMB UNA SOLIDESA TOTAL EN CADA PAPER QUE INTERPRETA I HO FA AMB TANTA EXPRESSIVITAT ESCÈNICA QUE ACONSEGUEIX FER REALITAT ELS PERSONATGES MÉS TEMIBLES DEL REPERTO· RI LÍRIC, I TANT ÉS COM SIGUIN DE FANTÀSTICS O DOLENTS. MÉS ENLLÀ DE LA NATURALESA DE LES SEVES CORDES VOCALS, HALFVARSON DEMOSTRA QUE L'AUTÈNTIC INSTRUMENT ÉS LA INTEL· LIGÈNCIA. La veu de la pro unditat 245 I trobo llegint un llibre molt grui>.."Ut d'una autora nord-americana (Karen Armstrong, The Batlle for God -La batalla per Déu), que fa una anàlisi històrica de les religions en el món actual. I em comenta que és un llibre que aconsella a tothom. -¿Aquestes lectures l'inOuencien a l'hora de preparar els seus personatges operístics? E 34 15-1 -Estic molt interessat en la història. Llegeixo molt llibres sobre qualsevol època de la humanitat. Penso que és molt important, justament ara, que la gent no s'oblidi de la història. Moltes de les coses que han passat abans, tornen a repetir-se amb models molt similars. S'hauria de crear un nou pensament que ens alliberés d'aquesta tensió que hi ha avui dia: la gent viu amb una mentalitat premodema i no pot esdevenir moderna de cop i volta. Pot passar, però la gent reacciona. Durant la revolució nord-americana, hi va haver gent que es va mantenir en una actitud fonamentalista. No hi havia w1 cent per cent de la societat que donés suport a la revolució contra els britànics. I aíxò tarnbé està passant ara. lli ha una tensió entre e/ món mític i el món racional, entre la religió i la ciència. Entre el logos i el mythos. Això és realment el que està passant en el món actual. Hi ha una oposició i una resistència entre aquestes dues realitats mentals. Ara, aquesta dualitat està en total enfrontament i això és el que produeix aquesta incertesa. -Quina concepció té dels personatges que vostè interpreta? -En L'AneU del Nibelung de Wagner aquesta dicotomia entre el món racional i el món mític també es reflecteix molt clarament. La meva veu correspon al personatge dolent, que és una figura simbòlica de la mitologia però que alhora també es correspon amb una part de la realitat humana. Els meus personatges solen ser arquetipus, com el cas de Claggart en Billy Budd. Penso que és un error intentar atribuir un sentiment humà a un personatge que més aviat és un monstre. I Hage11 té a veure amb wra força sobrenatural, fora d'ell mateix, perquè ell està afec· tat per la cobejança de l'or del Rin, que dóna el poder de l'Univers. És curiós adonar-se que els personatges que te· nen l'or. no l'utilitzen mai, no ho arri· ben a fer. Aquesta cursa per aconseguir· lo és el que els manté enganxats, com una droga. És una addicció. Això tam· bé té relació amb totes les '"addiccions· que trobem en la societat moderna. -M'agradaria que ens expliqués els seus inicis en el món de la música. -Vaig néixer en una famt1ia de mu· sics. El meu pare era director de cori professor a l'escola superior i la mel'O mare feia classes particulars de cm1t. Aixf doncs, puc recordar que de molt petit escoltava cançons italianes acom· panyades al piano o dirigides pel meu pare. Abans dels deu anys, ja havia es· coltaI El Messies, La Creació de Hayd11 i moltes altres obres. El meu pare diri· gia també el cor de la nostra parròquia. en un poble a l'Oest de Chicago. tsa dir que vaig créixer en aquest ambient. primer aprenent a tocar el piano, co· 11- ro- Sovint hi ha persones que volen entendre la interpretació com un fet cultural, i de vegades pot ser apropiat i de vegades pot ser un error. La forma d'art és una peça de teatre que recreem intentant ser fidels a la intenció del compositor. LA alge agen urat, :J[ec· •que JTÍÓS e tearri· guir· com tam· ons· a. s els mú· cori r1e~·a ;ant. molt =om· meti aes· :Jydll diri· ¡uio. És o ien~ sa que feia bastant malament, i després la trompa, que vaig continuar tocant fins que vaig anar a la universitat. Allà I'Oig estudiar físiques, el 1970, però finalment vaig canviar la meva carrera per seguir els passos dels meus pares. No pensava tant de ser intèrpret, sinó més aviat d'ensenyar música. La veu de baix necessita més temps per madurar de/tol, fisiològicament parlant, és clar. Per això, quan anava a la universitat encara no estava preparat per pensar a ser cantant. Vaig continuar a la universital fins a tenir el gradual i després vaig començar a estudiar òpera amb el professor Mark Elyn. Era un baix americà que va estar en I'Ensemble de Colònia cap als anys seixanta. També vaig estudiar amb un fantàstic músic que era John Wustman, que havia estat repertorista dels més grans cantants, com Pavarotti, Ni/son, etc. Vaig estudiar molt el repertori d'Hugo Wolf a la universitat. David Lloyd també va ser una persona que em va ajudar molt, perquè era el director del Festival d'Òpera d'l/linois i em va proporcionar els primers papers per a I'Ò~era de Nova York quan encara estudwva a la universitat: Don Basilio del Barbiere di Siviglia, el 1973, va ser el meu debut. És a dir que fa trenta anys que visc als escenaris. Potser ja n'hi ha prou, no? , -En aquests trenta anys, quina visió te de l'òpera com a producte cultural? -Sovint hi ha persones que volen entendre_ la interpretació com un fet cultural, 1 de vegades pot ser apropiat i de vegades no ho és, pot ser un error. La forma d'?rt és una peça de teatre que r~~reem mtentant ser fidels a la in tenCIO del ~o"! posi tor. Podem agafar un Lohengnn I fer que fins l'últim moment Gottfried acabi sent tm ésser multise- xual que mor de sida, i per explicar aquesta idea hem d'omplir moltes pàgines del programa perquè el públic acabi dient: ''I això què carai vol dir?" En aquest cas, s'està fent una interpretació de l'obra que no té absolutament res a veure amb l'òpera de Wagner. De vegades s'esdevé que davant un suggeriment com aquest, del director, tot el repartiment i el director artfstic s'hi rebel·la. (1 esclata a riure.) Això no passa gairebé mai. He fet m.oltes produccions del Gotterdiimmerung i totes són diferents, diferents en el vestuari, en la posada en escena... Però no importa, sempre que pugui tenir un entorn en el qual senti Hagen com crec que Wagner volia que es cantés. En aquest sentit, penso que la intenció de Wagner no s'ha perdut. La mitologia de la peça s'ha de mantenir per arribar a tocar el subconscient del públic de tal manera que pugui canviar una mica les seves vides. Aquest és el meu objectiu. Per això canto aquest personatge amb tota la puresa del seu caràcter maligne, diabòlic. lntento treure alguna energia superior que brilli per sobre d'això per aconseguir la vibració del públic. -El recordo molt bé en Billy Budd i també en Tristany i /solda ... -Tristany i !solda va ser molt difícil, per a mi, perquè van fer una escenografia que feia que l'acústica sonés molt morta, per a mi; va ser com un càstig. El material dels decorats és molt important, però no vull entrar en això ara. -Quina és la reacció que voldria arri- 35 155 EL SEU CAP FA HONOR A LA VEU QUE TRANSMET. EN CANVI, ELS ULLS NO SÓN GRANS I NO TENEN UN BLAU DOLÇ, MÉS AVIAT AL CONTRARI. TOT EL SEU ASPECTE ESTÀ SOTMÈS AL TRO DE VEU QUE SURT DE LA SEVA GOLA. LA VOCALITZACIÓ ÉS PERFECTA. LES INFLEXIONS, TAMBÉ. SE'N PODEN ASSABORIR TOTES LES LLETRES. I AIXÒ QUE NOMÉS ESTÀ PARLANT. TANMATEIX, SEMBLA QUE EL SO IMPRESSIONANT DE LA SEVA VEU SE T'ENDUGUI TERRA ENDINS O NIT ENLLÀ, A LES PROFUNDITATS MÉS MISTERIOSES DE LA VIDA. ERIC H ALFVARSON ACTUA A.'A"B NATURALITAT DINS I FORA DE L'ESCENA. SAP EL PODER QUE TÉ AMB ELS SONS DE LES SEVES PARAU· LES, PERÒ TOT EL QUE DIU RESPON A UNA VEU ENCARA MÉS PROFUNDA QUE LA DE LES SEVES CORDES VO· CALS. I AIXÒ TAMBÉ SE SENT BEN ENDINS DE QUI L'ESCOLTA. bar a provocar al públic amb aquesta energia? 