Revista Musical Catalana. Núm. 248 Juny 2005
Editorial: Mort callada del Centre de documentació Musical / PANORAMA Temporada Palau 100 2005-06. Una programació simfònica compacta. RRMC / La música i l'Ovidi Montllor. Miquel Pujadó / Nova edició del curs L'Orgue a la Península Ibèrica. Jordi Salazar / La Mà de Guido, al servei de l'edició musical. Sergi Riera / L'Orquestra Amics dels Clàssics, un exemple d'amor incondicional per la música. Jordi Salazar / Mikrokosmos: Senyals de normalitat. Pere Artís / Tangents: Teresa de Jesús. Jordi Maluquer / Del seu affm.: Sr. Joan Guinjoan. Jaume Comellas / Festival Pau Casals del Vendrell i Festival de Músiques Religioses de Girona. RRMC / Crítiques. Jaume Comellas, F. Taverna-Bech, Jordi Salazar, Robert Benito i Lluís Trullén / Directors d'orquestra/direccions personals (6). Josep Pons, la Irresistible força emprenedora. Antoni Batista / TEMA Context historicomusical en la Segona República. El paper de la música en la Segona República / Els marcs legislatiu i acadèmic en la Segona República. Antonia Luengo Sojo / La creació musical catalana en la Segona República. Antonia Luengo Sojo / MUSICALIA Ewa Podlés. L'excel·lència de la contralt. Mònica Pagès / Dario Fo, la gran estrella d'un Rossini d'estrena barcelonina. Jaume Comellas / Música encreuada. Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / DISCOS / CONCERTS
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
aun a música 248 vis a usica ca a ana •o ------EDiToRÏAi---------M~~-~~¡~-;ci~-ci;ï-c;~-~;-d;-r;~~~;;.;ció-M~sï~~¡-....... ---------------............-----...... _......... ----.............. --..-- . ......................................................... -............... -- --------...............------..................................--.. -........ . -- ~···· -----~ PANORAMA Temporada Palau 100 2005-06. Una prog ramació simfònica compacta per RRMC La música i l'Ovidi Monillor per Miquel Pujndó o G o Maria Guleghiua, duet amb Jaume Aragall en la temporada de Palau 100 2005-06 ,...u •.. ,d<mn~n G G Classe del Mètode Cos-Art en el Curs lntemacional d'Estiu Cos i Mrísicn (Palau Maricel de Sitges) BATISTA, ROBERT jAUME COMELLAS. ~v .... ..,,..., SOJO, JORDI ··~•.VVIJ<;" MÒNlCA PAGÈS i A, EDUARD V. PAl'Sl, NÚRIA MIQUEL PUjAOÓ, SERGI RIERA, SALAZAR., FRANCESC TA VERNABECH i LLUÍS TRULLÉN. TEMA 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 72 10 Ceoüa Bartoli (foto: Antoni Bofill). L'Orquestra Amics dels Oàssics, un exemple d'amor incondicional per la música per Jordi Salnznr Mikrokosmos: Senyals de normalitat per Pere Artís Tangents: Teresa de Jesús per jordi Maluquer Del seu affm.: Sr. Joan Guinjoan per jaume Comellns Festival Pau Casals del Vendrell i Festival de Mús iques Religioses de Girona per RRMC Directors d' orquestra/direccions personals (6). Josep Pons, la Irresistible força emprenedora per Antoni Batista ~ Context historicomusical en la Segona República. W ~ - W El paper de la música en la Segona República Els marcs legislatiu i acadèmic en la Segona República per A11fònia Luengo Soja La creació musical catalana en la Segona República per Antònia Luengo Soja .........................._.............- ...-----------------·····························-·······-·-----------·-------------------·--·--·--······························· MUSICALIA A W o www.palaumuska.org A/!!: r~\'isln@.'palaumu~lca.org Catalal'llt, wlèron d'at~ndó al client: (de dilluns a dtS'"bl~. d~ 9,30 ha 21 h) a "Cntlllunyn Música/R<•visto expres.sen només l'opinió dels "Catalunya Músic.t/R~vista Musical 110 rnantlndrà corre,pondència amb eb lllllof!; d'original~ no encarregats i t•nvint>; ~pontàniam~nt a la Redacció. !t. reproduccions autontzildl."., VECAP, Bartelona 2005. La Mà de Guido, al servei de l'edició musical per Sergi Riern Crítiques W lísirall'flisla IIOSiralralalaaa Nova edició del curs L'Orgue a la Península Ibèrica per Jordi Snlnznr per F. Tnvema-Beclt, L111fs Tru11én, Robert Benito, Jaume Comellas i Jordi Salaznr A W en aquest número: Sant Francesc de Paula, 2 o • Publicitat: Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, 1r 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona Preimpressió: Ormograf, S.A. Impressió: Agpograf, S.A. Distribució: Distribama, S.A. Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 o Cws Internacional Cos i Música Vmt anys afinant el cos per N rí rin Peltíez. Ewn A W Ewa Podlés. L'exceHència de la contralt per Mònica Pagès i San/acana Dario Fo, la gran estrella d'un Rossini d'estrena barcelonina per f. Comellas Música encreuada per Eduard V. Pntsi Podlés ...................................................... .......................................................................................................................... ............................................................... . . ................. SCHERZANDO DISCOS CONCERTS O o o ~ perCesc 3 303 ORQUESTRES DIRECTORS SOLISTES LONDON SYMPHONY DANIEL HARDING BARRY DOUGLAS. piano ORCHESTRA BALTIMORE SYMPHONY YURI TEMIRKANOV JOSEP CARRERAS, tenor ORCHESTRA ORQUESTRA REVOLUCIONÀRIA SIR JOHN ELIOT GARDINER I ROMÀNTICA NDR SYMPHONIEORCHESTER DANIEL BARENBOIM, piano j CHRISTOPH VON DOHNANYI HAMBURG PHILHARMONIA ORCHESTRA THE KING'S CONSORT ROBERT KING JAUME ARAGALL, tenor 1 CECIUA BARTOLI, soprano 1 SIR NEVILLE MARRINER GEWANDHAUS ORCHESTRA LEIPZIG ANTONI ROS MARBÀ ORCHESTRA DELL'ACCADEMIA NAZIONALE Dl SANTA CECILIA { RICCARDO CHAILLY FREIBURGER BAROCKORCHESTER MARIA GULEGHINA, soprano JAMES CONLON Informació I venda : Tel.: 902 442 882 • /Ve: taqullles@palaumuslca.org Venda d'enlrades per lnternet: www.palaumusrca.org GRIGORIJ SOKOLOV, piano Organitza: - Preus d'abonaments a 16 concerts: de 787 a 2.018 € Preus de localitats: a partir de 27 € O RFt0 CATAI,À PALAU Ot LA MUSICA www.paloumualca.org 11111111111111 PALAU MÚSICA CATALANA IA~CfLONA na carta d'allò més lacònica ens infmma q ue el fons documental que hi havia al Centre de Documentació Musical s'ha traslladat a la Biblioteca de Catalunya i que, per tant, aquest Centre deixarà de funcionat~ "tal com ho ha fet ara", segons que es precisa; precisió que no deixa de resultar curiosa. La fredor i el laconisme de l'escrit no amaga un fet d'una importància notable. La mort d'un equipament que en el seu dia, en el ja força llunyà any 1983, es va posar en marxa enmig dels averanys més falaguers i en el curs d'un acte gairebé luxulient en satisfaccions de tota mena. Tot somreia a una empresa mitjançant la qualla música catalana es regalava un equipament que hauria pogut tenir una enorme validesa, dinamisme i utilitat. Tot ho feia preveure: un espai amb una història tan gloriosa en el camp de la música com la torr e Bartomeu cedida generosament per la seva família, unes instal·lacions suficients i en principi ben equipades i una zona privilegiada des de la perspectiva de l'activitat que calia desenvolupar i de les derivades, com és el cas de la recerca. Després, massa aviat, es va anar desfermant un clima de deixondiment de causes massa complexes per ser escatides des de fora. Totes aquelles expectatives de constituir un focus alhora ordenador de patrimoni musical i dinamitzador d'iniciatives d'índole diversa es van anar esvaint en una mar de marasme dia rere dia creixent, alhora que també discret. El silenci esdevenia sempre resposta a preguntes òbvies, mentre que noticies esparses i de font mai oficial preparaven per als pitjors presagis. Aquests presagis que s'han acomplert ara definitivament. L'adéu silenciós del Centre de Documentació Musical de la Generalitat de Catalunya, menh·estant, deixa un rastre indefinible de tristesa i una munió de preguntes en l'aire. Mort callada del Centre de Documentació Musical Temporad a Palau 100 2005-06 Una programació simfònica compacta LoNDON SYMPHONY ÜRCErnSTRA,PHITL~ONIA ÜRCHESTRA, GEWANDHAUS ÜRCHESTRA LEIPZIG, CECILIA BARTOLl, JOSEP CARRERAS, JAUME ARAGALL, DANIEL BARENBOIM I MARIA GULEGHINA SÓN, ENTRE D'ALTRES, FITES DESTACADES DE LA PROGRAMACIÓ DE LA PROPERA TEMPORADA DE PALAU 100. 248 .P.~E..~S.. l gran format domina de manera aclaparadora una vegada més l'oferta de Ja temporada vinent del cicle Palau 100, que arriba a la seva quinzena edició. Onze de les setze manifestacions hi corresponen plenament, de les quals set són concerts orquestrals, dos concerts simfonicorals i dos concerts vocals amb acompanyament de conjunt instrumental. A això, cal afegir-hi dues fonnacions de tipus cambrístic, fins a assolir d'aquesta manera una programació basada en el gran espectacle musical. La part virtuosística se centra en el piano, amb dos concerts de dues grans figures, i especialment en Ja veu, acompanyada només en un cas per piano. El cicle l'obrirà el dia 18 d'octubre la London Symphony Orchestra, dirigida per Daniel Harding, un dels directors destacats entre els de les datTeres promocions. Així s'inicia una important representació orquestral britànica, que després completaran formacions i E 6 batutes tan destacades corn l'Orquestra Revolucionària i Romàntica (John Eliot Gardiner), City of London Sinfonia (David Giménez) que acompanyarà Josep Caneras en el seu recital, Philharmonia (David Giménez) i The King's Consmt (Robert IGng). La Gewandhaus Orchestra Leipzig oferirà la gran solvència de la mjJlor tradició simfònica alemanya, a més sota el guiatge d'un dels directors europeus més importants del moment, l'italià Riccardo Chailly. En aquesta línia se situa també l'NDR Symphonierorchester (o el que és el mateix, l'Or- Es CONCEN- TRA UNA IMPORTANT REPRESENTACIÓ ' SIMFONICA ANGLESA. questra de Ja Ràdio d'Hamburgl. amb un altre nom de gran relleu~ capdavant, el veterà Christoph voo Dohmínyi. La Baltimore Symphony Or· chestra constitueix una nova re· presentació del gran moment or· questral simfònic nord-americà. er aquest cas a més a més avalat~ una batuta de tanta envergadur. com la de Yuri Temirkanov. aportació simfònicae~ completa amb tres for· macions llatines tambi servides per tres gralli noms de la direcció: Orquestradt Cadaqués, amb el seu director ba.'~­ dera, Neville Marriner; la jo\'e R(• al Filharmonia de Galícia, amb. seu titular, Antoni Ros Marbà. l'Orchestra dell'Accademia Nazk· nale de Santa Cecília, una de les~· questres italianes d'historial me• prestigiós, que serà dirigida per I~ mes Conlon. L'oferta simfonicocoral recolZen dues grans composicions del r. ríode clàssic. Per una part dR. quiem de Mozart i per l'altra la.\f~ L ' ~Carreras Cecilin Barió/i sa u¡n tentpore belli" de Haydn, ambdues amb el suport coral de sengles formacions de la casa, respectivament el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana i l'Orfeó Català. El suport orquestral l'oferiran les esmentades Orquestra de Cadaqués i Real Filhannonia de Galícia. burg\, :lleu al Jh 1'00 .y Or· tVa re· mtor· icà.~ lat per tadura uca ei I virtuosisme pianístic serà servit per dos extraordinaris solistes: Daniel Barenboim, que completarà el cicle d'E/ clave ben temperat de Bach, amb la interpretació del llibre segon, i Gtigorij Sokolov, en un programa per determinar. Un tercer nom, així mateix destacat, és el del nord-americà Barry Douglas, que oferirà el Concert núm. 3 de Beethoven amb la Balli more Symphony Orchestra. Altres virtuosos instrumentals seran el violinista Gordan Nikolitch E i el violoncel·lista Tim Hugh, que oferiran el bell Doble concert per a violí i violoncel de Johannes Brahms. La presència de la gran mezzosoprano italiana Cecilia Barto1i encapçala amb protagonisme particularitzat la parcel·la vocal, en un concert de gran volada confegit sobre la vocalitat exquisida de Handel i el suport de la competent Freiburger Barockorchester. JOSEP CARRERAS OFERIRÀ UN RECITAL DE " CARACTERISTIQUES PECULIARS. Josep Carreras oferirà un recital de característiques peculiars. Actuarà amb el Cor de Noies de l'Orfeó Català i el suport de l'esmentada City of London Sinfonia, amb un programa amb temàtica nadalenca, que s'oferirà a les envistes de la festa corresponent, el dia 22 de desembre. Maria Guleghina i Jaume Aragall portaran la força del gran repertori vocal operístic en àlies i duets, acompanyats al piano per Marco Evangclisti. The King's Consort, el conjunt que dirigeix Robert King, mostrarà les excel·lències de l'obra dels Mozart, pare (Leopold) i fill (W. A. Mozart), des de criteris histodcistes. Finalment els Wiener Virtuosi, format per solistes de la Filharmònica de Viena, portaran el classicisme vienès més exacte amb obres de Mozart, Haydn i Beethoven. ...= ¡;;¡ .... 3 ~ ei' ¡¡¡· 248 es for· tam~ o!!T8lli stra dt !)f bar· ¡ve Rr- ambd grbà, i ·ecolza tlel~ eLRt la .11~· 7 307 La música i l'Ovidi Montllor SE N'HA PARLAT FORÇA, DE L'OVIDI MONTLLOR, TOT JUST DEU ANYS DESPRÉS DE LA SEVA MORT. S'HAN ORGANITZAT HOMENATGES -ALGUNS DE BEN SINCERS; D'ALTRES NO GAIRE, COM ÉS EL CAS DEL QUE HA COORDINAT HIPÒCRITAMENT UN RESPONSABLE DE RESSONS, ANTIC JOVE LLEÓ DE CIU, QUE HAVIA AFIRMAT, EN VIDA DEL CANTANT, QUE L'OVIDI MAI NO REBRIA AJUDES DE LA GENERALITAT "PER COMUNISTA". 