245 -Ho penso en termes metafísics, en l'experiència de/teatre. En el teatre hi ha un intercanvi circular d'energia entre el públic i els actors. Tots estan implicats en aquest fenomen. Llavors, pot esdevenir-se alguna cosa sobrehumana que és meral!ellosa. -La seva veu és la de personatges moll dolents, amb una psicologia molt negativa. Com ho viu, en la seva canera? Com l'afecta? -Els baixos gairebé no s'usaven en les primeres òperes que es van compondre, i després es van utilitzar per als papers seriosos, molt seriosos. El tenor sempre s 'endú la noia i jo només ho puc fer com en Fígaro. El tenor canta melodies romàntiques; el baix és un personatge secundari, de suport. Ens hi hem d'acostumar. L'única excepció és en Wagner, que em permet tenir molts més diners i ser més poderós que el tenor... -Potser Wagner va voler fer justícia amb aquest gest. ¿Creu que Wagner és molt més ric artísticament per als cantants baixos que molts altres compositors? -No necessàriament, no. En l'òpera germànica i en la italiana hi ha també molts fragments d'una gran dificultat interpretativa: Sarastro, el mateix Basilio, Lorenzo en Romeo i )ulieta ... Normalment fem personatges dolents, monjos o pares. Aquestes són les tres variants que tenim els baixos profunds com en el meu cas. 36 156 -Psicològicament són més complexos, més rics que la resta de personat- ges. contacte. -Sí, té molts més elements interpretatius que el tenor, que generalment només cal que sigui bo i que besi la noia. Nosaltres estem immergits en problemes filosòfics i passem el temps pensant com manipular la gent ... -Els russos han estat els més famosos, no és cert? -La interpretació escènica és particularment important en el seu cas. -Crec que he desenvolupat bastant aquest aspecte en el decurs dels anys. No em considero un actor teatral, però he arribat a fer més d'una vintena de personatges diferents. Sóc bastant conegut pel personatge del baró Ochs al Cavaller de la rosa, és un dels meus preferits. Tothom em considera un cantant germànic. Però ara tinc moltes ganes de treballar el baix cantabile italià: La forza del destino, Simone Boccanegra, Nabucco, les melodies meravelloses que no he pogut cantar en tot aquest temps que sobretot he estat fent Wagner. Ho trobo a faltar. -No deuen existir gaires cantants amb la seva tessitura -La veritat és que som tan pocs que podem ser tots amics. Malauradament, ahir vaig saber que un dels meus primers herois del món de la lírica havia mort: Nicolai Guiaurov. També érem bons amics. L'admirava moltíssim. I ha mort encara jove, als setanta-quatre anys. Era una font d'inspiració, per a mi. M'anomenava "bambino basso "! ... -¿Té molts amics cantants? -Els meus millors amics són "baixos''. De fet, no ens veiem gaire sovint, perquè no coincidim mai. Però sempre estem d'una manera o d'una altra en -Sí hi ha un cert repertori molt adt· quat per a ells, però no crec que hagin de ser superior als altres. El que és cert és que hi ha llengües, idiomes, que pet· meten desenvolupar un tipus de veu~ Els espanyols o els italians, que lellen trets similars: Carreras, Kraus..., pot· ser perquè parlen una llengua simi/at que els fa col·locar la boca d'ww de· terminada manera. En canvi, els ntl· sos tenen una fonètica que ajudo atenir la veu més greu; per exemple, pronuncien les L d'una manera mo/1 gutural, al fons de la gola. Això és~ que fa la veu més greu, més fosca. M'agrada molt fixar-me en aquestes coses. Tot forma part del fenomen de la n· bració. Ens pensem que la nostra mera és la que està pensant continuamenl i en canvi, el veritable cervell és el qu. tenim aquí darrere del crani i queesr. connectat amb aquesta vibració còs· mica que ens fa entendre la música. -Què sent quan surt a l'escena? -Quan sóc a l'escenari sento qut la meva energia vital s'accelera a mil quilòmetres per segon. E~tic en· ganxa/ a aquest sentiment. Es molt excitant. I puc fer tot el que 1111lgU1 amb aquesta energia. f si algú Ilo observa, ho rep d'una manera direc· ta. D'altra banda, a mi m'agrada molt un comediant nord-americà que diu quan li pregunten què és l'art d'actuar: "Si el director et diu vés-te'n i tanca la porta; doncs, tu t'aixeque! i tanques la porta: això és actuar. és molt simple!" 4t'MWWMWMWW j. PRECRÍTICA Bach pianístic amb Daniel Barenboim El Melos Quartet al Petit Palau Palau 100. Daniel Barenboirn, piano. J. S. Bach: El clave ben temperat (llibre 1). Palau de la Música Catalana. 13 d' abril de Música de Cambra al Petit Palau. Melos Quartet. Mendelssohn: Quartet en Pa menor, op. 80. Debussy: Quartet en Sol menor, op. 10. Brahms: Quartet en Do menor, op. 51. Petit Palau. 16 de març de 2005 (2 1h). 2005 (21 h). aniel Barenboim és una de les figures més rellevants del segle xx i dels nostres dies. La seva inteHigència, els seus valors artístics i humans, el seu treball incansable en tots els àmbits que es proposa, el converteixen en una pedra angular de la interpretació musical i en una de les figures que més ha treballat pel diàleg entre les cultures, especialment entre la israeliana i la palestina. Cal recordar que juntament amb l'escriptor palesti Edward Said va fundar el West Eastern Divan Workshop, que amb seu a Sevilla reuneix músics israelians i del Pròxim Otient per fer música en conjunt; cal recordar, igualment, que aquesta iniciativa li va valer el Premi Príncep d'Astúries de l'any 2002, al qual van seguir nombrosos premis internacionals, com el de l'Orde de la República Federal Alemanya. Ara aquest artista nascut l'any 1942 i que des del 1952 ja apareix com una de les figures cabdals de la interpretació pianística i des de fa quaranta anys també de la direcció, tornarà al Palau en solitari per oferi r-nos un programa monogràficament dedicat a la música de Bach, concretament al primer volum d'El clave ben temperat, una obra que recentment ha enregistrat i que el passat octubre ja va interpretar a Madrid. La trajectòria de Barenboim D ad~ wgin setr. ? pel· veu~ enen pot· 11ilar a de· ; rus· atePTQ- moiJ és e M'I} com a artista resulta incommensurable. La seva relació des del 1965 arn b I'English Chamber Orchestra el va portar a oferir gires pels cinc continents, i des d'aleshores ha dirigit les més destacades orquestres del món. Titular de l'Orquestra de París entre 1975 i 1989, de la Simfònica de Chicago des del1 99 1, de I'Staatsoper de Berlin des del 1992, vitalici de I'Staatskapelle des de l'any 2000 i convidat regularment al Festival de Bayreuth des del 1989, Barenboim ha dirigit pràcticament tot el gran repertori simfònic clàssic i romàntic, sense oblidar Ja música del segle XX, essent un dels grans especialistes en la interpretació de les obres de Berio, Boulez, Lutoslawski o Henze. Com a director d'òpera, des que va debutar l'any 1973 a Edimburg dirigint Don Giovanni, ha desenvolupat una carrera idènticament ex.itosa, tot assolint amb ies òperes de Wagner un altíssim nivell artistic. Així mateix, com a pianista les seves recreacions de les obres per a piano sol i concertants de Beethoven i Mozart han assolit un reconeixement absolut, però resulta d'idèntica bellesa el seu pas per les obres de Bartók o Brahms. Ara tomarà a oferir en solitari un recital de piano al Palau, una sala on ha actuat en gran nombre d'ocasions interpretant des de Ja integral simfònica beethoveniana fins a les Variacions Goldberg. 'Oses. !a,.¡. nu11tt nent, ·I que 200 anys de la mort de Boccherini en el record del Quartet de Venècia ? està ; CÒS· ictJ. ? r que 1ra a e en· molt ulgui ú ho iirec· :rada 1 que /'art s·te'r. Euroconcert. Quartet de Corda de Venècia. Boccherini: tres Quartets (op. 81 núm. 1, op. 64 núm. 2, op. 52 núm. 2). Haydn: Quartet en Re menor, op. 76 núm. 2. Mozart: Quartet en Si bemoll major, K. 458. Palau de la Música Catalana. 6 d'abril de 2005. I ntegrat per Andrea Vio, Alberto 13attiston, Luca Morassutti i Angelo Zanini, el Quartetto d'Archi di Yenezia actuarà el proper dia 6 d'abri l al Palau de la Música Catalana en un concert en el qualla música de Boccherini -compositor de qui es commemora el segon centenari de la seva mort-, Haydn i Mozart integrarà el programa. La formació artística dels seus components ha seguit un doble vessant. Per una banda, la tradició del quartetto italiana, que sota la tutela de Piero Farulli reben classes impartides tant a I'Scuola di Musica di Fiesole com a I'Accademia Musicale Chigiana di Siena. Per una altra, les classes rebudes pel Quartet Yegh -especialment en les seves trobades E nguany el Quartet Melos celebra els seus primers quaranta anys de trajectòria. Des que va proclamar-se guanyador del Concurs per a Quartet de Cordes de Ginebra. la seva projecció internacional ha estat ininterrompuda fins als nostres dies. ·Integrat des de l'any 1993 per Wilbelm Melcher, Ida beiles, Hermann Vos i Peter Buch, en el decurs de la seva història ha col·laborat amb artistes del talent d'Artur Rubinstein, Gerog Solti , Mischa Maisky, Mstislav Rostropóvitx o Fischer-Diskau entre d' altres. Les seves interpretacions plenes de sensibilitat, refinament i aprofundiment formal han convertit els seus enregistraments dels quartets clàssics, romàntics i del segle xx en veritables referències. Les integrals dedicades a Schubert, Beethoven, Mendelssohn, Brahms, Schumann, Cherubini, Bruckner, Verdi, Sibelius o Janacek els han valgut els miUors reconeixements de la crítica internacional. Concerts a les sales de concerts més rellevants d'Europa, d'Amèrica del Nord i del Sud, i al Japó avalen la trajectòria d'aquest quartet que debutarà al Petit Palau amb un programa dedicat a obres de Mendelssohn, Debussy i Brahms. amb Sandor Vegh i Paul Szabo. Concerts per tol Itàlia, gires pels Estats Units amb concerts a Nova York, Washington, San Francisco, FiLadèlfia o Seattle; gires pel .Brasil i Argentina, concerts per les sales més prestigioses d'Europa -de les qual cal destacar el Palau de la Música Catalana, el Palau de la Unesco a Paris o l'Òpera Nacional Finlandesa d'Hèlsinki-, vénen complementats amb enregistraments per a ràdios i televisions italianes, dels EUA, alemanyes, suïsses o austríaques. Les seves col·laboracions amb artistes i conjunts de la categoria de Bru no Giurana, Quartet Borodín o Trio Altenberg, formen part també de la trajectòria artlstica d'aquest conjunt que ara al Palau ens oferirà un programa cambrístic netament clàssic. 4t'MWWMWMM. . PRE C RÍTI CA Víctor Pablo Pérez als Simfònics al Palau DEsPRÉS D'UNs ANYS o' A BSÈNCIA, EL DUET PIANÍSTIC FORMAT PELS GERMANS M. LOURDES I L LUÍS P ÉREZ MOLINA TORNARÀ EL PROPER DIA 13 DE MARÇ AL PALAU DE LA MúSICA Concerts Simfònics al Palau. Orquestra Simfònica del VaJiès. Carmen Yepes, piano. Dir.: Víctor Pablo Pérez. Txa ikovski: CATALANA, AL ciCLE ELs Dm- MENGEs AL PALAU (18 H). Concert per a piano i orquestra núm. 1. Simfonia núm. 2 Palau de la Música Catalana. 19 de març de 2005 (19 h). erà per interpretar el Concert per a dos pianos en Fa major, S v: ctor Pablo Pérez és considerat una de les batutes es· panyoles més destacades de les darreres generacions. La seva tasca al capdavant de l'Orquestra Simfònica de Galícia des de l'any 1993 i el seu treball com a director artístic i titular de la Simfònica de Tenerife li han valgut un reconeixement internacional. Nascut a Burgos i figura habitual dels escenaris de tot el país, ara torna al Palau per dirigir l'Orquestra Simfònica del Vallès en un programa monogràficament dedicat a Txaikovski. Víctor Pablo Pérez ba col·laborat amb artistes de la categoria d'Eva Marton, Alfredo Kraus, Placido Domingo, Mischa Maisky, Gil Sbaham, Grigory Sokolov i Franz Peter Zimmermann, entre d'altres. Discogrà- ficament, el seu enregistrament de La tabemera del puerto amb María Bayo, Placido Domingo i l' Orfeón Donostiarra li va valer un Diapasson d'Or. Premi Nacional de Música i Medalla d' Or a les Belles Arts -entre altres guardons-, Víctor Pablo Pérez ha estat convidat a dirigir orquestres de la significació de la Philbarmonia, Royal Philharmonic de Londres, Filharmònica de Munic, Filhannònica de Dresden, Simfònica de Jerusalem, Ràdio Frankfurt i Simfònica de Berlín, en un llarg etcètera. La Passió segons sant Mateu en la temporada Euroconcert Euroconcert. Orquestra Barroca d' Stuttgart. Cor de Cambra d'Stuttgart. Dir.: Frieder Sernius. J. S. Bach: Passió segons sant Mateu. Palau de la Música Catalana. 14 de març de 2005 (20 h). L 38 158 a carrera de Frieder Bernius té tres dates del tot significatives. L'any 1968 va fundar el Kammerchor Stuttgart. Des de l'any 1977 dirigeix gran nombre d'orquestres amb obres de repertori vocal i instrumental, fet que Li permet aprofundir en la literatura simfonicocoral. I entre els anys 1985 i 1987 pren la inicitativa de fundar la Ba- rockorchester Stuttgart i el Festival Internacional de Música Antiga d'Stuttgart, centrat en el repertori comprès entre els segles XVII i XVIU. Els grans èxits assolits a Alemanya, avalats amb l'obtenció de nombrosos premis dirigint el Cor de Cambra, li obren les portes per actuar arreu del món. Convidat sovint a dirigir orquestres i formacions diverses, Bernius ha actuat al capdavant de formacions com la Musica Fiata Koln o Le Grand Ecurie et la Chambre du Roy. Amb el Cor de Cambra d'Stuttgart ha realitzat més de quaranta enregistraments -que li han suposat nombrosos premis- corresponents a un repertori certament eclèctic però que té en la música del barroc el seu epicentre interpretatiu. K. 242 de Mozart, en companyia de I'European Union Chamber O rchestra, sota la direcció de Mattias Wollong. O bres de Johann Christian Bacb i Franz Joseph Haydn completaran el recital, que s'emmarca en el cicle Els Diumenges al Palau. -Què en podeu dir, de l'obra de Mozart que oferireu en aquest concert? -Lourdes: Es tracta d'un concert que originalment va ser escrit per a tres pianos per encàrrec de la comtesa Antònia Lodron i les seves dues filles. La part del tercer piano és molt simple, de manera que en la versió per a dos pianos aquesta queda pràcticament absorbida per la resta. -Lluís: El mateix Mozart va ser l'encarregat de fer els arranjaments per a dos pianos, i de fet l'obra s'interpreta gairebé sempre en aquesta versió. -¿És un concert que s'interpreta sovint? -Lluís: No gaire. És una obra de la primera època del compositor, que mira força cap al passat. El tercer moviment, per exemple, és un ron· dó en forma de minuet, bastant despullat des del punt de vista virtuosístic, però precisament a causa de la seva simplicitat, resulta dificil d'interpretar. -Lourdes: També cal dir que Mozart va escriure tres anys més tard el Concert en Mi bemoll major, l'únic original per a dos pianos, i que s'interpreta més sovint. -Quina és l'època de la història de la música que resulta més prolífica en literatura musical per a dos intèr· prets de teclat? -Lluís: A partir del barroc comen- cen a aparèixer molts exemples, tant de música per a dos teclats com de teclat a quatre mans. Però és possiblement al romanticisme quan es comença a difondre més aquesta formació, ja que en les reunions d'arnies, com ara a les schubertiades, era molt habitual interpretar aquest tipus d'obres. Al segle XIX, a més, es comença a establir una correspondència entre la música per a dos pianos i el llenguatge orquestral, ja que era habitual que els compositors .,..••.••••• PRECRÍTICA Els germans Pérez Molina interpreten el Concert K. 242, ''Lodron'' de Mozart e l- -¡ a !- 'S 1t ó :- ., s !- !l a e e r .- e !