248 ' S ha parlat del seu paper de boc expiatori d'una Cançó tan indispensable socialment i artísticament com molesta per al poder de qualsevol signe. S'ha parlat de la initació que la persistència de les seves cançons provoca avui mateix en l'epidermis de l'impresentable PP valencià, incloent-hi la ciutat d'Alcoi. S'ha parlat de la seva dignitat humana, de la temàtica de les seves cançons, de la seva inqüestionable habilitat interpretativa, de la seva tasca com a divulgador de l'obra d'Estellés, Salvat-Papasseit i altres poetes, del tàndem quasi indissociable que formava amb Toti Soler... Però les cançons de l'Ovidi, com totes les cançons, estan formades per tres elements íntimament units: text, música i interpretació. I de la música, ben pocs n'han parlat. Per tant, ho farem aquí. Cal dir, d'entrada, que l'Ovidi era un músic elemental. Que va aprendre els seus primers acords de guitarra tot observant a la Cova del Drac les actuacions de cantants com Pi de la Serra i Guillem d'Efak (desaparegut, per cert, el mateix any que l'Ovidi, i massa poc recordat). Que aviat es va adonar que l'instrument l'engavanyava, i que - tot i que el va tomar a agafar ara i adés per a cançons com "Perquè vull" i "Als companys"-li calia tenir les mans lliures a l'hora d'expressar-se. Però, tot i la seva pobra formació musical, l'Ovidi era un melodista in- tuïtiu, capaç de resultats esplèndids (només ens ca l escoltar temes com "Homenatge a Teresa", "M'aclame a tu", "Tot esperant Ulisses" o "Si mai de tu" -inèdit en la seva veu, però enregish·at per Toti Soler- per adonar-nos-en). I, conscient de les seves limitacions, i curiós de mena, sempre va voler envoltarse de músics de qualitat amb els quals experimentar i enriquir el seu món. I així com els primers discos petits i el primer àlbum (Un entre tants, 1972) comptaven amb uns arranjaments força utilitaris (rere els quals trobem, però, noms com Jordi Sabatés, Albert Moraleda, Pi de la Serra i Carles Boldori), el 1973, l'àlbum Crònica d'un temps representa un trencament amb l'estètica habitual de la Cançó catalana d'aque- Ü VIDIMONTLLOR VA SER MOLT MÉS QUE EL TÍPIC "CANTANT AMB GUITARRA". lla època: llargs recitatius sobre fons musical ("El vi", "Carta a casa") a la manera de Léo Ferré, introducció d'in· fluències flamenques (en el tema que dóna títol a l'àlbum, amb l'acompa· nyament d'un Toti Soler especialment inspirat) .. . i, sobretot, un tractament instrumental d'avantguarda, empeltBt de jazz-rock -fms i tot amb momen!S de free-jazz en l'espectacular final de "Prediccions i conformitats"-, fornit per Víctor Ammann i Xavier Batllés,d nucli de la futura Orquestra .Mirasol Crònica d'un temps va desconcertar molta gent (l'Espinàs en va publicarlllll crítica molt negativa), però ha supe· rat el pas del temps amb nota alta. a qui acusaven l'Ovidi, amb menyspreu de ser el típic "cantant amb guitarreta', ben cert que mai no s'havien molesta: a escoltar-lo... videntment, l'Ovidi de la ma· duresa arriba el 1974 ambA Alcoi, un àlbum enregistrat amb gairebé l' únic acompa· nyament de Toti Soler, i en el qualtr~ bem joies com "Homenatge a Teresa (cançó que ja tenia uns anys de ~d~, però que la censura havia prohtbU d ament) , "Va com va" • "El• · .· re1tera amants", "A la vida" ... Així com.•n· E terpretativament parlant, les influèn·es de l'Ovidi cal buscar-les en l'u niCI , vers gestual d'Yves Montand (nomes de cintura cap amunt: el cantant d'Alcoi gairebé no movia els peu~) i •. molt especialment, de Serge Regg¡.am -curiosament, dos cantants d'origen italià que també, com l'Ovidi, eren actors-, des del punt de vista creatiu trobem en A Alcoi la persistència de Brassens: "La samarreta", la primera cançó de l'Ovidi, era clarament brasseniana pel que fa a la música, i els sons de trompeta amb sordina fets amb la boca a "La fera ferotge" derivaven elarament de l'ús que Brassens feia del mateix sistema a "Corne d' Aurochs" i "Les copains d'abord". Doncs bé, "Les meyes vacances", un dels grans temes d'A Alcoi, no és sinó la reescriptura en clau l'alenciana de la "Supplique pour être enterré à la plage de Sète" -que també és a la base de cançons de Pere Tàpias ("Al darrer adéu") i Lluís Llach ("Arran de terra"). Apartir d'aquest moment, Toti Soler és omnipresent en els enregistraments d'Ovidi Montllor (Salvat-Papasseit per Ovidi Montllor, 1975; A /'0/ympia, 1975; De manars i garrota- e fons ) ala Sd'in· 1a que )!Upa· ilrnem lJllent .peltat ments naltk fornit llés,d .rasol. ::erl!r aruna supe· la. Els sp!tu [Teta", Iesta: lama· LmbA :istrat )ropa· al tro!resa vida. ;¡hibil , ·E~ m.in- des, 1977). en solitari o amb altres músics: Carlos Boldori, Jorge Sarraute, Krupa Quinteros ... Cal fer constar que les músiques que Toti i Boldori van escriurc per als poemes de Papasseit -majoritàriament dits sobre fons musicaltenien tanta entitat que ambdós guitarristes les van desenvolupar com a temes instrumentals en diversos àlbums propis, com és el cas d'El cant monjo de Tot i Soler. El gust de l'Ovidi per l'experimen1ació reapareix el 1978 amb l'àlbum Bon vent i barca nova, on una mica més de la meitat dels temes compten amb uns arranjaments i acompanyaments efectius però sense sorpreses (a càrrec d'en Toti, Maurici Villavecchia, Toni Xuclà, etc.), mentre que quatre cançons presenten unes orquestracions a barrocades, i harmònicament innovadores, signades per Joan Albert Amargós, que de vegades perjudiquen temes tan directes com "Autocrítica i crítica", però que en canvi creen un ambient extraordinari en "El ball"', collage sonor format a partir de versos d'Estellés. La innuència de Léo Ferré -amic personal de l'Ovidi- es torna a sentir en la peça que tanca l'àlbum -"Voleu guerra?"-, com també un cert regust brelià amara el tema d'inici -"Bogeria amb núme~~·De fet, ja feia molts anys que l'O\id¡ havia utilitzat la música de "Le plat pays" de Brel per escriure una cançó sobre Alcoi, tot i que no es va decidir a enregistrar-la fins al 2004: fou, de fet, l'ú11ica cançó que va poder deixar enlleslida per al seu inacabat àlbum Verf good. L'esperit de Fené es toma a sentir en l'impressionant doble àlbum Coral romput ( 1979), basat en un llarg text de Vicent Andrés Estellés; àlbum que no existiria, n'estic segur, sense els referents fornits per textos tiu com "TI n'y a plus tien" i, sobretot, sense el disc auto biogràfic Et basta! (quaranta-cinc minuls de paraula dita sobre fons de piano, percussions i, en alguns moments, guitarres); i també es fa sentir en el darrer, i més depurat, àlbum de l'Ovidi: 402-42 (1980); especialment, en l'extraordinària "Baralla de la vida i jo", que compta amb una gran intervenció del Cor Madrigal, arranjat i dirigit per )ordi Sabatés. s onse se< llnmune a la inspi,.ció popular (des de la "Cançó de · llaurador'' del seu primer EP a les valencianes de l'u i el dos que són a la base del tema "De manars i garrotades", passant pel fons musical d'uEis amants" i les referències a "La moixeranga" que obren el Coral romput), tot al llarg de la seva trajectòria l'Ovidi va demostrar tenir les orelles ben obertes i saber portar al seu terreny les influències més diverses: la cançó francesa, el jazz i eljazz-rock, el tango, la música clàssica i contemporània ... Dissortadament, fou just quan el jove entusiasta un xic primari de la primera època havia esdevingut un artista madur que es va veure impossibilitat per desenvolupar normalment la seva feina: cap més disc, poques actuacions ... Quantes grans cançons no hauria donat l'Ovidi si no l'haguessin entenat en vida? Que ara dugui el seu nom una sala on no hauria pogut cantar quan realment ho necessitava no és cap consol. És, en realitat, un exemple més del comportament suïcida d'un país que sembla entestat a demostrar que no es mereix pas sobreviure. ~ ie el' ~· 248 ;:;! ;:s. ..,., ;;: ee; ¡¡¡· ~ E: = .... EL SILENCIAMENT DEL " CANTANT ES UN EXEMPLE DE COMPORTAMENT " SUÏCIDA DEL PAlS. 9 309 PREMI ER ~OUR ~EMIERJOUR Curs Internacional d'Estiu Cos i Música Vint anys afinant el cos EL (URS INTERNACIONAL D'ESTIU Cos 1 MúsiCA, QUE APLICA L'EDUCACIÓ CORPORAL A LA PEDAGOGIA v<STRUMENTAL, COMPLEIX EL PROPER MES DE JULIOL VINT ANYS, 11 EN ELS QUALS JA HA AFINAT" EL cos DELS GAIREBÉ DOS MIL ALUMNES QUE HAN PASSAT PER LES SEVES CLASSES DURANT AQUESTES DUES DÈCADES. I curs, d'una setmana de durada, es basa en l'aplicació a la música del mètode psicofísic Cos-Art, creat fa quaranta-quaiTC anys per la pedagoga argentina Yiya Díaz, que durant tot l'any imparteix aquest sistema a laseva Escola de Treballs Corporals i Artístics de Barcelona. Segons Yiya Díaz, el Curs Internacional d'Estiu Cos i Música va sorgir "de la necessitat de molta gent que no 1•ivia a Barcelona i que ens demanm'tl que féssim alguna cosa a l'estiu, perquè fa vint anys hi havia molt poca consciència psicofísica a Espanya i ens anibaren alumnes de tot el país". El curs va començar celebrant-se a Barcelona amb unes poques especialitats, principalment piano i cant. Fa deu anys va sorgir la idea de traslladar el curs a Sitges, i actualment se celebra en aquesta localitat del Garraf, en un escenari privilegiat: el palau Maricel. Els alumnes treballen primer el mètode en general i després cadascú l'aplica a la metodologia concreta del seu insh·umcnt. "Es /reballa en grups el cos: quin tipus de cos ha de treballar un músic, quina aproximació a si mateix ha de tenir un artista, com es pot arribar a percebre les mans, com puc escalfar les mans abans de tocar, com puc sentir-me bé amb mi mateix abans d'un concert ... és un treball psicofísic -explica Díaz-, i després apliquem això a cada instrument. Nosaltres qüestionem la tècnica, la tècnica es tenir recursos per a alguna cosa. però creiem que si no hi ha ra:ursos psicofísics, per molla tècnica que tinguis, si en el moment d'un concert et poses nen•iós, no hi ha res a fer. " Durant aquests vint anys han passat pel curs al voltant de dos mil alumnes, un centenar per edició. Tal com destaca Yiya Díaz, "tenint en compte els centenars de cursos que existeixen en l'actualitat, ~~~ntenir-nos en aquest nombre ja és un e.tt.t, tot i que, alrnenys que jo sclpiga, no extstetx a Europa cap curs similar a aquest. El que sí es fa en altres cursos a Espanya es tenir un educador corporal". ~a manca d'oferta de cursos que apliqum l'educació corporal a la música fa que cada any vinguin fins a Sitges alum~ de països com Itàlia, Alemanya, Suïs;a 1 França. "A més de la gent nova que E ve cada any, tenim un alumnat molt fidel que repeteix cada any. especialment el que ve des de l'estranger, perquè només pot venir a l'estiu -explica la pedagoga argentina- . A més d'informar del curs mitjançant/a publicitat, tenim una gran llista de contactes. jo he tingut moltíssims artistes de renom a la meva escola, com Maria del Mar Bonet, que va treballar molts anys el mètode, o el pianista Rober/o Bravo, i ara aquests artistes hi envien els seus alumnes. El llostre és un sistema del boca a orella." Durant aquests vint anys, el curs Cos i Música ha aplicat el mètode Cos-Art a nombroses matèries: piano, violí, viola, violoncel, clarinet, flauta, guitarra, guïtana flamenca, veu, cant, castanyoles, música de cambra, introducció al jazz, improvisació, posada en escena per a músics, musicoteràpia i psicologia de la música. Aquest any, entre el professorat del curs figuren artistes com Carmen Bustamante i Raúl Giménez, que impartiran classes de cant, Assunto Nese en violí, Eduardo Velenzuela en violoncel, Giuseppe Nese en flauta, Angel Soler en música de cambra, José de Udaeta en castanyoles i la mateixa Yiya Díaz en piano. A més del vessant musical, el curs incorpora una secció anomenada "Vida quotidiana" adreçada a tot tipus de gent i professions. De fet, Yiya Díaz assegura que per la seva escola han passat fms i tol coneguts polítics que volien superar el seu nerviosisme a la hora de parlar en públic. A més de les classes, el curs compta amb concerts d'alumnes, taules rodones amb professors i professionals i el concert Gnal del curs, en el qual actuen tots els alumnes participants i en el qual, segons Yiya Díaz, es pot copsar l'evolució del músic. ''En el curs d'estiu fií ha gent que hi entra un dissabte i el segiient en surt totalment modificat, gent que té pànic escènic i que treballant per desdramatitzar-ho, la setmana següent toca davant el públic sense problema. També ve gent amb problemes a les mans, per exemple, i aconseguim que no s'hagin d'operar gràcies a una reeducació. Hem sintetitzat un treball per arribar en pocs dies a tenir ull cert domini sobre Ull mateix, tot i que és important continuar treballant-ho després", explica la pedagoga. Díaz celebra que '·a Catalunya hem aconseguit una cosa molt important: que per decret de la Generalitat l'educació corporal sigui d'Cfferta obligatòria als conservatoris. Però cal continuar desem,olupant la consciència que la millor educació musical no és efectiva si el cos persona troba obstacles per expressar-se. És important que el professorat comprengui que la consciència corporal és w1 recurs tècnic que cal tenir en compte des del primer dia de contacte amb l'instrument. Abans d'afinar l'instrument, s'ha d'afinar el cos". XIII Schubertíada a Vilabertran XX I r rèstival lJ¡temacional de AliÍsita de l'Empordà /!lti,'~HJ OFELIA SALA, s• ,prano ROGER VIGNOLES, piano 20 dÍIJ,OJt JEROME ROSE, piano 26 d~(OJI MICHELLE BREEDT, mazo WOLFRAM RIEGER, piano ;:; d~orl DETLEF ROTH, baríton ULRICH EISENWHR, piano 2 dt ,1(/tfllllft QUARTET CASALS SARAH WILLIAMSON, clarinet 3 dt .lt/(lflbrt 248 ORQUESTRA DE CAMBRA DEL GRAN TEATRE DEL UCEU LIEDER CÀMERA, COR DE CAMBRA SYLVIA SCHWARTZ, soprano ANIOJ, BOTINES. cenur MARC PllJOL. baL' KAI KLEUSTEEN. cuncerbno ANTONI ROS MARBÀ, director 9 dt stltmbrr • QUARTET ENSEMBLE ELAIOS ASSUMPTA MATEU, 'l'nnn MITSUKO SHIRAI, mc:aosopr:J1lo U-l'iS \!IJ..AMAJÓ, Ml<lr THOMAS RUF, b.uíwn LIEDER cAMERA, COR DE! CAMBRA JOSEP VILA, dirt.-ctor FRANCISCO POYATO, piano li dt ((/(flt/Jft JULIANE BANSE, soprano WOLFRAM RIEGER, piano .. _ o ----·a..v. ISAAC RODRIGUEZ,clmmt * <¡;>.. _ - m ....._.. _,. WJt ; ....-.. 1( "laCaixa" ,,,"' l,'ffl·'t! G.&u"".u.-·..., In fo<íi'Jmflguer•s.com www.jmfigueres.com JOVENTUTS MUSICALS DE FIGUERES to.~ •:r¡972SOOJ l7 ·n.: ~ '"'~C..-9.1 ~3 Lll] • E N TRADA 902 101212 CAIXA CATALUUYA <> 1• h ntr.uld corn 4 4 11 311 Montblanc acull una nova edició del curs L'Orgue a la Península Ibèrica CREAT ARA FA VINT-I-CINC ANYS, EL CURS TITULAT L'ORGUE A LA PENÍNSULA IBÈRICA HA ESDEVINGUT UN DELS MÉS P RESTI- josepMatif Mas i Bolltt GIOSOS DEL MÓN EN LA SEVA ESPECIALITAT. EL CERTAMEN, QUE TÉ LLOC CADA ESTIU A LA LOCALITAT DE MONTBLANC -ENGUANY ENTRE ELS DIES 17 I 23 DE JULIOL-, CENTRA LA SEVA ATENCIÓ EN L'OBRA PER A ORGUE DELS AUTORS HISP ÀNl CS MÉS REPRESENTATIUS DELS SEGLES XVI, XVII I XVITI, COM ARA C ABEZÓN, CORREA DE ARAuxo O ANTONI SOLER. 