- ·- e a s s fessin esbossos per a piano de les seves obres simfòniques abans d'instrumentar-les. Però hi ha una altra categoria de transcripcions escrites per ser interpretades, i que mantenen tota la vàlua artística de l'original, com és el cas de les Variacions Haydn de Brahms o els Poemes Simfònics de Liszt. -¿Ten el segle XX trobem exemples de música d'aquestes característiques? -Lourdes: En el segle xx s'ha escrit molta música de totes les tendències. Les possibilitats del piano modern amb pedals -i en el cas dels dos pianos multiplicades per dos- afegeixen una nova dimensió de color i timbre, que fa que aquest mitjà sigui molt adequat per expressar tant el subtil llenguatge impressionista de Debussy o Ravel, com el tractament magistral de l'element rítmic de Bartók o Stravinsky, o l'ús del piano preparat de Cage. -Quin repertori acostumeu a interpretar en els vostres concerts? -Lourdes: El que procurem és incloure obres contemporànies en programes de línia més aviat clàssica. Es quelcom que intentem fer sempre que els organitzadors ens ho permeten. La nostra tendència, però, no és la de centrar-nos exclusivament en la música dels segles xx i XXi. -¿Heu encarregat obres a compositors actuals? -Lluís: Més aviat han estat alguns compositors els qui han escrit espontàniament música per a nosaltres, sobretot amb motiu d'algun festival de música contemporània, però no acostumem a demanar que ens escriguin obres expressament. -Lourdes: Hem tingut la sort d'estrenar obres d'autors com Homs, Francesc Taverna-Bech, Antoni Olaf Sabater, García Morante, Llorenç Balsach, Pladevall, David Noon, Vigela nd... -De quina manera vau decidir fer carrera musical de manera conjunta i formar aquest duet? -Lluís: Doncs des de ben joves. Als setze o disset anys ja estudiàvem música de cambra plegats al conservatori, i malgrat que també treballàvem per separat obres pet a solista, ens vam anar consolidant de mica en mica com a duo. -Lourdes: Els nostres primers conc~rts, organitzats per Joventuts MuSICals, ens van anar molt bé i vam tenir un gran èxit. A partir d'aquí ens vam il·lusionar i començàrem a fer projectes per continuar estudiant a l'estranger i aprofundir més en la música de cambra per a duo de piano. Vam tenir l'oportunitat de poder disfru tar d'unes bones estades a Budapest i Nova York, gràcies a beques com les de la Generalitat de Catalunya i "la Caixa", entre d'dltres. Això va ser una gran empenta en els inicis de la nostra carrera. -Lluís: I tot i que aquí a Catalunya aquesta no és una formació gaire habitual, sí que ho és en l'àmbit internacional, i gràcies a això vam anar descobrint molts concursos de caire internacional. -Parlant de concursos, imagino que el fet de guanyar-ne deu suposar tot un estúnul... -Lourdes: Sí, és cert. Hi ha concursos que han repercutit molt en la nostra carrera: en primer lloc el Concurs de Joventuts Musicals que ens va facilitar una primera gira per Andalusia, després vam guanyar un concurs a París i un altre a Miami, i posteriorment un altre a Nova York, que ens va pennetre poder actuar al Camegie Hali. -Lluís: Però també és cert que a l'endemà d'un èxit tot és com tornar a començar, perquè aleshores el que costa aconseguir és que el teu estatus es mantingui, i en aquest sentit qualsevol carrera musical és francament difícil. -¿Heu seguit tambê una trajectòria musical paral·lela, per separat? -Lluís: Al començament sí que vam participar individualment en alguns concursos de piano, però arriba un moment en què t'has de decidir i especialitzar-te en alguna cosa, i resulta complicat compaginar la carrera de música de cambra amb la d'intèrpret solista. -Lourdes: A més, nosaltres hem d'anar sempre amb un doble repertori. Hi ha moltes sales de concerts que només disposen d'un piano, i el programa no el decidim nosaltres, sinó l'organització. I quan coincideix un estiu amb dos repertoris diferents que es van alternant, d'una banda tens mala sort, perquè hi ha molta feina, però també bona sort perquè hi ha concerts, perquè hi ha èpoques que no és fàcil aconseguir-ne. -Quines particularitats presenta la interpretació de música per a duet de piano? -Lluís: La música a quatre mans presenta recursos força intimistes, però al mateix temps comporta tota una sèrie de dificultats mecàniques, derivades del fet d'haver de compartir un sol teclat. I en aquest tipus de repertori també has de saber desenvolupar molta més riquesa des del punt de vista t{mbric, tot explotant al màxim la paleta de sons que ofereix l'instrument. -Lourdes: Com ha dit en Lluís, fer música per a piano a quatre mans seriosament, és molt més difícil i delicat del que sembla, i en canvi, a dos pianos, pel fet de tenir tot l'instrument per a tu sol et sents més lliure i poderós. -I a l'hora d'unificar ctiteris interpretatius, ¿apareixen moltes dificultats? -Lourdes: Realment, crec que som molt diferents l'un de l'altre, però tot i que les diferències en un primer moment espanten, si estan ben portades enriqueixen i permeten que la versió resultant sigui més madura. Són dos temperaments i dues intef.ligències al servei d'una sola intenció musicaL Aquest és un tema que afecta tota la música de cambra en general: ésser capaç de compartir una interpretació musical deixant que la personalitat dels diversos participants hi_ sigui present. -Lluís: Es cert, en la música de cambra pots comprovar com els músics es fusionen en la interpretació, però també com cadascun d'ells hi deixa la seva empremta particular. -A banda de la vostra faceta com a intèrprets, també heu treballat en el camp de la docència. -Lourdes: Sí, nosaltres sempre hem complementat la nostra activitat concertística amb l'ensenyament, que és un factor que també resulta molt enriquidor. Actualment estem treballant a I'ESMUC com a professors de música de cambra i estem molt contents de veure com en el nou pla d'estudis aquesta assignatura és una part important en la formació del futur músic professional. Existeix un compromís seriós del centre, i una motivació i interès de l'alumnat important vers la música de cambra. -Lluís: D'altra banda, l'intèrpret musical és una figura que, en certa manera, viu força aïllada de la societat. La docència, per tant, és una activitat que et possibilita tenir un contacte amb la realitat i tocar de tant en tant de peus a terra ... 245 39 159 -.m•••ww•••• PR ECR ÍTI CA ¿Boulez de teloner? A quest concert s'anuncia com un homenatge a Pierre Boulez, autèntica figura carismàtica de la música del segle xx, i ve~itablement hom no sap endevinar-hi quina mena d'homenatge és aquest, en siluar-se la seva obra -Rituel in memoriam Bruno Maderna- com a simple obertura del programa. Evidentment, sense deixar de considerar interessant el seu possible mèrit d'haver estat guardonada en el concurs de composició que convoca l'Asociación Española de Orquestas Sinfónicas, com és el cas d'Hopscotch de Lara, ni l'audició del Concert per a piano i orquestra de Magnus Lindberg, pel fet que aquest compositor finès està adquirint un notable re!Jeu en el món de la nova música, cap d'aquestes composicions és equiparable a la inqüestionable aportació estètica de l'obra de Boulez. Probablement, en termes d 'estricta actualitat, tant Lara com Lindberg tinguin més connexió amb el món d'avui; amb tot, diríem que Boulez, encara ara, projecta en la creació del nostre temps una influència important, ja sigui en la manera d'entendre la composició, com també en la visió analítica del desenvolupament de Ja música durant el segle que, tot just, acabem de deixar. I això, Boulez ho ha fet no solament amb una nodrida sèric d'escri ts veritablement profunds, sinó també com a director orquestral amb les versions més clarificadores de les obres cabdals de Debussy, Stravinsky, Webern, Varèse, etc. Precisament va ésser eU qui, valentament, va irrompre en l'actualitat dels anys cinquanta amb Ja proclama "Sch6nberg est mort!" i va posar en solfa - mai millor dit- les bases per al desenvolupament del postsetialisme amb una sèrie d'obres que encara avui mereixen l'atenció dels estudiosos de l'art nou. Ben segut; sense Boulez actualment la música seria tota una altra cosa. 1 per aquesta raó i tenint en compte el que significà i encara significa l'aportació de Boulez, no podem celebrar el seu vuitantè aniversari amb la programació d'una sola obra seva i situar-la com a simple prolegomen d'un concert, quan literalment, tot just, públic i músics, estan escalfant motors. ¿És aq uesta la mena d'homenatge que ha de fer l'Orquestra Simfònica de Barcelona, una ciutat de llarga tradició musical, i que a més representa un poble amb músics tan universals com són, entre d'altres, Casals, Victòria dels Àngels o Gerhard? Festival de Músiques Contemporànies li. OBC. M. Lindberg, piano. Dir.: Ernest Martínez Izquierdo. Boulez, Lara, Lindberg. L'Auditori. 18 de març de 2005. Salvador Pueyo estrena a Terrassa el seu oratori Exclamaciones EL PROPER 7 o'ABRIL, L'ORQUESTRA SIMFÒNICA DEL VALLÈS, EL CoR M ONTSERRAT I LA SOPRANO ELENA COPONS, SOTA LA DIRECCIÓ DE MANEL VALDIVIESO, OFERIRAN AL CENTRE CULTURAL DE TERRASSA L'ORATORI Exclamaciones DE SALVADOR PtrnYO, SOBRE TEXTOS DE SANTA TERESA DE JESÚS. L'AVINENTESA ENS SERVEIX PER C011.TVERSAR AMB AQUEST COMPOSITOR BARCELONÍ SOBRE AQUESTA OBRA EN PARTICULAR I LA SEVA CONCEPCIÓ DEL FET MUSICAL EN GENERAL. gat d'escriure un oratori, amb l'única condició que el text emprat havia de ser de santa Teresa de Jesús. D 40 160 e quina manera va néixer el projecte d'escriure aq uest oratori? -L'any 2000 fou any de jubileu. Aleshores, des de Roma, es va encarregar a algunes agències, entre d'altres a una anomenada Le Donne in Musica, que organitzessin una sèrie de concerts. Aquesta agència es va posar en contacte amb diverses organitzacions, una de les quals fou el Consejo General de la Música de España, que, alhora, va demanar enregistraments i partitures a diversos compositors del país, que havien de ser enviades al Vaticà. A partir de l'examen d'aquest material es va decidir que jo seria /'encarre- -Com s'esh·uctura l'obra? -És una composició per a orquestra simfònica, cor mixt i soprano, d'uns trenta minuts de durada, dividida en tres moviments, i basada en fragments de les Exclamaciones de santa Teresa, una obra que ja havia llegit en la meva joventut. En tornar a repassar Les obres de L'autora per triar els textos, vaig adonar-me que on realment veia més possibilitats de posar música era en Les Exclamaciones. D'aquestes, vaig triar uns fragments de la vuitena i la novena, perquè em va semblar que, a més de l'aspecte místic que indubtablement les caracteritza, posseeixen un rerefons social molt im- portant, que a mi m'interessava força. -Com es podria definir estilísticament aq uesta partitura? -Bé, abans de tot cal matisar que els estils corresponen generalment a escoles. Jo em serveixo de diverses tècniques, però sempre com a mitjà, mai com a finalitat. Per tant, abans d'iniciar la composició de l'oratori, i a banda de documentar-me molt sobre la figura de santa Teresa de Jesús i la seva obra, vaig escoltar-me moltíssim a mi mateix, per mirar d'esbrinar que em suggerien aquests textos, de manera que tampoc podria afirmar que la composició pertanyi a una escola concreta, perquè no és així. No utilitzo una tècnica determinada, sinó que em vaig servir de les sonoritats que em suggeria la lectura de les Exclamaciones. Sí puc afirmar, però, que es tracta d'una obra atonal, en el sentit que no hi faig servir la tonalitat tradicional. Així mateix, podrfem dir que la partitura té la seva pròpia consonància, la seva pròpia tonalitat, i és treballant d'aquesta manera com jo em sento més còmode. f el fet que l'obra sigui atonal tampoc pressuposa que es regeixi per un sistema j· -.~-· R Í TI CA PRE C ··-·· ó tt I :I .· :- a ~ t d'arribar-te a dins i fer-te sentir coses. serial. El dodecafonisme és una escola. i com acabo de dir, les escoles em poden interessar totes, però al mateix temps no utilítzar-ne cap en concret. El que sí faig és servirme de determinades sonoritats. -¿L'obra Exclamaciones va arri- -En quina situació creu vostè que es troba actualment la figura del compositor a Catalunya? bar a estrenar-se en el seu moment? -No va arribar a estrenar-se a Roma, tal com estava previst. Hi havia programats dos concerts a la basílica de Santa Maria sopra Minerva. que és una església que sovint acull recitals, un tercer concert a la Catedral d'Anami i un darrer a la Colegia/a di Sant Pietro de Fiugi. Els dies prel'istos eren del 5 al 8 de setembre de l'any 2000. Estava en plena orquestració de les Exclamacion es quan van trucar-me, primer des del Vaticà, i després des del Consejo General de la Música, per dir-me que no havien trobat diners per traslladar l'orquestra que havia d'estrenar l'obra, que segons el que tenia entès era la del Gran Teatre del Liceu. -1com va sorgir la possibilitat de poder-la estrenar aquí a Catalunya? -El director del Cor Montserrat de Terrassa, Joan Casals, estava al corrent que jo havia escrit aquesta obra, i en assabentar-se que no l'havia poguda estrenar a Roma, em va comentar que es podria mirar d'interpretar en el cicle de concerts que es fa al Centre Cultural de Terrassa. -¿Es tracta d'una obra representativa de la seva manera de concebre el fet compositiu? -Evidentment, és una obra amb la qual jo em sento completament identificat. Suposo que per acarar cada composició un es fa uns plantejaments determinats, i per tant cadascuna de les obres és diferent de l'anterior. Evidentment que hi ha uns lligams, una certa manera d'entendre les coses, que almenys durant un període llarg de temps creen correspondències entre les diverses obres. En aquest cas treballo amb un text en prosa, però que al mateix ternps conté molta poesia. En cap moment de l'obra faig servir l'anomenada '·melodia acompanyada··, sinó que l'orquestra, el cor i la solista estan al mateix nivell. Això no vol dir, però, que l'obra estigui exclusivament fonamentada en acords verticals. -¿Utilitza, en les seves Exclamaciones, procediments vocals especialment complexos? -A vegades les paraules ens traeixen i entenem per complex quelcom difícil, i són dos conceptes que no sempre s'identifiquen. fo diria que la part que correspon a la soprano és difícil, però no complexa. Però és clar, interpretar bé qualsevol música, encara que sigui una melodia popular, és molt difícil, i quan aquesta melodia conté un text d'una certa profunditat, encara ho és més. -Parlant de qüestions més genèriques: què el va fer decantar-se per la composició? -jo vaig començar a escriure música des del primer curs de solfeig. de manera que tan bon punt vaig començar a aprendre el llenguatge musical, ja vaig sentir la necessitat dJescriure pet(tes coses, evidentment insignificants. Per tant, va arribar fot junt, i no és que en un moment determinat jo decidís dedicar-me a la composició. -I a l'hora d'esctiure música, ¿té preferència per algun gènere en concret? -No, em sento realment còmode amb qualsevol tipus de música, ja sigui simfònica, de cambra, o lied. El que passa és que, generalment, després dJescriure una obra de certes dimensions, orquestral o operística, em sento molt més predisposat a treballar, tot seguit, en una peça per a menys elements. -Quines influències ha rebut com a compositor? -Doncs m'han influenciat tots els estils de música que conec, però al mateix temps no n'hi ha hagut cap que m'hagi marcat de manera especial. És indubtable que quan sents música, i aquesta t'arriba a l'ànima, t'influencia, però no fins a l'extrem de voler-la imitar, perquè aleshores l'únic que fas és tirar pedres a la teva pròpia teulada, i al mateix temps degradar aquella música que t'interessa. M'han i11fluenciat tant la música barroca, com la clàssica, com la romàntica, com la del segle XX, però no en el sentit de combilwció de sons, sinó en l'aspecte intrínsec -Centrant-nos en Catalunya, crec que els compositors es