1 seu fundador i actual director, Josep Maria Mas Bonet, ens detalla en aquesta entrevista algunes de les particularitats del curs. -Quan i de quina manera va sorgir la idea de crear aquest curs? E -EI curs va ser creat l'any 1980, a"an de la restauració de l'orgue barroc de Torredembarra, que és un dels exemples més genuïns de l'orgueneria catalana. És un orgue petit, característic de parròquia, i que data del 1705. Em va semblar interessant fer-hi allà un curs de música ibèrica en general, tol i que en aquest instrument destaca l'absència d'alguns trets sonors típics de l'orgue hispànic, com ara la trompeteria horitzontal. Uns anys després, però, el curs es va traslladar a Montblanc perquè l'orgue d'aquesta població, del 1750, ja incorpora aquests elements de llengüeteria horitzontal, i resulta més adient per fer un estudi aprofundit de tot el repertori ibèric. -A qui va adreçat el curs? -Va dirigit principalment a alumnes de grau superior, tot i que considero que el h"pus de repertori que treballem és perfectament assequible per a un estudiant de grau mitjà de piano que sigui especialment receptiu a la música antiga. El curs compta amb un nombre reduït de participants -quinze com a màxim-, que vénen principalment d'arreu d'Europa i Amèrica. -¿El repertori que s'hi treballa és exclusivament bispànic? -Sí, i aquest és possiblement l'únic curs de tot Catalunya que, ja des dels seus orígens, està centrat únicament en la música hispànica, tot i que darrerament l'he volgut eixamplar a aquelles escoles que presenten alguns trets en comú amb l'espanyola. D'aquesta manera, fa dos anys, el curs va estar dedicat en bona part a la música de l'escola napolitana, i rany passat a alguns compositors de l'àrea flamenca que van rebre influència de Cabezón. -I quins són els períodes històtics que s'hi estudien? -Bàsicament des del segle XVI fins a Antoni Soler, que és l'etapa més rica en música escrita per a orgue a la Península Ibèrica. -A què respon aquesta absència, en el curs, de la música espanyola per a orgue dels segles XlX i xx? -Cal dir que, sinceramen~ no són períodes gaire interessants. En aquella època es va caure en una crisi general, tant pel que fa a la reconstrucció d'orgues com a l'aportació de repertori. A França o a Alemanya, en canvi, l'orgue va viure una època romàntica molt viva. Aquí, passat e/1750, trobem petits exemples, i l'orgue continua utilitzantse en la litúrgia, però les aportacions no són prou destacades com per incloure-les en el nostre curs. -Quina evolució ha anat seguint el curs durant els seus vint-i-cinc anys d'existència? -El curs s'ha anat mantenint durant aquests anys sense grans variacions, i sense que s'hagi notat cap boom espectacular en un moment determinat. El curs ha suscitat un important grau d'interès des de bon principi, un interès S'HA PRODUÏT UNA EVOLUCIÓ EN EL N IVELL DE CON EIXEMENT PREVI DELS ALUM N ES. que no ha decaigut en cap moment, te· nin/ en compte que ara hi ha molts més certàmens que no abans. D'altra ba11· da, també cal dir que avui dia els par· ticipants estan. en tem¡ es generals, més ben informats que abans sobre aspectes musicològics. Anys enrere ha1•1em de fer unes sessions teòriques molt llar· gues sobre interpretació, i ara veig que molts dels meus alumnes ja coneixen la digitació antiga, cosa que em perme~ anar molt més al gra i treballar la irr· terpretació des de bon principi. -Quants professors integren l'equip docent? -Fins fa dos anys me n'encarregat!IJ jo sol, perquè m'interessava ensenyar bàsicament el meu punt de Pista inter· prelatiu. Però da"erament he jutjat ne· cessa ri ampliar el programa vers aquelles escoles que tenen un lligam am~ l'orgue hispànic, i que ens ajuderz aer.· tendre'/ millor. Enguany, el professor convidat és José Luis Gonuílez Uriol que és una autoritat en la música ara· gonesa antiga, i que fa rà unes classes magistrals sobre la música per aorgue a l'Aragó entre els segles XVI i Xl'lll..4i· xí mateix, el curs ha comptat duram molts anys amb la participació d'or· gueners i musicòlegs destacats, queenr han explicat, potser fins i tot mi/IOTifJr els intèrprets, com s'ha d'utilitzar l'im· trument. 1 també voldria fer esment dt l'ajuda que en tot moment m'ha oferl la meva esposa, Micheline Carpentier. sense la qualla realització del curs tro hauria estat possible. -Quina durada té el curs? -El curs té, actualment, una durada d'unes 35 hores lectives, que s'impar· feixen en el decurs d'una setmana. L6 classes són eminentment pràctique!. molt intensives, i inclouen una I'Ïsiroc que es prem una tecla fins que es genera el so. I percebre això, especialment en orgues grans, resulta realment difícil, perquè no tots els sons arriben amb la mateixa rapidesa. En alguns orgues, per exemple, el so produït per uns tubs determinats se sent amb més facilitat que d'altres. el -¿El manteniment de l'orgue exigeix algunes atencions especials en comparació amb altres instruments? l'orgue de Montbrió del Camp, que és un exemplar notable de l'orgueneria mediterrània. 111, te- rsmél 1 banpar· s,mé$ 2spec- s JI!Íem ltllat· igque !eLten .Quines dificultats presenta l'estudi de l'orgue en relació amb altres instruments de teclat? -Hi ha una primera dificultat de Cilràcter pràctic, pel que fa a l'accés a /'i11strument, ja que, com és obvi, resulta molt difícil tenir un orgue permallentment a disposició de l'intèrpret. U11 altre factor que també n'augmenta la dificultat és la varietat d'instruments que existeixen: cada orgue es construeix per a un espai determinat í, per tant, abans de la interpretació, cal esbrinar com parla l'instrument en relació amb l'espai físic que l'envolta. -Imagino que, d'altra banda, la mateixa complexitat mecànica de l'orgue en deu dificultar la interpretació... -Sí, i jo crec que és necessari conèi- xer bé l'instrument. Tinc molts alumnes que vénen del món del piano i que pensen exclusivament en el teclat. jo crec que l'organista ha de pensar en tot el que hi ha dins l'instrument, i ser conscient de tot el procés que va des -Òbviament, l'orgue és un instrument que cal afinar periòdicament. Els tubs de llengüeta, per exemple, canvien de to amb més rapidesa que els tubs labials. Els diversos materials amb què es construeixen els tubs, com també la seva alçada i la situació dins el mateix orgue, són factors que també determinen els canvis d'afinació. La complexitat d'aquests factors fa que sigui pràcticament impossible trobar un orgue completament afinat. Però això és una cosa que tampoc no ens ha de preocupar de manera especial, ja que hem de tenir en compte que la majoria d'esglésies no disposen de calefacció, amb la qual cosa la temperatura es manté estable tot al llarg de l'any i no afecta de manera notable l'instrument. Tot i això, és convenient revisar l'orgue a cada canvi d'estació per garantir-ne una afinació correcta. •ennet la in· Iequip De l'I al I O de juliol de 2005 ~gOl'O ~11)01 'M' ¡mter· ·atne[aque¡amb VI FESTIVAL DE MÚSIQUES RELIGIOSES DEL MÓN GIRONA ~a er.· 1eSSOI Uriol aan.• fasses o~ ri.Ai· furam fd'or· ueens brqur ~ l'ins· ntdt ofert gntieJ, ~r,l/10 lnformation: www.ajuntament.gi/muslquesreligloses ·Tel. 9n 22 65 75 uraào par· a. U "la Caixa" Ajuntamen~e Girona 13 313 La Mà de Cuido, al servei de l'edició musical LA MÀ DE Gumo ERA UN RECURS MNEMOTÈCNIC PER LoCALITZAR LES ALTURES DEL SO EN L'ESCALA DIATÒNICA QUE, D'UNA MANERA ENGINYOSA, VA IDEAR EL MONJO DEL SEGLE Xl Gumo o' AREzzo EL QUAL, A MÉS, PER FACILITAR L'ENSENYAMENT DE LA LECTURA MUSICAL, PROPOSÀ UN GRUP DE síL·LABEs (UT, RE, Mr, FA, SoL, LA) PER RECORDAR LES PAUTES DE TONS I SEMITONS DINS DE L'HEXACORD. mb aquesta voluntat de facilitar la lectura de la música, el compositor sabadellenc Llorenç Balsach, un dels pioners al nostre país en la investigació musical amb ordinadors, creà l'any 1984 el sistema de notació musical per ordinador La mà de Guido, tota una revolució llavors, ja que permetia substituir el lent i laboriós procés artesanal d'impremta que existia aleshores, per un de més ràpid, precís i econòmic, que permetia que qualsevol persona a casa seva, amb un ordinador i un plòter, edités i imprimís la seva pròpia partitura. Amb la idea de comercialitzar i donar a conèixer aquest programa informàtic, tant a editorials com a compositors va néixer La Mà de Guido. Anys després, el 1988, aprofitant els seus coneixements musicals i d'edició, Llorenç Balsach decidí iniciar la publicació de partitures, tot centrant-se en els autors catalans. i donant a conèixer partitures de música de cambra fins aleshores inèdites (ja en porta editades al voltant d'unes dues-centes). D'aquesta manera, gràcies a aquella decisió, s'han publicat obres d'autors del segle xvm, com josep Pla, Francesc Mariner, Josep Fàbrega, Anselm Viola o Ramon Carnicer; de compositors del segle XIX, com Pere Tmtorer, Antoni Nogués, Joan Baptista Pujol, Felip Pedrell i josep Rodoreda; de la primera meitat del segle xx, com Enric Morera, Jaume Pahissa, A 14 Cristòfor Taltabull, Joan Massià, Agustí Borgunyó, Eduard Toldrà, Manuel Blancafort, Ricard Lamote de Grignon, Joaquim Homs, Teresa Borràs, Josep M. Mestres Quad reny, Narcís Bonet, Josep Soler i Anna Bofill; i també de contempor·anis, com Llorenç Balsach, Jesús Rodríguez Picó, Glòria Villanueva, Miquel Roger, Josep Lluís Guzman, Benet Casablancas, Josep M. Pladevall, Pere Casas, Carles M. Eroles, Albert Llanas, Josep Baucells, Enric Ferrer, Joan Carles Blanch, Joan Carles Martínez, Josep Vila, Moisès Bertan, Josep M. Guix, Joan Chic, Ramon Humet, Josep Antoni Chic, David Esterri, Antoni Tolmos o Oscar Briche. Al principi del 1995 (ara fa deu anys), La Mà de Cuido va començar les seves edicions discogràfiques i ben aviat s'especialitzà en la recuperació del llegat musical ibèric. Dos anys després (pels volts del 1997) creà el segell discogràfic Ars Harmonica. Amb el segell discogràfic s'han pogut realitzar molts primers enregistraments sonors d'obres no publicades anteriorment, tant contemporànies com del segle XVlll. També, aprofitant el lligam amb l'editorial musical, s'han enregistrat moltes de les partitures que prèviament s'havien publicat. Cal dir que aquesta especialització en música ibèrica no se centra només en autors espanyols, sinó que també ens ha donat l'oportunitat de conèixer obres de compositors portuguesos (com les obres per a orquestra de corda d'Eurico Carrapatoso, la música per a flauta i piano de Costa, Madureira, Carneiro i de Victorini d'Almcida; o l'obra per a guitarra de Lopcs-Graça). En el catàleg de la discogràfica, podem trobar des d'enregis- HOM HA INICIAT UN PROJECTE DE RE~ CUPERACIÓ D'ENREGISTRAMENTS HISTÒRICS D'INTÈRPRETS I AUTORS CATALANS. !raments d'autors del segle XVI (Fran. cisco Correa de Arauxo, Antonio de(.¡. bezón, Al onso Lobo, Sebastian de \í. vanco), fins a música de la Cataluma medieval o del barroc català. entred't tres. En el segell Ars Harmonica també t~· nen cabuda els compositors europeus. tot donant l'oportunitat a joves intèr· prets catalans i noves formacions musi· cals d'efectuar enregistraments d'obres de música de cambra conegudes. Tam!X ens ofereix música d'autors contempo. ranis (com Miquel Roger, del matei.x IJo. renç Balsach), obres de música elec!Jo. acústica i fms i tot jazz. er commemorar els deu anysd~ segell discogràfic, La Mà de Cuido ha decidit iniciar la re· cu peració d'enregistraments històrics d'intèrprets i autors catalans i espanyols. D'aquesta manera ha editat un disc compacte dedicat a l'escola pianística catalana en el qual podem escoJ. tar els mateixos Isaac Albéniz, Enric Granados, Joaquim Malats o Frank Marshall al piano, i un altre en q!X Eduard Toldrà i Joan Manén interprelel1 les seves obres al violí. Es tracta de tota una sèrie dc propostes interessants i alhora arriscades per a un sector, el discogràfic, que ac· tualment està en crisi i on només sem· bla rendible la música comercial dirif)da a les grans masses. El fet que sigui 111 segell discogràfic estable i que encarJ continuï enregistrant i publicant música de cambra ibèrica és tot un mi111cle que deu una gran part del seu èxit aur. sistema de subscripcions i als seus 500 subscriptors fidels. Sens dubte, La Mà de Cuido fa Ul\l contdbució important per a la recupe· ració del patrimoni musical català i ibiric. Com diu el seu fundador, el futur està obert a qualsevol proposta music~ que les noves generacions d'autors! intèrprets ü pugu.ín proposar. P mú..li- nh-ac~ ~ta un r,: f~~~· 'à lli.<' 'p utur ~usi.i torst L'Orquestra Amics dels Clàssics, un exemple d'amor incondicional per la música AMB QUASI SETANTA ANYS D'EXISTÈNCIA, L'ORQUESTRA AMICS DELS CLÀSSI CS S'HA CONVERTIT EN UN DELS MÀXIMS EXPONENTS DE LA INTERPRETACIÓ MUSICAL AMATEUR AL NOSTRE PAÍS; CONCEPTE QUE, SI BÉ FORÇA ESTÈS A LES CONTRADES GERMÀNIQUES, NO ÉS PRECISAMENT UN DELS MÉS REPRESENTATIUS DE LA REALITAT MUSICAL CATALANA. -¿I vostè dirigeix tots els concerts? sso = ~ E! ~ ... ~- 248 J oan Palet, fundador i director titular de l' Orquestra, repassa en aquesta entrevista algunes de 1es fites més importants del conjunt. -Quan va crear-se l'Orquestra Arnies dels Clàssics? -Doncs ara fa exactament seixanta-nou anys, ja que el primer concert va tenir lloc el 20 de juny de 1936, a poques setmanes de l'inici de la Guerra Civil Espanyola. -[com va sorgir la idea de fundar el conjunt? -En un principi, quatre companys que estudiàvem a l'Institut Orquestral de l'Associació Obrera de Concerts vam decidir formar un quartet de corda: Comad Cardús i Joaquim Ragon eren els violins, Òscar Almer el viola, i jo mateix el violoncel. En Conrad Cardús va fer molta propaganda del nostre quartet entre els condeixebles de l'Institut perquè vinguessin a escoltar-nos. Aleshores, va passar que tothom que venia volia afegir-se al grup. i d'aquesta manera el conjunt va anar creixent de mica en mica fins a esdevenir una orquestra de cambra. Així doncs, el naixement de l'Orquestra Amics dels Clàssics va ser un fet més espontani que no pas premeditat, i des de llavors. exceptuant els anys de la guerra civil, en els quals vam interrompre les activitats, no hem deixat de fer coses fins avui. -fo, que sóc el director titular de l'Orquestra, en dirigeixo la major part, però ens visiten assíduament molts directors convidats. En tots aquests anys han vingut més d'un centenar de directors, entre els quals destaquen noms com Oriol Martorell, Albert Argudo o el jove Josep Caballé. -Quants músics configuren la plantilla orquestral? -En total, una trentena, però òbviament, aquest nombre pot variar en funció de les obres que interpretem. Els components de l'orquestra no cobren, perquè aquest és un conjunt amateur, tot i que molts dels seus membres havien estat músics professionals que, en jubilar-se, van decidir continuar fent música amb nosaltres. D'altra banda, molts músics joves, estudiants encara de conservatori, també han formal part de l'Orquestra. Gràcies a la pràctica que han adquirit aquí, posteriorment han pogut incorporar-se amb facilitat a altres conjunts, com l'O BC o l'Orquestra del Gran Teatre del Liceu. -I aquesta tipologia d'orquestra no professional, ¿és freqüent trobar-la a Catalunya? -La veritat és que no gaire, malgrat que darrerament se n'han creat moltes a conservatoris i escoles de música. L:Orquestra Amics dels Clàssics, però, -Quin repertori acostuma a interpretar l'Orquestra? -El nostre repertori abraça des d'autors barrocs, corn Vivaldi o Corel/i, fins a compositors del segle xx, com Britten o Ho/st. D'altra banda, també estem molt compromesos amb la difusió d'obres de compositors catalans. De fet en tots els nostres concerts sempre hi ha programada almenys una obra d'un autor català. A CATALUNYA FALTA TRADICIÓ D'ORQUESTRES AMATEURS. va ser una de les primeres orquestres amateurs que van crear-se a Espanya, i l'única que, al cap de tants anys, en· cara continua fent activitats regular· ment. Hi ha altres països, especia/melit els de l'àrea germànica, on la cultura de la música amateur està molt més es· tablerta. Cal tenir en compte que aAie· nzanya hi ha una tradició musical molt important, i allà cada poble, per petit que sigui, té la seva orquestra. Aquí, d'altra banda, hi ha un problema que cada vegada és més habitual, i és que molls intèrprets, especialment els jOI"t?