troben, avui dia, força desemparats. Aquí. malgrat que hi ha qui presumeix que estem molt al dia, estic absolutament convençut que ens manca moltíssima infraestructura. Si no hi ha infraestructura suficient. no hi pot haver sortida per a intèrprets ni, per tant, per a compositors que tinguin obres per estrenar. La infraestructura possibilita que l'intèrpret trobi Wl lloc on manifestar-se, i que el compositor, per tant, faci sentir les seves músiques. I malgrat alguns triomfalismes, aquesta infraestructura, al nostre país, està en una situació molt precària, i per tant, les condicions, en termes generals, són força lamentables. -¿I aquesta situació ha mmorat respecte de la que es vivia uns anys enrere? -Si ho rnirem globalment, i només amb xifres, hauríem de dir que actualment la situació és millor, perquè hi ha un major nombre d'auditoris i de cicles musicals, com també importants festivals d'estiu. Però el fet que se celebrin més concerts 110 significa que els compositors i els intèrprets d'aquí tinguin el protagonisme que realment es mereixen. Si tenim en compte que algunes organitzacions havien fet moltíssim, als anys seixanta i setanta, per ajudar els joves músics, dubto que ara n'hi hagi cap que se'n preocupi suficientment. -¿El compositor català dels nostres dies rep un suport institucional suficient? -Crec que, de manera general, no. Particularment, jo mai no he rebut cap encàrrec de cap institució catalana, tot i que sí ho han fet diversos intèrprets a tall particular. Només una organització espanyola m'ha encarregat una obra, però la resta d'encàrrecs han vingut de l'estranger. Per exemple. quan Copenhaguen fou Capital Europea de la Cultura l'any 1996, va estrenar-se, en el marc d'aquest esdeveniment, la meva obra Morta Fiamma, per a orquestra. Anteriorment, el meu ballet Yerma, que s'havia estrenat al Liceu el1992, va estar representantse durant tota una temporada al Teatre de l'Òpera de Colònia, juntament amb El mandarí meravellós de Bartók i el Concerto de Xostakóvitx. 41 161 -f;18WWMWMM. . PRECRÍTICA "Marató" Elisir d'am. ore amb grans repartiments AMB VINT REPRESENTA- CIONS REPARTIDES EN TRES TONGADES, LA PROGRAMACIÓ DE L'elisír d'amare SENS DUBTE ESTABLEIX UN PRECEDENT DE MOLT DIFÍCIL SUPERACIÓ EN LA HISTÒRIA DEL TEATRE. atractiu inoxidable al pas del temps d'aquesta senzílla i amable òpera permet aquest ríen ne va plus amb què ens trobem. I que molt particularment recolza en una sola ària, genial en la seva extrema senzillesa, que des de fa gairebé dos segles continua constituint un dels moments més estimats de la història del gènere operístic. "Una furtiva lactima" és una d'aquelles pàgines que de tant en tant apareixen en la inspiració dels creadors i n'asseguren la immortalitat. La bellesa diàfana de la seva línia melòdica, la seva cantabilitat ideal, fluida com la deu d'una font, el contingut sentimental i alhora determinant en la trama argumental, són elements definitoris que expliquen i justifiquen el seu predicament intocat. Per fortuna, aquesta òpera és força més que "Una furtiva lacrima"; és també una òpera que equilibra amb gran elegància i naturalitat components bufs i de comèdia i que dibuixa amb gran precisió uns arquetips, els quals genèticament vénen de la Commedia dell'Arte -de manera molt perceptible en els casos de Belcore i Dulcamara. A Ja fi, la seva importància rau també en el fet que Donizelli va vessar-hi la seva generosa inventiva melòdica i un gran domini de l'express ió belcantista. I servir bé aquesta darrera dimensió -el cant bell- esdevé no solament fonamental, sinó irrenunciable. La finor del contingut mu- L 245 42 162 ' Raúl Gimé11ez sical donizettià comporta una gran exigència per als intèrprets. En aquest aspecte, cal remarcar el debut liceista del tenor Raúl Giménez, que constitueix un dels grans atractius en el si d'uns repa rtiments que compten amb sopranos com Mariella Devia i Elizabeth Futral, que es repartiran el paper d'Afina en les vuit primeres representacions; Mariola Cantarero el cantarà en solitari en Ja segona tongada i María Bayo i Angela Gheorghiu compartiran personatge en el tercer període -del 22 de maig al 7 de juny. Simone Alaimo, Alessandra Corbelli, i amb una solitària presència de Luciano di Pasquale, seran Dulcamara en el primer període; Simón Orfila ho serà en el segon i novament Simone Alaimo, i amb dues darreres presències de Chausson, tornaran al personatge en el darrer període. Raúl Giménez i també Stefano Secco interpretaran Nemorino en el primer repartiment; Joseph Calieja ho farà en solitari en el segon i Rolando Villazon i Giuseppe Filianoti en el tercer. Víctor Tones i Àngel Òdena es repartiran Belco· re en el primer període o Christopher Schaldenbrand ho seran en el segon i Jean-Luc Chaignaud i novament Cbristopher Schaldenbrand en el tercer. aniele Callegari és un director ben conegut, una d'aquestes batutes italianes no genials que tanmateix dominen el seu repertori autòcton amb ofici i suficiència. El barceloní Josep CaballéDomènech, de feliç protagonisme creixent al Liceu, dirigirà les quatre representacions del segon petíode -del 21 al29 d'abril. La producció és del mateix Liceu, ja coneguda, amb escenografia i vestuari de MarceJo Grande i direcció d'escena de Mario Gas. D L'elisir d'amore de Gaetano Donizetti. Llibret: Felice Romaní. Mariella Devia. Elizabeth Futral. María Bayo. Angela Gheorghiu. Mariola Cantarero. Raúl Giménez. Rolando Villazón. Stefano Secco. Joseph Calleja. Alessandro Corbelli. Carlos Chausson. Simón Orfila. Víctor Torres. Jean-Luc Chaignaud. Àngel Òdena. Christopher Schaldenbrand. Dir. musical: Daniele Callegari i Josep Caballé-Domènech. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Produccio: Gran Teatre del Liceu. Gran Teatre del Liceu. Del 18 de març al 7 de juny 2005. Quan ajuntem les nostres energies, tot costa menys. • Noves TARIFES de llum I gas. .t@••••ww•.. B A L L E T Trencant nous murs per la dansa COM EL MATEIX SOMNI DE CLARA, LA PROTAGONISTA DEL Trencanous QUE TROBA EL SEU PRÍNCEP I BALLA AMB ELL EN UN MÓN IDÍL·LIC, TOT SENTINT-SE PRINCESA PER UNES HORES, DAVID CAMPOS HA FET REALITAT EL SEU SOMNI TAN DESITJAT: UNA DE COMPANYIA ESTABLE DE BALLET. després de presentar el TrencallOus durant les festes de Nadal al Teatre Josep Maria de Sagarra de Santa Coloma de Gramenet. l'ambiciosa proesa desembarcà al Teatre Tívoli de Barcelona del16 al 26 del proppassat febrer. Sense ser agosarats, direm que és el primer Trencanous íntegre produït per una companyia de ballet de Barcelona que es presenta en un teatre comercial. En un context no gens favorable per al ballet autòcton, com ho ha estat Barcelona des dels temps de la democràcia, això es pot considerar un èxit sense precedents, guanyat a pols i amb tenacitat pel seu director i coreògraf: David Campos. Molt d'acord amb la línia de fer pedagogia de la dansa i apropar el ballet a un públic familiar i aliè a aquest art, la versió ideada per Campos és una revisió contemporània quant a llenguatge dansat i llenguatge escènic. El gran repertori del ballet. o bé es fa perfecte, i això comporta escola, o de seguida es veu carrincló. Sent conscient de la seva realitat, Campos ha ideat una adaptació dramàtica i contextual a l'alçada de la seva trouppe. Aquest ballet en dos actes es manté fidel al conte de Hoffman, però escurça distàncies amb el públic tot situant la primera escena al carrer i transformant els protagonistes en indigents que juguen amb elements de la quotidianitat, com ara pilotes de futbol i llaunes de Coca-Cola. Per tot això, el llenguatge dansat sempre parteix d'una base clàssica enriquida amb la dansa moderna, amb gestualitat i moviments de la vida quotidiana, adients per als personatges ideats. El somni romàntic del ballet que- I 245 44 164 da també molt justificat amb Clara, la indigent que dorm al banc i somnia la resta de l'espectacle. A partir d'aquí tots els elements de la coreografia original d'lvanov són presents en la història de Campos, però adequats a un fonnal que combina l'element físic, la "fisicalitat" de la dansa, amb els llenguatges audiovisuals i de masses tan obvis en la cultura de la segona meitat del segle XX: cinema, vídeo, còmics. A ritme de videoclip, dansa i cinema, no hi falta cap escena del ballet original. Ni la lluita dels ratolins amb el Trencanous (com una pel·lícula), ni el viatge de Clara amb el seu príncep pel finnament - un vals de nocs de neu on les noies del cos de ball recorden les "bombolletes" de Freixenet, vestides i coreografiades a manera de musical, de revista i amb llenguatge publicitari, etc. El segon acte, de pel·lícula, ens introdueix al món imaginari dels caramels, i tal com va fer lvanov, vol palesar la diversitat cultural. 