$, no volen fer música desinteressada· ment, i intenten professionalitzar-sedi seguida que poden. -Al llarg de la seva història, ¿onlu desenvolupat l'Orquestra les seves principals activitats? -Bé, al principi vam estar fent con· certs en diverses entitats, fins que el novembre de 1955, un dels compoiii!IIIS de l'Orquestra, en Joaquim Ragon. l'O proposar al director de la Bibliolecu Central de La Diputació de Barcelona -actualment Biblioteca de Catalunya·, Pelip Ma teu, de fer el concert anuo/ de Santa Cecília en aquest centre. El se· nyor Mateu ens va atendre moll bé en aquella ocasió, i a partir d'a/esltoreseO mateix ens convocà de tant en talli per fer-hi més concerts, que tenien 1/ocerl les diverses sales de lectura. Més en· davant, a la mateixa biblioteca s'hi l'li L'Orquestra Amics dels Clilssics acluautnla seu de l'SGAE 5, dedica a altres activitats. Fem dos assaigs setmanals, els dilluns i els dimecres, i molts dies ens trobem que alguns dels components no poden assistir-hi. Segons l'assistència que hi hagi als assaigs, ens decantem per uns programes més senzills o bé per altres de més complexos. -1 vostè, ¿sempre s'ha dedicat professionalment a la música? estres .anya, construir un auditori, que ens va permetre fer temporades estables de concerts des del/962, a raó d'un recital cada mes, entre novembre i juny. Aquests concerts van haver de suspendre's l'any 1985, amb motiu de la remodelació de l'auditori. Aleshores vam arribar a un acord amb l'ONCE, que ens va cedir una sala de la seva seu del amer de Calàbria, on vam realitzar un altre cicle de concerts durant deu anys. També a causa d'unes reformes de l'edifici ens vam veure obligats a abandonar-lo, i va ser llavors quan ens vam establir a la seu de l'Orfeó Gracienc, on encara fem un concert mensual. rs, en· -¿1 l'Orquestra ha disposat sempre -sular· lmem J/turo de locals per assajar? -Durant molts anys, del I 941 al 1962, vam estar assajant a un local que pertanyia a l'Associació de Sant Tomàs d'Aquino, els membres de la qual ens donaven total llibertat per treballar quan volguéssim, i nosaltres els correponíem col·laborant en els actes que organitzaven. Més endavant, per un problema que els va obligar a abandonar ell/oc, ens vam haver de traslladar aun local que pertanyia a l'Agrupació Montserrat, on vam estar fins a/1974. Aleshores, el president de l'Orquestra ens va trobar un nou lloc per assajar, la Casa de Misericòrdia del carrer d'EIisabets, de la qual ell era el secretari. Al cap de dos anys vam decidir llogar urzlocal al carrer d'Avinyó. Allà hi estiguérem fins al 1979, quan, per manca d'espai, vam haver de buscar una nova seu, al carrer d'Ausiàs March, on estem insta I· lats des d'aleshores. 1és es· aAie· I molt •petit 'Aquí, a que •s que jO!'!?S. soda· ¡.seàt onh3 ;prin- t con· e/TW11/Yltl )11, 111 ofeca e/ona nya-. Jal de E/ se· bé en reseB 111 per ~Cell §s en· '/tÏI'() ·Com funciona el sistema de finançament de l'Orquestra? -Bàsicament per l'aportació dels nostres socis, uns tres-cents, la qual ens P~mtet pagar el lloguer del local. Habltuabnent els nostres concerts són tots gratuïts, excepte aquells que tenen lloc fora de l'Orfeó Gracienc, en els quals cobrem entrada per poder sufragar les despeses del lloguer de la sala i l'edició dels programes de mà. D'altra banda, cal dir que abans rebíem subvencions importants de l'Administració pública, especialment de la Generalitat, però fa uns sis anys van començar a retallarnos aquests ajuts, i avui dia ja no rebem cap tipus de suport institucional. -Quin tipus de públic acostuma a assistir als concerts de l'Orquestra? -La veritat és que el nostre públic és molt fidel, i en tots els concerts omplim la sala de l'Orfeó Gracienc. També tenen força èxit els concerts de cambra i les conferències que organitzem regularment al nostre local social, que té un aforament per a unes cent persones. -En comparació amb altres formacions orquestrals catalanes, quin reconeixement té l'Orquestra a nivell social? -jo crec que el públic ens ha tractat bé des de sempre, perquè ha sabut valorar en tot moment la tasca que portem a terme per donar a conéixer la música dels compositors del nostre país. Cal tenir en compte que l'Orquestra ha estrenat moltes obres d'autors catalans contemporanis, que, d'una altra manera, potser mai haurien estat interpretades. -Quines dificultats hi ha a l'hora de mantenir una orquestra d'aquestes caracteñstiques? -Un dels principals problemes és que molta gent que toca a l'Orquestra es CALDRIA NO CONCENTRAR LA FORMACIÓ MUSICAL SUPERIOR EN UN SOL CENTRE. -Vaig començar a estudiar el violoncel de molt jove, i també vaig fer els estudis d'harmon ia. Paral·lelament, als catorze anys vaig entrar a treballar en una companyia d'assegurances, on vaig estar-hi fins a la meva jubilació. L'any 1943, quan va crear-se l'Orquestra Municipal de Barcelona, a mi m'hauria fet il·lusió presentar-me a les oposicions. però vaig pensar que la meva feina a l'empresa em garantia una major estabilitat econòmica. Més endavant, a la temporada 1957-58 van sorgir problemes al Gran Teatre del Liceu -que aleshores no disposava d'una orquestra estable-, ja que els seus músics s'havien declarat en vaga. Aleshores, la direcció del Liceu va decidir crear la primera orquestra fixa del Teatre, i va convocar unes oposicions a les quals em vaig presentar, i hi vaig aconseguir una plaça de violoncel. Així doncs, i com que els horaris m'eren compatibles, durant vint-i-cinc anys vaig estar treballant al matí al despatx i a la tarda a l'Orquestra del Liceu. En aquell temps, però, la tremporada operística era molt diferent a l'actual, perquè llavors durava únicament tres mesos. El treball, de totes maneres, era molt intens, perquè es representava el mateix nombre d'òperes que ara, malgrat que se'n feien moltes menys funcions. I en tots aquells anys, és clar, no vaig abandonar en cap moment els meus compromisos amb l'Orquestra Amics dels Clàssics. -¿Creu que la vida musical catalana està avui dia plenament normalitzada? -Trobo que s'ha avançat molt en alguns aspectes, però n'hi ha d'altres que crec que resulten força negatius. Un dels problemes més grans que veig actualment és que, des que va crear-se l'ESMUC, s'han tret competències al Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona. D'aquesta manera, tot alumne del Conservatori que vulgui cursar el grau superior de música ha d'ingressar forçosament a l'ESMUC, un centre que, al meu entendre, és excessivament elitista. Cal tenir present que a moltes ciutats espanyoles, com Saragossa, Madrid o Sant Sebastià, existeix la possiblitat de cursar els estudis superiors a més d'un centre públic. 17 317 Senyals de normalitat a brillantor de molts actes musicals, a vegades ens fa perdre de vista que hi ha una realitat subjacent no tan vistosa, però molt eficaç. En comento dues. S'ha celebrat fa poc el h·enta-novè Concert de la Mare de Déu de Montsen·at, del Cor Montserrat de Terrassa (un concert esdevingut emblemàtic talment el de Sant Esteve de l'Orfeó Català, el de Nadal del Cor Madrigal o el de Sant Jordi de Ja Coral Sant }ordi, o els molts concerts de Santa Cecília). Una audició tigorosa, aquest any amb l'estrena d'una cantata de Salvador Pueyo, tot plegat reflex de la seriositat i la competència del seu director, Joan Casals. També fa poc s'ha publicat, per Edicions Dinsic, en coedició amb el Departament de Cultura, el llibre Terços amunt, recuU de melodies per a gralla a l'entom del fet castellet~ un fenomen que s'ha estès arreu de Catalunya i amb un gran desplegament mediàtic. Són només unes mostres que expliquen que no tot es fa de cara a Ja galeria; com ara, a Capellades, la temporada de Paper de Música, a càrrec de joves intèrprets molts dels quals després han estat figures reconegudes. N'hi podríem afegir moltes més: festivals en petites poblacions, concursos de Vilafranca, Berga o Sant Joan de Vilatorrada, i un llarguíssim etcètera. I em pregunto si totes aquestes iniciatives, que indiquen un interès viu pel fet musical, són prou valorades per les administracions. Caldria que ho fossin, perquè totes elles, en el grau que els pertoca, són un humus fructífer de rendiment segur, no immediat, però sí a llarg terminj. I això realment és el que compta. L 18 318 per PERE ARTÍS renzemora el seu 40è aniversari El cicle de la Fundació Música Contemporània compleix 20 anys l dia 13 d'abril la Residència d'Investigadors del CSJC va acollir un concert en el qual es van recordar els quaran ta anys de la creació del Grup Diabulus in Musica per Joan Guinjoan i juli Panyella. Va ser un acte en bona mesura presid it per un alè de nostàlgia en el recordato ri d"una iniciativa que en el seu moment va oferir resultats altament satisfactoris. Hi va haver parlaments amb uques! ordre argumental, hi va haver un programa amb comentari molt adient de )orge de Persia i hi va haver el fet més important: un concert. Un concert en el qual es va oferir un mostrari molt adient amb l'esperit del conjunt: obres d'un ventall generacional del qual formen part -en el segment més jove- fosep Maria Guix i -en el més històric- Joan Guinjoan amb Josep Soler i Mestres Quadreny, que van ocupar la segona part. La primera, ultra l'esmentat Guix. es van oferir obres de compositors del que podríem anomenar generació intermèdja: Carles Ginovart, Benet Casablancas i Agustí Charles. ntre el passat 23 de maig i el juny se situa la vintena edició del e;. cie de Música del Segle X.'<-XXI q111 promou la Fundació de Música porània que ditigeix Albert Sardà. Aquesta iniciativa que ha permès mostrat run rere any, un ampli ventall de la prod~cei6 avantguardista, especialment la catalana consta de vuit concerts que tindran U~ a l'Ateneu Barcelonès. Es clourà amb una sessió especia.! que se celebrarà a la [!e. drera a redós del tema " Dodecafonis~~~t creació musical", consistent en una mera part ocupada per una taula amb la participació de josep Soler, Casablancas, Agustí Charles, Ramon&¡. ce i David del Puèrto. En la segona s·m. terpretarà una composició caracteristiQ del corrent, Serenada op. 24 d"Amo'd Schonberg a càrrec del Grup Instrumental Sitges 94 que dirigeix Joan Pere Gil Diversos conjunts de cambra seran(!,. intèrprets d'un aplec d'obres queCOIJlj. guren una àmpüa representació de la ma· sica dels darrers anys: Cage, Martinu.R. Halffter i T. Marco entre els menys pi\} pers i Pardo, Pladevall, Carles Guinovan. Montsalvatge, Brotons, Padrós, Grêoo TuruU, Sardà, Casablanas, Lewin-Rkhter, Porter i Soler, Benguerel, entre els m!s pròxims. El cicle inclou també un home· natge a josep Soler en el marc d'unCOll· cert presentat com a 'rPanoràmicadela música espanyola contemporània". E E ~ < ~~~~ l proppassat 23 d'abril, dia de Sant Jordi, se celebrà el centenari de la col·l~a· ció de la primera pedra del Palau dc la Música Catalana. Ai'<í, aprofitant la coill" cidència amb el dia del llibre, el Palau donà l'oportunitat al públic en general dl poder veure aqucstEI primera pedra situada 11 l'actual Sala de Cambra i d'assaig de l'~· feó Català. La ¡·esposta va ser magníuca i més de 4.000 persones van participar d~ Ie· femèlide. També es van poder comprar llibres i roses a Ja plaça del Palau, i gaud1rd¡ la cafeteria modernista del Foyer, oberta al públic tots els dies. A la Sala de Cam~~ el quartet de corda Danae va interprelar música durant la jornada, tot donant sentit significat de la celebració i descans a les persones que hi van entrar. La jornada va cloure amb el concert de la Coral Càrmina corresponent al cicle Cobla. Cor i Dansa al Palau, a la Sala de Concerts. E Stephane Lissner dirigirà La Scala de Milà tephane Lissner, un dels gestors de teatres d'òpera més coneguts d'Europa. es farà càrrec de la direcció del Tea tro aUa Scala de Milà, després de la forta crisi que ha sofert aquesta institució, just al cap d'un any de la represa després del període de reformes. Com és sabut, uns durs enfrontaments entre Riccardo Muti, el total protagonista director artístic del teatre durant anys, i l'antic intendent Cario Fontana. que van acabar amb la pèrdua del càrrec d'aquest, es van traslladar després 3 la resta de personal, amb incidència especial en els músics, en una crisi que es va resoldre amb la dimissió del director. La resposta de la Fundació del teatre ha estat molt ràpida i d'antuvi sembla que es vol reforçar Ja parcel·la de gestió respecte de l'artística, aquesta encara no atesa nominalment. En tol cas, la cosa no resulta clara, ja que caldrà veure si el protagonisme de Lissner li fa ocupar parccl·les de la direcció artística i si aquesta, en el futur, perd la cabdal importància que va tenir en el gairebé virregnat de Muti. En tot cas poden resultar indicatives les seves primeres declaracions en alinnar que la seva prioritat és la música. Recordem que Stephane Lissner va bastir el seu prestigi des del Théatre de le Chi\telet de París, en una gestió del qual va donar gran relleu à l'activitat lírica. Posteriorment va ser director, un breu període de temps, del Teatro Real madrileny, en els anys d'indefinició en què encara no se n'havia acabat la b·ansformació en teatre d'òpera. Posteriorment va passar a dirigir el Festival d'Ais de Provença, amb el qual té contracte fins al 2009, com també en té fins al2007 amb el de Viena. La problemàtica financera que arrossega el teatre milanès sembla que constitueix una llosa molt pesant que gravita sobre el seu futur. RRMC S ' . 'anta 'S ~I ) deiQ. XXI~ :onrem. Aques. rar, an1 oducci6 atalana. ran li« llllbUlll a la r,!km ton&r. •na sm. teristia 'Amll!d trumtn- reGiL cran el! econfi. e lamntinu. R. l}'S pro- inOI'llrt. Grèbol Riciner. els mes 1 home· ¡¡J.I~ lacoioteral de 1e l'Or· ·de l'e· udirde ambra. enótal cleCa- .......................................................................... Virgínia Martínez, nova directora assistent de l'OBC v: rginia Martínez ha aconseguit la plaça de directora assistent de l'O BC, després del concurs que s'ha produït a l'Auditori. Succeeix en aquesta funció Xavier Puig, que ho ha estat els dos darrers cursos. després que s'instaurés el càrrec. Nascuda a Molina de Segura fa vint-i-sis anys, té ja un espès historial acadèmic i professional, que es va iniciar al Conservatori de Múrcia i va finalitzar al de Viena, on va cursar estudis de direcció orquestral durant quatre anys i aconseguint-hi matricula d'honor. L'octubre de 2003 va fer la seva presentació oficial coma directora amb l'Orquestra Simfònica de Múrcia i va resultar fina lista del V1 Concurs Internacional de Direcció d'Orquestra de Cadaqués. Aquest mes de maig haurà dirigit quan·e concerts amb l'Orquestra Pablo Satasate de Pamplona, el mes de juliol dirigirà la Simfònica de València i la temporada vinent dirigirà una sèrie de concerts amb I'Orquesta Ciudad de Granada i el febrer de 2006 dirigirà l'OrquestTa de Cambra de Viena a la Konzerthaus. A la segona convocatòria de l'esmentada plaça de director assistent, s'hi van presentar quaranta-tres candidats menors de trenta-tres anys de diverses nacionalitats. i se'n van seleccionar nou, dos dels quals dones. D'aquests nou, tres eren catalans, un valencià, tres de la resta d'Espanya, dos alemanys i un austríac. El director assistent té com a funció col·laborar amb el director titular de l'O BC, Ernest Martínez lzquierdo, preparant assaigs parcials de l'Orquestra o conjunts, i si eaJ, substituir el titular i dirigir alguns concerts extraordinaris. ....•..•.. ...• •.. ...... .•...• ....•.. ..••.... •...•••• •.• •.. ........ .......• Madrid acull l'edició d'enguany d' Operàlia D el 6 al IOde juny té lloc al Tea tro de la Zarzuela i al Teatro Real de Madrid l'edició d'enguany del concurs Operàlia. Es tracta d'un dels certàmens més prestigiosos en el camp de la lírica i un dels més ben dotats econòmicament. Aquesta manifestació és auspiciada per Placido Domingo i s'hi han projectat artistes tan importants com Ainl1oa Arteta, Rolando Villazón, José Cura. lnva Mula i Nina Stcmme. Comptant amb el suport com a principal patrocinador de l'empresa Rolex. el primer premi en cadascuna dc les categoties masculina i femenina és dotat amb 30.000 euros, el segon amb 20.000 i el tercer amb 10.000, tot atorgant-se també premis especials als millors intèrprets de sarsuela. El jurat, l'integren alts responsables artístics de diversos auditoris i teatres europeus, entre els quals el director artístic del Gran Teatre del Liceu, Joan Ma· tabosch, Emilio Sagí, que ho és del TeatTo Real de Madtid, el director de repartiment del Coven! Ga~·dcn. Peter Ka tona, i Jean-Louis Gtinda, director general de l'Opéra Royal dc Valònia, entre d'altres. Les eliminatòries tindran lloc del 6 al 8 de juny al Tea tro de la Zarzuela i al Teatro Real i la fmal en aquest mateix teatre el dia 1O de juny. Teresa de Jesús robablement molts dels qui cerquen els camins de l'ànima cap a l'Absolut i s'endinsen en l'espiritualitat oriental no han llegit, o no hem llegit prou. Teresa de Jesús, que ja havia establert els set estadis o morades, com en deia ella, per accedi r al punt d'unió. A part de les seves obres cabdals (Vida, Libro de las fundaciones, Ca mino de perfección, Cat·tas i Moradas del costi/lo interior), n' havia escrit moltes altres d'un nivell que en d iríem misticopoètic. En una de les quals, Exclamaciones, és on ha trobat Ja inspiració Salvador Pueyo per compondre un oratori per a orquestra simfònica, cor mixt i soprano solista amb el mateix títol de l'obra de la qual extreu i musica tres fragments . Els melòmans ho tenim més fàcil. Sovint la música ja ens fa travessar molts dels estadis que descriu Teresa de Jesús i en instants breus podem assolir la beatitud, i així anibem a comprendre sant Agustí quan diu que el que se salvarà de nosaltres vindrà a ser com una música .. . I encara més ara quan amb tota serietat, de la qual es dedueix una lògica ambició, Pueyo atTiba a servir i a il ·luminar el text en cadascuna de les tres propostes: sobre el que busquem, sobre l'ànima ferida per les ànsies de contemplació, sobre la petició que s'obri la porta àdhuc per als qui no hi truquen. L'aplaudiment -es va estrenar a Terrassa en el Concert de la Mare de Déu de Montserrat del Cor Montserratrecava de manifestar-se per no trencar la fonda impressió que l'obra produïa. Cal dir que els qui la van interpretar, a més del Cor esmentat. van ser l'Orquestra Simfònica del Vallès i la soprano Elena Copons, tots dirigits per Manuel Valdivieso. Penso que l'obra de Pueyo, un encàrrec des de Roma pel 2000, any del jubileu, s'escriu amb lletres d'or dintre de la producció religiosa dels nostres compositors del segle XX. Conforta de veure que l'antiga tradició ha prosseguit amb obres esplèndides de Joaquim Hams, Xavier Montsalvatge, Xavier BenguercJ, Francesc Taverna-Becb, josep Soler i ara Pueyo, ben acreditats en el camp de la música profana. P 248 Jaume Torrent, distingit a Ucraïna La Cobla Ciutat de Terrassa, premi de l'Obra del Ballet Popular Inaugurades les noves instal·lacíons del Taller de Músics l guitarrista barceloní Jaume Torrent acaba de ser distingit amb el premi Golden Fortune. atorgat per la fundació que porta el mateix nom amb seu a Kiev. Ja capital d'Ucraïna. Aquest premi va ser creat l'any 1993 i s'ofereix a diverses branques de l'art i de la ciència. Anteriorment havia estat atorgat, entre d'altres, a Placido Domingo i Valeri Gergiev. L'acte de lliurament va tenir lloc el dia 12 d'abril al Teatre Nacional d'Ucraïna, on el dia abans havia ofert un concert amb l'Orquestra Filhamtònica Nacional d'Ucraïna, interpretant l'obra pròpia -música i text- Viatge a un món màgic per a guitarra i narrador, paTt aquesta que s'oferí en versió doblada a càrrec d'un actor ucraïnès. Aquest és el cinquè concert que ha ofert Torrent a Kíev des que va actuar-hi per primera vegada l'any 2003. El mes de desembre passat va actuar en el concert dc cloenda del Festival Internacional de Guitarra que se celebra a la ciutat esmentada. a Cobla Ciutat de Terrassa ha estat distingida per l'Obra del Ballet Popular amb el premi a Ja millor aportació discogràfica pel seu enregistrament d'obra del compositor Lluís Lloansí. Aquest premi és compartit amb l'Associació Sardanista de Palamós pels enregistraments promoguts en el curs de l'Any del Pubillatge, en el qual el passat 24 d'abril va ser succeït per Molins de Rei. L'enregistrament pel qual ha estat distingida la fonnació egarenca és el segon dels que ha produït amb motiu de la commemoració del seu vinti-cinquè aniversari i es va presentar a Sant Feliu de Guíxols, d'on és originari Lloansí, en una festa organitzada per l'Associació d'Amics de la Sardana d'aquesta població per celebrar el norantè aniversari del músic, que alhora va ser director de Ja Cobla Ciutat de Terrassa la dècada dels vuitanta i que hi ha mantingut una estreta relació. l passat 15 d'abril va tenir lloc l'acte d'inauguració de les noves instal·lacions del Taller de Músics. Aquesta escola, que dirigeix Quintin Cabrera i que fa poc ha complert quinze anys d'existència, ha esdevingut un dels referents més importants en el marc de la peda. gogia privada no reglada i en el ter. reny del que podtiem anomenar mú. sica no especialitzada: un àmbit que comprèn des del jazz al flamenc, pas. sant per diversos conents instal·lats a l'àmbit de la música pop. L'acte va comptar amb una presència extraordinària d'assistents, que van dificultar enormement el trànsit per les dependències de l'es. cola, situades al cor del bani de Sant Antoni: dependències que ara dis. posen d'uns recursos d'una notable idoneïtat. La classe politica, de ma· nera especial, va tenir una presèn· cia destacada i va acabar de convertir l'acte en una manifestació lluï· da i viva. E L E DEL SEU AFFM. 248 Sr. Joan Guinjoan, il·lustre compositor, des de la nostàlgia d'un aniversari col·lectiu Benvolgut amic: El passat dia 13 d'abril vaig ser un dels no massa -però Déu n' hi do el goig que feia- que vaig assistir al concert en el qual es van recordar ni més ni menys que quaranta anys del primer concert de Diabulus in Musica. Va ser un acte amb un deix nostàlgic, tal com s'esmenta en la nota informativa corresponent, però amb quelcom molt més i molt més profund que aquesta realitat, per causa de la importància intrínseca que va tenir aquell grup i també per tot el que va significar. Abans d'entrar més en matèria. crec que és convenient situar el context en el qual va néixer a partir de la concepció de vostè mateix i del clarinetista Juli Panyella. L'any 1965 se situa al bell mig d'una època de forta convulsió política. social i inteJ.lectual. Eren anys en els quals la fèrria convicció coercitiva del règim anterior no podia abastar a fer front a la desbordada energia d'unes elits sensibles i hiperactives dels tres sectors que acabo d'esmentar, fartes de cordons sanitaris mentals imposats i d'ofecs al lliure respir de la intel·ligència i de la raó. En el camp de la cultura recordem la confluència d'iniciatives tan cohet-ents en el fons i en la fmma com la Nova Cançó, l'Escola d'Art Dramàtic Adrià Gual o la cinematogràfica Escola de Barcelona. En altres àmbits, els referents serien des de la configuració del moviment sindical més representatiu de la segona meitat del segle XX, Comissions Obreres, i el Sindicat Democràtic d'Estudiants. Eren anys d'efervescència imparable en els quals vostès van fer la seva aportació particular i valuosa, molt específicament de base estètica. Com tan1bé Ja hi van fer el Grup Bartók, el Grup Instrumental Català, el grup Phonos i alguna altra iniciativa que ara mateix no se m'acut. cosins germans seus, ara també situats als llimbs de la història. Contemplant-ho amb perspectiva, el fet que més em fibla i m'angunieja és la manera com aquella energia tan vivificadora i sanitosa, justament a partir de la fi d'aquell clima anorreador -fi que tots plegats van ajudar a fer possible-, es va anar esvaint i va anar perdent capacitat d'atracció i de protagonisme, en el si d'un ja nou context social, en el qual, paradoxalment, vostès i tot el que representaven no van poder tenir cabuda. r això, no puc evitar-ho, em produeix un desassossec inexplicable. Sobretot quan constato que el buit que vostès van deixar no ha estat cobert per Ja munió d'iniciatives inconnexes, sovint mancades de fonaments i de reflexió que s'han succeït, tot deixant la creació musical catalana a les golfes on es guarden els mals endreços i, per tant, cada dia més aliens a la possibilitat de percepció mínimament normalitzada. Tot intentant "psicoanalitzar-me", crec que en el fons el que més greu em sap de tot això, no és que hagin desaparegut Diabulus in Musica. Grup Bartók, etcêlera, sinó que ho hagin fet les condicions perquè siguin necessalis. Estic segur que poques persones com vostè em podran comprendre. Del seu affm. Jaume Comellas oc IQ. de !ÏX ba ía, •és laer.. IÚ· ue as- lts na liS, el es- mt ÍS· Jle 18· !n- tn- UÏ· u cURSOS D'ESTru DE L'INSTITUT JOAN LLONGUERES 2005. Formació permanent del ~rofessorat. C.urs d'e?ucació musical Will~ms i les sev~s aplicacions a tots els mstruments, •mparht per Jacques Chapws, del 30 dc ¡uny al3 de juliol (límit d'inscripció: 15 de juny). Curs Audicor (Aula de Direcció Coral), impartit per Manuel Cabero, Elisenda Carrasco i Carles Farreras, del 25 de juny a l'¡ de juliol (límit d'inscripció: I Ode juny). Curs rítmica Jaques-Dalcroze, impartit per Marie-Louise Hatt-Amold, del4 al 8 de juliol (límit d'inscripció: 20 de juny). Curs de pedagogia musical activa, impartit per Josep Manel Vega, de l'li al 14 de juliol (límit d'inscripció: 27 de juny). Curs de cançó com a recurs educatiu i terapèutic, impartit per Dàmaris Gelabert, de l' 11 al 14 de juliol (limit d'inscripció: 27 de juny). Curs de formació musical en el mètode faquesDalcroze, d'octubre de 2005 a maig de 2006. Per a més informació: Escola de Música joan Llongueres. Sèneca, 22. 08006 Barcelona. Tel.: 93.217 .18.94. Fax: 93.416.14.48. Aie: info@joanllongueres.com. lnternet: <www.joanllongueres.com>. 13è CONCURS DE CANT I MÚSICA DE CAMBRA JOSEP Ml RABENT I MAGRANS. Convocat per JJMM de Sitges, tindrà lloc el dia 19 dc juliol al Palau Maricel d'aquesta localitat. Dividit en dues categories, música de cambra i cant, hi pot participar qualsevol intèrpret de música clàssica de qualsevol nacionalitat, essent Ja mitjana d'edat dels grups de cambra de 28 anys el dia del concurs, l'edat dels cantants no podrà superar els 35 anys el dia del concurs. Els concursants hauran de presentar un repertori d'estils diferents d'una durada màxima de 20 minuts. Els cantants hauran de portar el pianista acompanyant i hauran de cantar en un mínim de tres idiomes. S'atorgaran dos premis de 1.500 euros i 900 euros en cada categoria, i la participació en diversos cicles musicals. El jurat serà format per ÀrÍgel Soler, Yiya Díaz, Assunto Nese, Carme Bustamante, Raúl Giménez i Roger Alier. La data límit d'inscripció és ell O de juny de 2005. Per a més informació: telèfon: 676.47.76.96. Aie: concursmirabent@festivaldemusicad esitgcs.com. lnternet: <www.festivaldemusicudcsitges.com>. DIVERSONS, FUNDACIÓ "LA CAIXA". Diversons és una proposta adreçada als intèrprets de músiques del món residents a Catalunya amb repertori de música d'arrel i/o d'inspiració tradicional. Se seleccionaran grups fins a 8 components o solistes, tot prevalent l'ús d'instruments acústics i la reinterpretació del repertori tradicional. Els grups seleccionats podran participar (de manera retribuïda) en els concerts de Diversons durant el Festival de Músiques del Món. Data límit d'inscripció: 15 de juny de 2005. Per a més informació: Servei de Música de la Fundació "la Caixa·. Diversons. Av. Marquès de Comi llas, 6-8. 