1 no hi falta la variació espanyola, molt ibèrica; ni la tradició oriental, més que mai representada per una vigent dansa del ventre, ni la tradició xinesa, amb una dansa de lluita. L'adaptació, però, no s'oblida del moment més culminant d' un ballet clàssic: el pas de dos de Clara i el príncep. Amb tota la seva fa stuositat, un pas de dos complet, amb adagi i variacions. En el qual destaca per sobre de tot la gran seguretat i el domini de la tècnica dels seus intèrprets, que fa gaudir el públic del virtuosisme; i dins aquest context, Carn- pos ret un homenatge als clàssics, tot mostrant el seu respecte per la tradició, i engrescant el públic a gaudir-ne sense complexos. Per sobre de tot cal destacar la gran interpretació de la ballarina Petra Padrianova, en el paper de Clara, que fa fàcil la complexitat tècni· ca, i s'endinsa en el personatge per donar credibilitat i vida a la indigent i princesa. ot plegat suposa una bona i intel·ligent fusió d'elements que no perden mai l'objec· tiu de Campos: fer pedago· gia, per formar al nostre país un pú· blic que estimi el ballet i a partir d'a· quí gaudir amb tot tipus de dansa. Aquest objectiu en aquest cas no es manifesta rebaixant mèrits artístics. sinó més aviat buscant noves fór· mules adients als temps moderns. (Malgrat la idea, no es pot compa· rar, i si recordar el gran èxit de Ma· thew Boume, amb la seva revisada versió d'Ell/ac dels cignes, o més a prop Ja Cam1en de Ramon Ollé, que també va aconseguir fer temporada en un teatre comercial, amb molt d'èxit.) Un projecte com aquest no· més es fa amb diners, l'aposta a llarg termini i la confiança que dar- rere hi ha unes institucions que avalen el treball. Més que mai, felicitats pel projecte de Residència amb l' Ajun· ta ment de Santa Coloma de Grame· net, que ha sabut arriscar amb visió de futur i que ben segur és l'inici d'un favorable desenvolupament i sòlid projecte per a la dansa. Una ve· gada més, "imaginació al poder" per buscar noves vies d'apropament de la dansa al públic. T per Eduard V. Patsi encreua a Horitzontals :Ol ·a. U· la 'e· la· 1Ϸ er :nt ai Música llL---L---~--~--- 1. Cordòfon per tocar assegut. Palestrina, Pergolessi o Purcell. 2. Instruments de percussió sòlids. 440. 3. El més famós és el de pit (del revés i amb ressonància). Que m'escoltes, oltes, tes? El que uneix en Gluck amb els glups. 4. En Ramon, el gran savi mallorquí. Un Sh·adivarius no en té. 5. La major. La menor. Institut Universitari Musical. Mil cent cinquanta romans desordenats. 6. Piano a la partitura. L'avi d'en Pere (el del llop). Brodat al mocador 'a· ;a. de l'Isaac Albéniz. 7. Sintonitzador d'emissores musicals. Mi i Do. Sones consonàntica ment. 8. L'extraterrestre de John WiUiams. Associació de Fagotistes 1\'aumatitzats. Dooo, Reee, Miii... 9. Arbre robust i fort, la fusta del qual s'utilitza per a algunes parts del piano (plural). Univetsitat Ramon Llull. 10. Instrumentistes gallegues. Igor Stravinsky. 11. (vegeu l'I vertical). Ho serem per sempre, com cantava en Carreras a les Olimpíades del 92 (del revés). es :s, Verticals !ls :e· ·o· :ú. .... Q = ..9 = a f;;' ;;r 245 )[· IS. •a· fa· da ¡a ue da >lt tO· ,rg 1re el ¡el ,n· te· ;ió ici ti 'e· •er de I. L'instrument d'en Savall (h·es paraules que fins i tot s'esmunyen per l' 11 horitzontal). 2. Músic virtuós perseguit per les masses. Cal que la soprano l'infli per atacar l'ària de la Reina de la Nit. 3. Canal de la tele que serveix per escoltar (cap amunt). La major. Prefix ecològic (cap per amunt) . 4. Part central del violoncel. Locatelli. Ligeti o Lulli. La del Música encreuada de febrer 2005 (núm. 244) faune que feia migdiades sonava prou bé. 5. Fèmina protagonista del Hamlet. El piano de cua en porta un a cada roda. 6. Nacional Orquestra de Corda. Sindicalistes, o més aviat "sindicalers". 7. Escric música fent la vertical. Ho faig per tocar el violoncel. 8. Mi bemoll. Ravel, Respighi o Ruera. Faristol obert. Fa major. A mig to de Do. 9. Lalo, Lecuona o Lutoslawski. Superficie adequada per practicar-hi un gfissando. Grup de rock català ja desaparegut. Mil romans. 10. Conjunt de llums disposats per a la festa major. 11. El gran violoncel·lista català (dues paraules). Solucions en el número següent. 45 165 BARCELONA (BARCELONÈS) lMARÇ 21 h Palau Jesús Reina, violi. Tatiana Goncharova, piano. Tartini, Franck, Bacb_ Paganini, Sarasate, Wieniawslú. (Temporada de Cambra d'Jbercame 11¡ 2MARÇ 20,30 h Liceu Roberto Devereux (en versió de concert) de Donizetti. Dir.: Yves AbeL 21,30 h Auditori Carles Santos. Transfer. (Nous Sons'OS). 3MARÇ 21 h Petit Palau Mischa Maisky, violoncel. Karin Lechner, piano. Bach, Schubert, Stra. vinsky, FaUa, Bartók. (Música de Cambra al Petit Palau). 4MARÇ 21 h Auditori OBC. Orfeó Català (dir.: Josep Vila; patrocinat per Fundació Caixa p1• nedès). Nadine Secunde, soprano. Paul Frey, tenor. Dir.: Franz-Paul Dec. ker. Wagner. 21 ,30 h Palau Los Secretos. 19 h Palau La Principal de la Bisbal Francesc Burrull, piano. Dir.: Francesc Cassú. Bunun. Gershwm, PauJís, Basi!, Lloansí, Serra. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19h Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu Roberto Devereux (en versió de concert) de Donizetti. Dir.: Yves Abel. 2 1,30 h Auditori/Esmuc Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per FuDdació Caixa Catalunya). Grup instrumental. Dir.: Jordi Casas Bnyer. PGf sió segons sant Joan d' Arvo Part. (Nous Sons'OS). 6MARÇ li h Auditori OBC. (Tercera audició). 7MARÇ 20 h Auditori Sarnh Bels, vioü. Josephine FitzCntrick, viola. Lourdes Duñó, violoncel. CJW. 21 h Palau Junn Diego Flórez, tenor. Vincenzo Seniera, piano. (Lírica de Barcelona). S MARÇ 20,30 h Liceu Roberto Devereux (en versió de concert) de Donizetti. Dir.: Yves Abel. 9MARÇ 20 h Palau Robert Trio Lom. Joan Orpelln, violí. José Mor, violoncel. Daniel Ligorio, pia. no. Haydn, Mendelssohn-Bartholdy, Xostakóvitx. 21 ,30 h Auditori/Esmuc Trio Kandisnlú. Part, Schnittke. (Nous Sons'OS). 20h SGAE Trio Bertrand. María Luisa Ibañez, a6a. forge Casanova, bandúrria. Miguel Angel Sanz, guitarra. Codina, e Jong, Granda, Soto, Nicolta (Avuimúsica). ¡;¡¡- 20 h Acad. Marshall Raffaello Moretti, piano. Granados. B: 21 h Palau Orquestra i Cor de Minsk. Mozart. (Promoconcert). 20,30 h Liceu Roberto Devereux (en versió de concert) de Donizet1i. Dir.: Yves AbeL 21 h Palau Pinchas Zuckerman, violí. Marc Neikrug, piano. Mozart, Brahms, Becthoven. (lbercamera). 21 h Auditori OBC. Felicity Lott, soprano. Dir.: Franz-Paul Decker. Strauss. 19h Palau Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Juan de la Rubia, orgue. Dir.: Jordi 1..ecíl Serra, Serrat, Català, Moraleda, Porcell, Oltra. (Cobla, Cor i Dansa al Palau\ 19h Auditori OBC. (Segona audició). 21 h Palau Orquestra i Cor de Minsk. Mozat·t. (Promoconcert). 21,30 h CCCB Mat Maner. Frec Jazz microtonal. (Nous Sons'OS). llh Auditori OBC. (Tercera audició). 