08038 Barcelona. Tel.: 93.476.86.78. Fax: 93.476.86.64. Aie: musica.fundacio@lacaixa.es. lnternet: <W\vw.fundacio.lacaixa.es>. EL MESSIES PARTICIPATIU DE LA FUNDACIÓ "LA CAIXA". Hi pot par· licipar qualsevol persona amb certa experiència coral, formació vocal o formació musical. Cal inscriure-s'hi i passar una selecció. Els escollits hauran d'a· tendre un calendari de treball (durant els mesos d'octubre, novembre i desembre de 2005) i assajos que culminaran amb els dos concerts que es faran al Palau de la Música Catalana els dies 15 i 16 de desembre de 2005. Enguany El Messies serà interpretat per l'orquestra i cor The King's Consort, i solistes vocals, dirigits per Robert King. Data límit d' inscripció: 15 de juny de 2005. Per a més informació i passatges de l' oratori que cal preparar per a la selecció: Servei d'Informació de Ja Fundació "'la Caixa". Tel.: 902.22.30.40 (de dilluns a divendres, de JO a 20 h). A/ e: musica.fundacio@lacaixa.es i info.fundacio@lacaixa.es. lnternet: <www.fundacio.lacaixa.es>. 26è CONCURS DE COMPOSICIÓ FREDERJC MOMPOU. Convocat per JJMM de Barcelona, hi pot participar qualsevol compositor que no superi els 35 anys d'edat el dia 31 de desembre de 2005, amb obres inèdites, ni mai interpretades ni mai difoses, d'estil lliure, entre 12 i 20 minuts de durada (recomanat), i per a una formació de sextet de: piano, flauta, oboè, clarinet, violí i violoncel. S'atorgarà un premi de 5.000 euros i l'edició i comercialització de l'obra i la seva estrena. La data límit de presentació d'originals és el dia 31 d'octubre de 2005. Per a més informació: JJMM de Barcelona. Pau Claris, 139, 4t la. 08009 Barcelona. Tel.: 93.215.36.57. Fa'(: 93.487.29.70. Aie: jmb@jmbarcelona.com. lnternet: <www.jmbarcelona.com>. PREM1 1NTERNACIONAL PER A JOVES COMPOSITORS JOAN GUINIOAN. Convocat per I'ESMUC, hi pot participar qualsevol compositor que "?superi els 35 anys d'edat el dia 1 de juny de 2005, amb un nombre i!·limitat dobres de factura contemporània, mai estrenades ni mai publicades, per a una ronnació lliure entre 6 i 15 instruments (amb instruments electrònics o sense) i d'una durada entre 10 i 15 minuts. S'atorgarà un premi de 3.000 euros. L~ ~ta límit de presentació d'obres és el dia 15 de novembre de 2005. Per a mes mformació, telèfon : 93.352.30.1 1. Escola Superior de Música de Catalunya. Premi Joan Guinjoan. Padilla, 155. Edifici Auditori. 08013 Barcelona. Presentació del llibre Victòria dels ' Angels: memòries de viva veu E 1passat dia 19 d'abril va tenir lloc al Petit Palau la presentació del llibre Memòries de viva beu. escrit per Jaume Comellas i editat per Edicions 62 en català i Península en castellà. Amb aquest acte la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música va retre homenatge a l'esmentada cantant , que n'havia estat Membre d'Honor i que havia debutat al Palau de Ja Música Catalana el mes de maig de 1944. El president de l'Orfeó Català i de la Fundació, senyor Fèlix Millet, va obrir l'homenatge amb unes paraules de dedicatòria a la cantant i després van intervenir-hi el conseller delegat del Grup 62, senyor Francesc Ruiz, el director Antoni Ros Marbà, alhora autor del pròleg, i el mateix autor. Finalment, la soprano valenciana Ofèlia Sala acompanyada al piano per Manuel García Morante oferí un petit recital en el qual va mostrar l'exquisidesa i excel-Jència del seu art. Èxit de la gira de Jordi Savall i Montserrat Figueras als EUA urant el mes d'abril passat jordi Savall i les formacions que lidera, La Capella Reial, Hespèrion XXI i Le Conceri des Na tions van fer una gira de nou concerts que els ha portats a Nova York, Richmond, Ann Arbor, Buffalo, Chicago i Kansas City. En el curs d'aquesta gira han ofert diversos programes molt oberts, que incloïen música francesa del segle xvm (Cooperin i Rameau), obres de Rodríguez de Hita, Johann Rosenmülleri Porcell, músiques i cants guerrers i amorosos, romanços esmentats en El Quixot, àries i romanços de Tarquinio Merula, fantasies de Luigi Rossi i peces de Claudio Monteverdi. Aquesta gira ha desvetllat una considerable expectació i se n'han fet ressò periòdics tan importants com "The Wall Street joumal", "The New York Times'' i "The New Yorker~, entre d'altres. Hom n'ha destacat especialment l'actuació en familia, entre Jordi Savall, Montserrat Figueras i els seus fills Arianna i Ferran Savall, i Ja coHaboració del percussionista Pedro Estevan, amb la presentació del disc Du temps et de l'instant del segell Alia Vox, estrenat al Metropolitan Museum of Art de Nova York. S'hi ofereix un ventall d'obres que inclou cançons populars catalanes, romanços sefardites de Grècia i Turquia, peces instrumentals de l'Afganistan i el Marroc, cançons de bressol hebrees, cantigues, peces per a viola de gamba de Marin Marais i improvisacions i fantasies que donen al conjunt una marcada voluntat de fusionar Orient i Occident, l'antigor i la modernitat. la música culta i la popular. Atès l'è>dt de públic i crítica, tot fa esperar una nova gira per a l'any vinent. 248 D 21 321 Presentació a Cuba i nou disc de Daniel Blanch. El pianista barceloní fa la seva presentació a l'illa de Cuba aquest 6 de juny, al Tea tro Amadeo Roldlín de !"Havana, interpretant el Concert per a piano i orquestra en Do major de joaquim Nin-Culmell i el Concierto breve de Xavier Montsalvatge, amb I'Orquesta Filarmónica acional de Cuba dirigida pel seu titular, Enrique Pérez Mesa. El concert compta amb el patrocini de l'Institut Ramon Llull i també significa la primera audició del Concierto breve a Cuba. A més a més, Daniel Blanch farà durant dos dies unes classes magistrals a l'Instituta Superior de Artes de la capital cubana. D'altra banda, el pianista català, format amb artistes tan destacats com Brigitte Engerer o Maria Tipo, acaba de llançar al mercat un nou disc, titulat Fantasies-, editat per Ars Hat1nònica. Aquest enregistrament, el segon del pianista (el primer era dedicat a Schumann), està format per la integral de les fantasies per a piano sol de Mozart i Schubert, incloenthi la famosa Fantasia Wanderer, D. 760. 248 Nova visita de Josep Quer als EUA. El contrabaixista empordanès josep Quer va oferir el passat abril una classe magistral a la Manhattan School of Music de Nova York, dc la qual és presidenta Marta Casals d'Jstomin. Josep Quer va ser convidat per Robert H. Smith, director del programa de graduació en interpretació orquestral de l'escola, a instància del contra baixista Timothy Cobb, també professor de l'escola. Recordem que Josep Quer ja va anar als EUA el passat setembre convidat per Timothy Cobb, solista d'aquest instrument a l'Orquestra de la Metroplitan Opera House. Quer va oferir un concert a la sinagoga de Laurents i a la julliard School of Music. a Nova York, de la Universitat de Columbia, tot contribuint a la divulgació del contrabaix català. L'editor Josep Cruells, homenatjat. L'editor fou homenatjat amb motiu dc la seva jubilació. Vinculat a Editorial SEEMSA, des d'on va crear Editorial Tenora Ed. Musicals i Catalana d'Edicions, en la seva llarguíssima trajectòria professional Josep Cruells s'ha distingit de manera particular per Ja col-laboració que ha prestat als creadors catalans, ja fossin del camp de la música popular com de la culta i tant en l'àmbit nacional com internacional. L'acte d'homenatge, centrat en un àpat, va comptar amb una representació destacada de medis editorials no sols dc Catalunya sinó tam bé de Madrid i València i va comptar així mateix amb la participació de l'SGAE. ····oi~~·~~~ 1~s·t~i~ ·ci~ ¡:oêE:¿;¿;: · qucstra dc Cambra de l'Empordà (OCE) va fer una petita gira de concerts els primers dies de maig amb motiu de la participació en una sèrie d'actes commemoratius del60ê aniversari de l'alliberament dels camps de concentració nazis, actes promoguts per l'Associació Triangle Blau, creada recentment. L'OCE actuà a Salzburg, a Redl-Zipf i a Ebensée. El programa comprenia obres de Mozart, Toldrà, Morera, Montsalvatgc i Joaquim Serra i especialment destacada per la seva significació va ser la interpretació de la Simfonia per a cordes de Dmitri Xostakóvitx, que l'autor va compondre amb la intenció de denunciar els horrors nazis. 22 Tres orientals, guanyadors del Concurs Maria Canals l xinès de vint anys jue Wang va obtenir el pri· mer premí del 5 I è Concurs Internacional d' Execució Musical Maria Canals de BarD ·,·~qut'rril 11 celona. dotat amb 9.000 eu ros, dret,¡· mentre que la japonesa de vint1'11111/¡¡ i-sis anys Yukiko Akagi i el jaKllil'lllllllra ponès també de vint-i-sis anys Yukl!.: obtingueren Fumio Kawamura i\k,¡~¡ . els segon i tercer premis, res, /11<' \\',¡,¡ ,• •' pectivament. La prova final tingué lloc el passat 24 d'abril, al Palau de la Música Catalana en sessió matinal, amb l'Orquestra Simfònica del Vallès dirigida per Salvador Brotons. El guanyador va interpretar el Concert per a piano i orquestra núm. 1 en Mi me11or, op. 11 dc Chopin, el mateix que el tercer premiat. La segona classifi. cada va interpretar el Concert per a piano en La menor, op. 54 de Schumann. Aques. ta col·laboració amb la Simfònica del Vallès es va iniciar l'any passat lot coincidint amb l'edició cinquanta del concurs. Per primera vegada els fmalistes van interpretar els concerts sencers. El jurat i l'organització van destacar l'alt nivell dels participants. Prova d'això va ser Ja concessió de dotze medalles a altres concursants, mentre que normalmem se n'atorguen tres o quatre. També destacà el fet que els guanyadors hagin estat tres orientals, encara que Yukiko Akaga resideix a Nova York, tot assenyalant el nivell emergent deis xinesos. En aquesta edició, de les més de ISO soJ.Iicitu.ds rebudes es van acceptar I OS aspirants procedents de 30 països. D'aquests, van ser 73 els que rea[. ment van concursar, essent la delegació més nombrosa la procedent del Japó (més de 30 concursants), seguit de concursants procedents de Corea i Ja Xina. El lliurament de premis i el concert dels guanyadors tingué Lloc el 26 d'abril al Sa· Ió de Cent de l'Ajuntament de Barcelona. El jurat d'aquesta edició del Concurs Mana Canals, presidit per Carlos Cebro, va ser format per Mai te Berrueta, Klaus Kaufmann, Solomon Mikowsky; Raquel Millàs, Andrezj Pikul, Stanislav Pochekin, Pierre Reach, Robert Radaelü i Semat Vivancos. També cal destacar que per plimera vegada les pro· ves eliminatòlies van tenir lloc a Iu sala Petit Palau dei Palau de la Música Catalana. E !YJ'' Segona edició del cicle Concerts de Mitjanit urant els mesos de juny i juliol té lloc a Sitges la segona edició del cicle Concerts de Mitjanit, que enguany dedica la major part dels set concerts programats a la música espanyola. Nascut amb l'objectiu principal d'ampliar l'oferta cultural i musical de Sitges i la seva comarca, els seus promotors (l'empresa Aiguadolç-Port de Sitges) basen els criteris de programació tant en la promoció i difusió de la música espanyola com en la divulgació del repertori universal clàssic i contemporani, amb la presència d'intèrprets ja consagrats i de joves, sobretot espanyols, tot oferint un fil temàtic conductor en cada edició. Com ja hem assenyalat, enguany és Ja música espanyola. El primer concert és aquest 17 de juny (Racó de la Calma) amb el duet de guitarra fom1at per joan Benejam i Kscnia Axelroud, que ofereixen obres de Gasull, Valls, Granados, Albéniz, Falla i Rodrigo. El cicle segueix el dia 25 de juny (Casino Prado) amb la soprano Núria Orbea i Lali Solà al piano: el 2 dc juliol (Palau Maricel) amb la pianista Mariana Gurkova; el 8 de juliol (Palau Maricel), un recital de violí i piano; el 16 de juliol (Racó dc la Calma) amb el quintet Solistas Ort ve; el 23 de juliol (Palau Maricel) amb el pianista Alex Alguacil; i finalment, el 29 de juliol (Port Sitges Rcsort) amb el tenor Eloi Prat i Lali Solà al piano. Tots els concerts són a les 22,30 h, excepte el darrer, que serà a les 24 h. D Corrigenda n el núm. 247 de CM/ RMC, corresponent al pas· sal mes d'ab1il de 2005, en l'apartat Convocatòries del "Noticiari"" cal rectificar el nom del curs d'estiu relacionat amb l'ò· pera de l'Escola d'Estiu del Col·legi Oficial de Doctors i Llicenciats en Filosofia i Lletres i Ciències de Catalunya. El curs impartit per Robert Benito és "Descobreix l'ò· pera i gaudeix-ne. Guia per entendre i valorar aquest gènere", mentre que el curs "Una introducció a I' òpera- és impartit per Albert Sardà. ambdós del4 allS de juliol de 2005. Completen l'apartat musical d'aquests cursos d'estiu: "El classicisme: de Viena a Europa" (del 4 al 8 de juliol) i MBach: vigència i projecció" (de l' 11 al 15 de juliol), impartits per Jordi Parra· mon; "Òpera a ritme jazz. L'òpe· ra als Estats Units'" (del 4 al IS dc juliol), impartit per Marc Mon· cusí; i " Història de la música a partir d'audicions comentades" (del 4 al IS de juliol), impartit per Jesús Rodríguez. Més informació: <WWW.cdlcat.es>. E f i ( s Natalia Gutman amb les Suites de Bach en el Festival Pau Casals del Vendrell 1doble concert en el qualla vio- E D.V. >er m. ifi- esint tar va se en- er- ran tallés 5a- lonceHista russa Natalia Gutman interpretarà la integral de les Suites per a violoncel de Joban Sebastian Bach, constitueix l'esdeveniment més important dc la pro~amació del 25è Festival Internacio;;ru de Música Pau Casals que se celebra 8 l'auditori que porta aquest mateix nom. Aquesta manifestació ocupa pràcticament els mesos de juliol i agost amb setze concerts. i té en l'esmentat instrument del violoncel el seu eix vertebrador. En aquesta oportunitat, el protagonista es manifesta en el concert j¡u¡ugural. a càrrec d'un conjunt de corda encapçalat per Lluís i Gerard Claret. amb la pianista Maruxa Lorente, el 1iola Cristian Ifrim i el contrabaix Mano Lisarde. També hi serà present el tonjunt Zukerman Chamber Players que encapçala el violinista Pinchas Zukerman i que compta amb la violon- cel·lista Amanda Forsyth. Cal remarcar igualment l'actuació del violonceHista Pau Codina amb l'Orquestra de Cambra Franz Liszt, que interpretarà el Concert per a violoncel i cordes de Cari Philippe Emmanuel Bach. I ja a les acaballes del Festival, l'actuació del Quartet Casals, que actuarà amb el clarinetista José Luis Estellés en un programa format per dos quartets de corda (Mozart i Xostakóvítx) i el Quintet amb clarinet de Johannes Brahms. En el si d'una programació oberta, hi actuarà l'Orquestra Sin1fònica Julià Carbonell que diligeix Alfons Reverté amb la versió del Concert per a piano i orquestra núm. 1 de Txaikovski a cura de Daniel Ligorio, el Grupo Vocal de Difusión, de l'Argentina, amb un molt atractiu mostrari de