18 h Palau Euro¡.ean Union Chambcr Orchcstra. M. Lourdes i Lluís Pérez Molint. duo e pianos. J.C. Bach, Mozart, Haydn. (Els Diumenges al Palau). 18,30 h At. Barcelonès Paula Nogueira, soprano. Maria Miró, mezzosorano. Alcjandro R~ ca, piano. Rossini, Mozart, Mendelssohn, Dvora , Be llini. (Associaac Massià Carbonell). 20 h Palau Orquestra Barroca d'Stuttgart. Cor de Cambra d'Stu~rt. Joanne Lunn,~ bano. Daniel Taylor, contratenor. Jan Kobow, tenor. ebastian Noack, bau. ir.: Frieder Bernius. Passió segons sant Mateu de Bach. (Euroconcert). 20 h Auditori Dolors Chiralt, oboè. Francesc Navarro, clarinet. Noé Cantú, fogot Jo· vier Galan, veu. Villa-Lobos, Bush. 20,30 h Liceu Roberto Devereux (en versió de concer t) dc Donizetti. Dir.: Yvcs Abel 19h Palau Cor de Noies de l'Orfeó Català (patrocinat per Grupo Santander). Grup instrumental. Carlos Garcia Bernal, orgue. Dir.: Lluís Vilamajó. Met delssohn, Brahms, Rheinbergcr. (Cicle d'Orgue al Palau). 21 h Petit Palau Melos Quartet. Mendelssohn, Debussy, Brahms. (Música de Cambra al Petit Palau). S MARÇ 2: ¡;¡¡- = e ~ B:' ;;r lO MARÇ toph Rahn, contrabaix. Albert 245 -. ~ a:;· e ;r ~ ¡;;¡- 11MARÇ ...= 12MARÇ 13MARÇ 14MARÇ 16MARÇ 48 168 uinovart, piano. Guinovart, Schuben. ···•§•••~··· Bacl - let;\. 2 1,30 h Auditori/Esmuc Grup Instrumental Barcelona 216. Lindberg. (Nous Sons'OS). 11MAKÇ 2 1,30 h Palau David Crosby i Graham Nash. tsMAKÇ 20,30 h Liceu L'elisir d'amare dc Donizetti. Dir.: Daniele Callegari. 21 h Auditori OBC. Magnus Lindberg, piano. Dir.: Ernest Martínez lzqu ierdo. Boulez, Lara, Lindberg. (Nous Sons'OS). 19MAKÇ 19 h Palau OSV. Carmen Yefes, faiano. Dir.: Víctor Pablo Pérez. Txaikovski. (Concerts Simfonies a Pa au). 20MAKÇ 18 h Liceu L'elisir d'amare de Donizctti. Dir.: Daniele Callegari. 22MAKÇ 20,30 h Liceu L'elisir d'amare de Donizetti. Oir.: Daniele Callega ri. 21h Palau Michel Portal Trio. (Temporada de Cambra d'lbercamera). 20,30 h Liceu L'elisir d'amare de Donizetti. Dir.: Daniele Callegari. 21 h Auditori Orquestra Música Bohemica. Cor de Cambra Prafca. Anna H1avenkova, socrano. Edita Adlerova, mezzos~ano. Marian Pav ovic, tenor. Roman Vocel, uiem de Mozart. (Concerts a Barcelona). aríton. Oir.: Jaroslav Krcek. 20 h SGAE Cecilio Tieles, piano. Ferrer, Diago, Cervelló, Bosch, Sardà, Casablancas, Piñera, Pueyo. (Avuimúsica). 21 h Auditori Orquestra Música Bohemica. Cor de Cambra Praga. Anna Hlavenkova, soprano. Edita Adlerova, mezzos o = a rian Pavlovic, tenor. Roman Vo· de Mourt. (Concerts a Barcelona). cel, bariton. Dir.: Jaroslav Krcek. 19h Palau Jean Dekyndt, orgue. Bernard Soustrot, trompeta. Corrette, BoeUmann, Babell, Messiaen, Handel. (Cicle d'Orgue al Palau). 20,30 h Liceu L'elisir d'amare de Oonizetti. Oir.: Daniele Callegari. 30MARÇ 20,30 h Liceu L'elisir d'amare de Donize tti. Dir.: Daniele Callegari. 31MARÇ 20 h CCCB Gratiniano Murcia, percussió. Pardo, Bo6JJ, Fidemraizer, Boliart. (Avuimúsica). 20,30 h Liceu L'elisir d'amare de Donizetti. Oir.: Oaniele CaUegari. 21h Periti Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana <gatrocinat per Fundació Caixa Catalun{¡a). Jordi Reguant, clavicèmbal. ir.: Jordi Casas Bayer. Madrigals ang esos, peces per a virginal, Monteverdi. (Cambra Coral). Abd. - Sn. ta Pe. IDtt. lllTUI\ llau). Abel. 23MARÇ Fun. :Pt~~r 24MARÇ Chris- lona\ Ahd. 29MARÇ Q ., piJ. úrria. :ola11. ........= ~ a ei' ¡¡;¡· 245 ~ Abel Liceu L'elisir d'amare de Donizetti. Dir.: Daniele Callegari. 21 h Auditori OBC. Pierre Amoyal, violí. Oir.: Lawrence Foster. Montsalvatge, Koering, Txaikovskl. 20,30 h Liceu L'elisir d'amare de Donizetti. Dir.: Daniele Callega ri. 19h Palau OSV. Teddy Papavrami, violí. Dir.: Edmou Colomer. Malipiero, Paganini, Mendelssobn. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). 18 h Palau Cor Vivaldi-lpsi-Petits Cantors de Catalunya. Arnau Ferré, orgue. Josep Buforo, piano. Oir.: Òscar Boada. Britten, Poulenc, García Demestres. (Els Diumenges al Palau). 4ABRIL 21 h Auditori Orquestra Filharmònica Ar turo Toscanini. Dir.: Lorin Maazcl. Wagner. (Ibereamera). fi ABRIL 21 h Palau Quartet de Corda de Venècia. Andrea Vio i Alber to Battiston, violins. Luca Morassutti, viola. Angelo Zanin, violoncel. Boccherini, Haydn, Mozart. (Euroconcert). 7 ABRIL 20 h Acad. Marshall José M. Curbelo i Oliver Curbelo, piano a quatre mans. Iberia d'Albéniz. 21b Metrònom Xclo Giner, saxo i electròniques. V. Garcia, Gardner, Lewin-Riehter, Brncic, Nítñez, Graus. (AvuimCisica). S ABRIL 21 h Auditori OBC. Dir.: Jesús López Cobos. Beethoven. 9ABRIL 19 h Palau Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Jordi Giménez, trombó. Dir.: Manuel Valdivieso. Solà, Amargós, Boliart, Garreta. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). 1ABRIL 'Bec2ABRIL I..eól. alau\. 3ABRIL oliJll 20,30 h IU). oR~ :iació Ut,~ , bai.!. Jt.Jt Abel. Grup Me& bra li 10ABRIL :s. ~ e e; ¡;¡· ;;J ¡;;;¡- ... ~ _( 49 169 11ABRIL 19 h Palau Cobla Mediterrània (25è aniversari). Alexandre Baiget, trompeta picmfo. bel Gregori i Bernat Castillejo, flauta. Dir.: Jesús Ventura. Bernat, Serra, Handel, Doppler, Ferrer, Ventura. (Concert de Tarda al Palau). 12ABRIL 21 h Petit Palau Orquestra Nacional de Cambra d' Andorra. Gerard Claret, concertino director. Mozart, Elgar, Dvorak. 21 h P alau 20h Palau Robert Pere Bardagí, violí. Manuel Martínez del fresno, violoncel. Jazz. 21 h Palau Daniel Barenboim, piano. (Palau 100). 14ABRIL 21,30 h Palau Jacks.on Browne. 16ABRIL 19 h Auditori OBC. Cor Madrigal (dir.: Mireia Barrera). Anna Moreno prano. Maíte Arruabarrena, mezzosoprano. Dir.: Claudio Scimone. cherini, Pergolesi, Vivaldi. 17 ABRIL llh Auditori OBC. (Segona audició). L8 h Palau Orquesta Sinfónica del Principado de Asturias. Orfeó Català (patnJà, nat per Fundació Caixa Penedès) Claudia Barinsky, soprano. Sebas. tian Noak, baríton. Dir.: Maximiano Valdés. Un rèquiem alemany dc Brahms. (Els Diumenges al Palau). 20,30 b Liceu A Midsummer Night's Dream de Britten. Dir.: Harry Bicket. 19 h Palau Orques ta Sinfónica del Principado de Asturias. Dir.: Maximiano Prada, Mendelssohn. (Concert de Tarda al Palau). 21 h Palau Akadeorie fiir Alte Musik Berlin. Dir.: Daniel Reuss. Mozart. (Palau 100~ 13ABRIL lS ABRIL 19ABRIL CAPELLADES (ANOIA) 245 26MARÇ lí. 21 h Paper de Música Rasvan Neculai, violoncel. Gabriel Croitoru, violí. Nicusor Sílaghi, Viorel Tudor, viola. Suzanne Bradbury, piano. :Brahms. 27MARÇ 10 h Paper de Música Concert d'alumnes del13è Curs internacional de Música de Cambra Capellades. 9ABRIL 21 h Paper de Música Tatevik Khatxatrian, violí. Alba Ventura, piano. Locatelli, Ysa)íe, Grie~ Ravel, Prokófiev. Teatre El Jardí Tosca de Puccini. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). ~. ""' so ~ ¡¡§' FIGUERES (ALT EMPORDÀ) 6MARÇ 18 h GRANOLLERS (VALLÈS ORIENTAL) 4MARÇ 22h Teatre Auditori Flam&Co. Flamenc-fussió. 6MARÇ 18 h Teatre Auditori Cia. Da.Te Danza. Sueños de cristal. 13MARÇ 19 h Teatre Auditori Tosca de Puccini. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). lO ABRIL 19 h Teatre Auditori Orquestra de Cambra de Granollers. Dir.: Francesc Guillén. Wagne~ Enesco., Stravinsky, Weill. Teatre Principal Tosca de Puccini. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). Teatre Fortuny Tosca de Puccini. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). LLEIDA (SEGRIÀ.) S MARÇ 21 h REUS (BAIX CAMP) 1MARÇ 21 h SANT CUGAT DEL VALLÈS (VALLÈS OCCIDENTAL) 11MARÇ 21 h Centre Cultural Tosca de Puccini. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). VILADECANS (BAIX LLOBREGAT) 50 170 4MARÇ 21 h Atrium Tosca de Puccioi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). - - El Centre de Negocis de Hewlett-Packard a Sant Cugat del Vallès amb la cultura /agoo. invent -- - ___ _( HP, membre d'honor de la Fundació Orfeó Català - Palau de la Música Catalana