música vocal sudamericana, la Cobla Mediterrània en un programa de gran exigència qualitativa, l'Orquestra Camerata XXI, l'Orquestra Simfònica Fok de Praga, un se- gon concert a càrrec de l'esmentada Orquestra dc Cambra Franz Liszt, la presència del gospel amb el Gospel American Spiritual Ensemble, el virtuosisme pianístic de Serguei Tarasov amb un programa eminentment romàntic -Chopin, Liszt, Rakhmàninov- i finalment el Cor de la Capella de Sant Petersburg amb la versió de les Vespres op. 37 de Serguei Rakhmàninov que clourà el Festival el dia 27 d'agost. RRMC .ria nn, eh. El Festival de Músiques Religioses de Girona emprèn nova volada ;ro- lli. a sisena edició del Festival de Músiques Religioses de Girona, enguany emprèn una dimensió més ambiciosa, no sols per l'envergadura de la programació. sinó també pel fel de refermar els seus lligams amb el de Fes, tot prenent cos el projecte titulat justament jornades Fes-Girona. Superades les obligades tentines d'unes primeres passes progressivament més segures, ha anat prenent carta de naturalesa en l'ambient musical de la ciutat de Girona, mercès a elements com l'originalitat i un caire de proposta i.nsòlit, juntament amb el rigor i la senetat amb què s'ha anat desenrotU~t. I t~mbé gràcies a un context proctiu als mtercanvís culturals en el senri~ més obert i profund del terme, àmbn en el qual s'insereix també el fet religiós. la programació d'enguany està formada per onze manifestacions o celeb!acions -en alguns casos esdevé difíctl empr~r elte1me concert-, que abasten l~s- d1verses tradicions religioses. AiXJ, hom fa un recorregut que co~enç~ en els cants litúrgics bizantins Jcontmua en una genuïna celebració de la missa caldea -actualment encara sec~lebra a la catedra l de Bagdad-, COntínua amb un recital que uneix intèrprets de Mali, l'Iran i l'Índia en un compendi de tradicions. Amb "El ritme de ~paraula'' com a títol, aquesta mani- L festació esdevé l'estrella del cicle. Després vindrà un recital centrat en càntics i percussions originaris de deu països africans. El cinquè concert se situa en l'òrbita catòlica amb un homenatge al compositor barroc català josep Gas, antic mestre de la Capella de Música de Girona, i amb la intervenció d'una barreja de solistes i conjunts instrumentals catalans i nord-catalans sota la direcció de Josep Cabré. El món dels pigmeus del Camerun oferirà un nota especialment exòtica, atès el caràcter minoritari d'aquest grup humà. El món jueu amarat d'uns re fe- rents mediterranis particulars serà el que oferirà la cantant Françoise Atlan acompanyada per un trio instrumental. Mozart i el seu Requiem acompanyat per les \lesperae solemnes de confesore, en interpretació dels Madrigalistes de Praga, deixaran pas a una figura excepcional, Cheik Lo -veu guitarra i percussió-, que amb el seu conjunt ens aproximarà al Baye Fall, una variant senegalesa de l'islam. El genuí món nord-americà del gospel, tanmateix mestís en origen, serà servit per una artista excepcional, Liz MC Comb, la qual és comparada amb Mahalia Jackson. Hom acabarà amb referents novament exòtics, en aquest cas del món mongolès. El Festival comptarà també amb la participació de dos conjunts formats per joves intèrprets, procedents del Fringe que promou la Fundació "'a Caixa": es tracta d'li Saltarello i Fmma Antiqva. Com s'ha apuntat, se celebraran les Jornades Fes-Girona els dies 8 i 9 de juliol, coordinades Faouzi Skali, director dels Rencontres de Fès, i per Xavier Anti eh i Maria Josep Balsach, professors de la Universitat de Girona. Hi intervindran personalitats com Katherine Marshall, dels Estats Units i assessora del president del Banc Mundial; Mireille Mendès France, Maximo Cajal, i d'altres procedents d'Israel, Egipte, Itàlia i l'Iran. RRMC 248 23 323 .. M;WWM•MM;Wt'M;. C RÍTI Barenboim, recreació personal de Bach Palau J 00. Daniel Barenboim, piano. El clave ben temperat (llibre I) de Bach. Palau de la Música Catalana. 13 d'abril de 2005. CA Disquisició entorn d'un programa dedicat al saxòfon i a l'electrònica Avuimúsica. Xelo Giner, saxòfon i mitjans electrònics. Lewin-Richter, A. Nuñez, G. Bmcic, V. Garcia, O. Graus ' A. Gardner. Sala Metrònom. 7 d' abril de2005. incerament, l'audició de la música electrònica exigeix. no solament una disposició especial, per seguirla, sinó també una sensibilitat que difereix en certs aspectes de la que es necessita en un concert diguem-ne normal. La causa d'aquesta diguem-ne nova perspectiva ja es planteja per l'absència de la mena de litúrgia que envolta el concert clàssic; en l'electrònica hi manca l'intèrpret -el protagonista essencial per oficiar la partitura- i tampoc és possible contemplar com es produeix el so. D'alguna manera, aquestes absències deixen l'oient sol davant del so, sense cap punt on recolzar-se, és a dir, sense la gesticulació de l'intèrpret, que en cert sentit el guia pel discurs musical a la vegada que és la referència necessària per orientar-nos vers el punt d'on emergeix el so i a la vegada saber amb certa aproximació com es fa ... Potser per aquesta raó en la majoria de casos l'electrònica s'acostuma a presentar "acompanyada" d'un instrument musical més o menys conegut. I, si la novetat sembla que bauria de ser el que prevalgués en una sessió de música electrònica, paradoxalment aquesta sembla necessitar el suport de la tradició històrica (en aquest cas el saxòfon. com pot ésser la flauta o qualsevol altre instrument) per mostrar l'amplitud i complexitat del seu camp sonor, com també per desplegar el seu immens cabal de possibilitats sòniques. També l'instrumentista cal que potencïi el vessant creatiu de la seva participació que en tot cas sap també que de l'aparell "acompanyant" sempre rebrà una única reposta; en cert sentit, doncs, l'intèrpret haurà de compaginar simultàniament els dos papers: el de propulsor S aniel Barenboim és, sens dubte, una de les personalitats més influents de Ja interpretació musical dels darrers anys. Músic exemplar, tant com a pianista com en el seu vessant de director, capaç d'acarar amb idèntica saviesa el repertori barroc com el del segle xx, d'afrontar òperes de Wagner i Concerts per a piano de Mozart, de crear juntament amb Edward Said i en els moments de màxim conflicte un taller musical en el qual la unió de les cultures israelianes i palestines permet a músics israelians i del Pròxim Orient tocar conjuntament. .. Innombrables premis internacionals, reconeixements de tota índole, personalitat compromesa per defensar lot el que signifiqui pau i cultura, Barenboim tomava al Palau en solitari i -com va fer anys enrere, interpretant les Variacions Goldberg- amb un programa maratonià integrat pels 24 Preludis i fugues que suposen el primer llibre d'El clave ben temperat de Bach, concert que tindrà continuació la temporada vinent amb la interpretació del segon volum d'aquesta obra magna per a teclat. Barenboim és un artista d'una intel·ligència indiscutible que sap imprimir a les obres que interpreta un segell personal amb el qual prenen vida d'una manera summament particular. Barenboim va plantejar-nos un Bach refinat, romàntic i d'una profunditat D 24 324 inequívoca, per a molts certament desconcertant i que possiblement podia fins i tot arribar a defraudar, bé per una elecció de tempi més lents comparativament parlant que els presents en altres versions (Bach, pràcticament no fa esment en la partitura de cap tempo concret), d'unes sonoritats en certs moments exuberants i força eloqüents en el registre baix del piano, i amb la utilització de tots els recursos que un gran piano de concert romàntic pot oferir tant pel que fa a dinàmiques, a diferents possibilitats de sonoritat (que permetia clarament discernir en les fugues les entrades de les veus subjectes, contrasubjectes i d'altres aspectes inequívocs d'aquestes obres) o a la utilització del pedal molt en la línia de les cèlebres obres que van passar per les mans de Busoni. Barenboim va oferir un Bach amb un segell personal inequívoc, defugint els corrents historicistes que ja veuen la interpretació de les obres de Bach al piano com un veritable sacrilegi, i centrant-se en la recerca del més essencial, captivant per la seva claredat de discurs, per la seva elecció dels temps -molt més lents que les no menys extraordinàries recreacions dels grans pianistes de l'Escola russa- i per un coneixement de causa que no el fa apariar el més mú1im del seu plantejament malgrat no seguir una versió "escolàstica". Un veritable tour de force que Barenboim acabarà de rubricar Ja temporada que ve de Palau 100. d' unes idees i el de receptor d'unes propostes sonores sem. pre abstractes i a la vegada invariables... Fins·a cert punt i sense pretendre de cap manera imposar uns criteris valoratius, dinem que Figuras de Lewin-Richter va manifestar un equilibri admirable de l'equació entre du. rada i desenvolupament del material sonor, ja que l'interès de l'audició no decau, ni tam. poc incórre en reiteracions discursives. Cambio de SDXO d'A· dol fo Núñez interessà perla seva complexitat i el semitdt recerca sobre el diàleg entrt solista i aparell informàtic. També Gabriel Bmcic va oft· rir en el seu imaginatiu AltoConcert la seva visió person!l de Ja problemàtica col·loquial que es produeix entre instrumentista i processos electrònics. En canvi, Echi sonori o/lil mente de Voro Garcia semblava més orientada a una re· cerca d' u.na nova tím brico i, per la seva banda, Oriol Graus, membre de les primeres generacions de composi· tors sorgides del Laboratori Phonos, amb Estiu s'expres· sa amb aquella simplicitat dds poetes, ja que ens presenta les remors de la pluja i del ueocar de les ones pausades COl!' un objecte que cal contempbr i sobre el qual cal meditar. I\'! últim, la compositora Ale:w; dra Gardner, demostrant un autèntic i profund conei.1e· ment dels mitjans electròniC!. amb Tourmaline planteja un veritable contrast entre els dol mitjans sonors que emmarca magníficament dins d'una for· ma ben travada, en què templ i so s'amalgamen en un à~l discurs i unitat. L'actuacióde Xelo Giner va posseir unalt nivell comunicatiu i en totel les obres posà de manife~t ~~ seva imaginació per impn~tr varietat i color al seu tensdts· curs, servit per una tècnicalir· tuosística d'alta volada. 4WW§MtM;W;Wmwt. CRÍTICA n La bona tradició històrica deMannheim Palau 100. Mannheim Opera Orchestra & chorus. Dir.: Adam Fischer. Mozart: Ln clemenzn di Tito (versió de concert). Palau de la Música Catalana. 26 d'abril de 2005. es sem. :ada in- tse pre. mposar diríem Rich1er ibri adttre duent del 'intens nitam:>nslfu. co d'A· perb ~titdt gentn rmàtic. vaofeuA/to- erson~ loqui~ instru· :lectrò- iorioRa :a sem· unar~­ bricai, Oriol prime· mposi· oratori !xpres· .tat de~ entale; eltreir .es coo: :empl!l tar.fu a.leua- ;antun Jneixt- crònks. tejaun els dos amarra :ma for· ~ teroJll un àgil .acióde ·unalt n totfl tifest~ 1prilllÍl ~nsd~· lica ~ir· 1. Avuimúsica. Grup XXI. Peter Bacchus, flauta. Dir.: Peter Bacchus i Salvador Brotons. fep Nuix, Mario Ros, J. M. Granda, f. Lidermann, Elliot Carter. Convent dels Àngels. 21 d'abril de 2005. M ~ceptor 1 Grup XXI, conjunt interessant a temporada Palau I00 va programar la interpretació en versió de concert de l'òpera de Mozart La clemenza di Tito, una de les darreres composicions del geni salzburguès, que en aquesta ocasió arribava al Palau amb la històrica Orquestra i Cors de l'Òpera dc Mannheim, la ciutat vinculada al nom d'Stamitz i de l'Orquestra i que tant va meravellar personalitats com els mateixos Mozart o Beethoven. Seguint la direcció d'una batuta amb experiència com la d'Adam Fischer, el Palau va poder reviure novament una versió concertant d'aquesta òpera, en una interpretació que en línies generals va tenir un destacat nivell artístic tant de solistes, d'orquestra com de cor. si bé no va assolir les fites de gran espectacularitat interpretativa. Les veus de Charles Reid ('!ito), un tenor amb un destacadissim centre vocal i amb gran capacitat per afrontar amb totals garanties les notes més agudes de la tessitura, la de la mezzosoprano Marc-Belle Sand is, que va recrear el rol de Sesto amb una gran profunditat de matisos, amb una notòria sensibilitat i amb una qualitat vocal de tol el registre de la seva veu, com també el treball de la soprano Ludmila Slepneva -una L cantant capaç d'afrontar amb sobrada eficiència qualsevol rol destinat a la seva tessitura-, van sobresortir del conjunt de solistes dels quals idènticament cal destacar els rols d'Iris Kupke -que va oferir un destacat paper de Serviii a- i de Daniela Sindram, mezzo que amb idèntica eficiència va resoldre el paper d'Annjo. La versió s'emparava en el bon trebaU de l'orquestra, w1a formació equilibrada i conjuntada en totes les seves seccions, i per sobre de tot en el treball de Fischer, un director que controla fins al més mínim detall interpretatiu i que sempre va a la recerca de la claredat de sonoritat i a l'obtenció del màxim sentit melodramàtic de l'acció. Fou una versió en la qual no van mancar moments musicals de gran emotivitat -com les àries de Sesto-, moments de gran brillantor sonora -com el sextet final o les intervencions del cor en el decurs del segon actl}-, però que per sobre de lot tingué la capacitat de recrear l'atmosfera mozartiana, d'aconseguir en tot moment d'assolir un equilibri musical en què tècnica, l'igor, lirisme, emotivitat, entre d'altres aspectes, es complementaven per assolll' aquest equilibri tan jmprescindible per arribar a resultats destacats en la música de Mozart. agnífic concert d'uns músics molt conscienciats de la problemàtica que envolta l'anomenada música contemporà· nia. Lamentablement, la cultura musical del país no dóna resposta eficaç a un treball ta n ben preparat i realitzat com el que oferi el Crup XXI, el seu director Peter Bacchus i el conductor convidat, Salvador Brotons. Concerts com aquest, amb estrenes importants i interpretacions brillants haurien de tenir lloc a les sales importants de la ciutat i a la vegada en totes les localitats catalanes. Tanmateix, la nostra societat prefereix escoltar l'enèsima versió de les obres antigues en lectures gairebé improvisades i també promoure a preu d'or la visita de conjunts tot just formats per a una gira que no té altre objec- tiu que fer turisme... La música tan sensible amb la qual Jep uix va compondre les seves Variacions, evolucious i mutacions va obrir un programa en el qual llevat l'obra de Carter, tot eren estrenes. El concert continuà amb una partitura escassament interessant de J. M. Granda; tot seguit vam escoltar Flautando, un brillant concert de). Lidcrman, del qual Bacchus va oferir una brillanússima versió dirigida per Salvador Brotons. Continuà amb Esprit nide/esprit doux li, partitura de tens expressionisme d'EUiot Carter, i va acabar amb l'estrena de Tinnitus (aurium) de Mario Ros, una composició de gran complexitat i bella coloració que concilia amb admirable coherència inflexions populars, la música de Bach i naturalment la del mateix compositor, per conformar un brillant i imaginatiu retaule sonor. Tirant lo Blanc per Ros Marbà Tira11t lo Blmrc d'Antoni Ros Marbà. Lletra de J. Martorell i N. Albó. OCG. Cors Infantils del Vallès (dir.: Josep i Joan Vila). Titelles Marduix. Dir. musical: Francesc Guillén. Teatre Auditori de Granollers. 24 d'abril dc 2005. uan es pensa en espectacles musicals in fantils, normalment el pressupost és baix, la qual cosa comporta que difícilment si· gui assumit per una orquestra. Igualment, es pensa que són espectacles wper a nens". Però la proposta que ens va presentar I'Oquestra de Cambra de Granollers (OCC) se salta tots aquests obstacles en un espectacle amb música dc Ros Marba escrit per a dos actors, titelles i cor de nens que ens narren les aventures de Tirant lo Blanc. Dintre de la bona política que du a terme I'OCC d'integrar en la seva programació els cors existents al Vallès, la part vocal en aquest concert amb motiu de la Diada de Sant Jordi va ser a càrrec de cent cinquanta nens pertanyents a cinc de les corals infantils existents en aquesta comarca vallesana. Va impactar veure la qualitat, Q disciplina i musicalitat d'aquests petits que no solament van cantar, sinó que es van in· tegrar en l'espectacle amb vestuari i moviments escènics i que ens porta a felicitar la labor dels dos directors Josep i Joan Vtla i Jover. La qualitat de I'OCG sorprèn en cada concert i encara que en aquesta ocasió no es comptava amb violins i violes per l'orquestració de l'obra, la part de vent i la secció greu de la corda va oferir una lectura viva, intensa i barrejant lirisme amb moments de bravura que tant la hlstòria com la partitura exigien. Bravo per la idea i pel resultat tant de l'escenari com del públic que omplja les dues sessions que es van oferir i que va aplaudir amb entusiasme, tant a nens com grans, en aquest espectacle ric en idees. Cal felicitar, per últim, el factòtum final: F. Guillem, director de I'OCG, que amb bon gest va dur aquesta llegenda a aquest èxit. 248 e Britten, Cars en i intèrprets, feliç recreació operística de Shakespeare A Midsummer Nigltt's Dream de Benjamin Britten. Llibret: Benjamin Britten i Peter Pears. David Daniels. Ofèlia Sala. Emil Wolk. Ned Bartb. Jean Rigby. Gordon Gietz. William Dezeey. Deanne Meek. Brigitte Hahn. Peter Rose. Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Escolania de Montserrat. Dir.: Harry Bicket. Dir. escènica: Robert Carsen. Producció: Opéra National de Lió. Gran Teatre del Liceu. 18 d'abril de 2005. vesats com estem al tòpic dels grans dubtes metafísics que ofereixen les obres més celebrades de Shakespeare. la presència en escena d'un text com A Midsummer Nigllt's Dream produeix un inevitable xoc mental, ja que ens situa en una òrbita en aparença radicalment oposada. Contra el drama sanguinari de Alacbetlr o de Titus Andronicus. o la tragèdia gairebé psicoanalítica de Hamlet, aquí el dramaturg anglès ens ofereix un exercici de prestidigitació, absolutament obert, que juga amb elements tan diversos com el món de les fades i dels elfs, el dels mites grecs més vistents i el de l'home més primari i terraqüi. 1en fa una amalgama esfi lagarsada que tanmateix conOueix en una hipcrunitat coherent. I que, dins dc l'aparença de lleugeresa i volatilitat, ni molt menys resulta innòcua. Ja sé que resulta arriscat parlar aquí de presUJTealisme. i no sols perquè el somni jugui un paper prou important en l'obra, sinó per la manera com conviuen i es relacionen realitats de naturalesa tan radicalment diversa. En bona mesura el text dc Shakespeare és un extraordinari exercici d'estil, en el qual motors argumentals lleus -des de la disputa infantil d'Oberon i Tytania a l'error de Puck en subministrar el beuratge- donen peu a un món oníric, ~a-real", tanmateix iJ.Iuminat per la coherència profunda del sentiment humà més pregon; la necessitat irTcnunciable d'amor. Benjarnin Brillen i Peter Pears van identificar-se plenament amb la màgia en l'essència més profunda del text del dramaturg i van confegir un llibret d'una fidelitat extTaordinàl'ia, malgrat renunciar a una gran part del text original. I això imposa una escriptura musical molt precisa, molt amatent a la multitud de A 248 26 326 matisos dels senzills però subtils girs argumentals i caractetials de cada personatge. La lleugeresa aparent del text i el seu context onb·ic exigeixen un cert puntillisme en el qual l'instant melòdic domina sobre la !mia, però sense que impedeixi una imatge global en última instància compacta i plena de conseqüència. En aquest sentit. si el tTasllat del text de Shakespeare al llibret és gairebé perfecte, també s'esdevé així pel que fa al clima musical. I dic clima en el sentit que en un context textual com aquest, la música gairebé és un company de viatge, necessari, però a la fi en certa mesura menys protagonista que en el cas d'una òpera convencional. Robert Carsen, que en les seves anteriors prestacions liceístiques -Le nozze di Figaro i especia lment Tosca- no havia precisament enJiuemat, aquí, ben al contTari, ha ofert una proposta exultant d'imaginació, brlllant, rupturista i alhora fidel a l'essència més pregona de l'obra. Trencant els esquemes més comuns, ha prescindit absolutament del protagonisme del bosc, gairebé un personatge més en l'original, i ho ha substituït per un espai buit, només trencat per un inteJ.Iigent ús de llits d'idèntica concepció i cromatisme -un verd gras poderós-, però de mides diferents que en el seu moviment focalitzen l'esmentada dimensió onírica que presideix l'argument. També ha excel-lit en gran manera en el treball actora) d'un equip d'intèrprets que ha funcionat sense fissures i que ha servit amb exactitud la multiplicitat de matisos que exigia la proposta. En un context coral, l'emergència individualitzada de les exceJ.Ients actuacions del fins a cert punt sacrificat David Daniels (Oberon) en un treball seminarratiu. i d'Ofèlia Sala (Tytania) en el vessant més llw'dament líric, ha estat ben corresposta per la resta de l'equip amb un equilibrat i eficaç treball histriònic de Peter Rose (Bottom), amb els dels quatre amants -Gordon Gietz, William Dazelcy, Deanne Meek i Brigitle Hahn-. tot resolent escenes en les quals Ics situacions teatrals imposaven greus dificultats a l'expressió Ouida del cant. A part queda la rigura de l'actor Emil Wolk, un Puck potser excessivament vital, però que va viure el personatge amb una intensitat abassegadora. No sé si resulta un pèl frívol afirmar que l'orquestm va passar en certa mesura desapercebuda. En tot cas va ser una presència molt "al servei de" ... , sense protagonisme de. liberal. circumstància que no deixa de ser un elogi per a eUa i per a Harry Bicket, amb tot el que això representa de cri· teri encertat. Treball com. promès el de l'Escolania de Montserrat en el doble ves. sant vocal i teatral, resolt de manera precisa en ambdós. Fruir de cèlebres serenates en les mans de l'ONCA Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra (ONCA). Ge· rard Claret, concertino director. Mozart: Petita seretlntn noctumn. Elgnr: Serellata per a cordes. Dvorak: Serenntn per a cordes. Petit Palau. 12 d' abril de 2005. ' L J?.::..~~:.!.:. ONCA va presentar el seu tercer programa de la temporada proposant tres de les obres més representatives del repertori per a orquestra de corda, com són les Serenates de Mozart, Elgar i Dvoník, tres obres paradigmàtiques d'un atractiu inqüestionable i que suposen per al públic un reclam per no dubtar d'assistir a un concert. I certament. el Petit Palau va tenir una gran assistència d'un públic atret per la qualitat del programa i per un cicle com el de l'ONCA i d'altres que se celebren dins aquesta nova sala dc concerts que a poc a poc van consolidant-sc. L'ONCA tenia davant seu un progruma que es pot resoldre per dues vies contradictòries. Per una banda, les referències que tenen tots els melòmans d'aquestes obres i les perspectives d'èxit que poden crear-se prèviament al concert poden tenir com a re- sultat una interpretació que no assoleixi els resultats esperats pels melòmans; d'altra banda, el fet d'afrontar aquestes obres produeix un gaudi entre els intèrprets que directament és transmès a un públic que pot assaborir les delícies d'aque>· ta música celebèrrima. Un tTeball realitzat amb se· riositat i rigor, amb una gran claredat conceptual en les tres obres interpretades, va reper· cutir en el fet que el públic pogués aprofundir en les deli· cioses i celebèrrimes melodies mozartianes portadores de la més sublim tradició clàssica, que pogués endinsar-se en la majestuosa i sensible Serena~ ta d'Elgar estrenada l'any 18?J i assaborir tota la bellesa nt· mica, melòdica i harmònica que es concentra en la Sere· nata de Dvorak, una de les obres més extraordinàries del catàleg de l'autor. Va ser un concert de gran qualitat ~rtí~· tica que va pennetre al public fruir de la musicalitat de les tres Serenates interpretades. El rigor de López Cobos al servei de l'OBC i de l'Orfeó Català Una bella òpera infantil de Salvador Brotons Temporada ?BC .. D~.: Jesú,s Ló~ez .cob~s. ~eethoven: Simfotties mmz. 4 1 nwn. 5. LAudJtOrl. 8 d abr1l de 2005. Temporada OBC. Orfeó Català. Dir.: Jesús López Cobos. Mendelssohn: Pnttltts. L'Auditori. 22 d'abril de 2005. IV cicle Les Quatre Estacions del Cor Viva! di. El mercader de somtzis de Salvador Brotons. Llibret: Raül Con· tel (sobre un relat de Carmen Posadas). Orquestra fiJ. harmonia Barcelona. Cor VivaJdi (dir. Òscar Boada). An· na Fernandez. forge Armando. Joan Marrin Royo. Marc Pujol. Dir.: Salvador Brotons. Imatge escenogràfica: Pol fuentes. Auditori Winterthur. 10 d'abril de 2005. esde s. .?..:.:.~~:.!.:. o hi ha dubte que la presència de López Cobos al capdavant d'una orquestra suposa per als músics l'ocasió de treballar amb una dc Ics batutes més destacades de les darreres dècades i per al públic tenir l'ocasió d'escoltar com un director perfeccionista, detallista i amb un profund coneixement musical és capaç d'assolir uns resultats que pràcticament sempre tenen garantia d'èxit. López Cobos 1·a dirigir en el decurs del mes d'abril dos programes a l'OSC, l'un dedicat a les Simfonies núm. 4 i 5 de Beethoven, i l'altre a la interpretació del brillant oratori Paulus. una obra en la qual el tTeball dc l'Orfeó Català va assolir un protagonisme decisiu. Cobos va plantejar un Beethoven d'un rigor absolut, però a més d'un detallisme que arribava fins a intercanl'iar seccions de cordes en la seva disposició sobre l'escenari, vigilar les dinàmiques amb una atenció i coherència per assolir sempre resultats d'acord amb el caràcter mu~ical de la l'rase corresponent t, per sobre dc tot, a plantejar una versió que des de l'inici de l'obra fins al final tingués una coherència de discurs absoluta. La delicadesa de la Quarta. la rotunditat de la Cinquena; la poesia que ema- N no ats da, res els és JOI CS· .';C· '80 res er· JOo :li· ies ·la ca. la ta· •3 :ít· ica 1e· les :Iel un :ÍS· ,tic Jes s. nava de certs passatges de la Quar/a, la fortalesa rítmica i precisió d'atacs de la Cinquena ... , tot en definitiva responia a un perfecte discurs assolit mitjançant una orquestra que en cada ocasió que és dirigida per López Cobos as· soleix uns resultats artístics de primer ordre. I com no podia ser d' una altra manera, la recreació dies després de l'oratori Paulus va assolir idènticament un èxit absolut. Partitura brillant, de sonolitats vehements, radiant, amb records constants a les corals plantejades a la manera Bach, tot plantejat amb un romanticisme punyent i vigorós que té en el rol de l'equip de solistes -que va respondre amb totals garanties les seves intervencions- i per sobre de tot el paper del cor, l'eix vertebrador d' una bona versió. van ser els epicentres de la interpretació. Per la seva banda, l'Orfeó va trobar-se a gust amb una partitura brillant, emparat per una orquestra que sota la batuta de López Cobos recreava els diversos episodis de l'obra amb el signe de la sonotitot brillant i la majestuositat; va ser precisament aquesta sonoritat majestuosa. oberta i radiant la que va imprimir l'Orfeó dins un treball esplèndid de tots els integrants que van fer possible aquesta re· creació d'una obra certament monumental. ' inici del quart cicle de concerts del Cor Vivaldi ha vingut marcat per una tita històrica en la trajectòria artística del conjunt: l'estrena de l'òpera infantil El mercader de somnis de Salvador Brotons. L'obra, basada en un conte de Carmen Posadas, narra la història d' Ahmet, un venedor de terrisses honest i treballador que cau en l'addicció a la droga. Aquest fet condueix el protagonista vers un procés progressiu d'a:illament social i d'autodestrucció, alhora que els valors positius que el defineixen en un principi van capgirant-se fins a esdevenir-hi antagònics. L'òpera, encarregada per l'Unicef, i escrita a instàncies del Cor Vivaldi, conté un missatge directe i entenedor per al públic jove. La música, de gran qualitat artística, reforça amb gran encert els diversos estats anímics del protagonista -no debades la partitura ha estat encarregada a un compositor de la vàlua de Salvador Brotons- i ajuda a crear, gràcies a Ja seva orquestració brillant, una atmosfera de creixent tensió dramàtica. La interpretació vingué encapçalada per quatre veus solistes joves i de notable solvència: el tenor mexicà Jorge Armando, en el paper d'Ahmet, mostrà tenir aptituds tant vocals com dramàtiques; igual que l'excel·lent baríton Joan Martín Royo, que encarnava el mercader. El personatge de L Làmia, promesa d'Ahme4 fou confiat a la soprano Anna Fernandez, antiga membre del Cor Vivaldi que ja ha fet paleses en diverses ocasions les seves aptituds com a solista. Finalment, el baix Marc Pujol, tot i encarnar el breu paper de Gaifar, pare de Làmia, demostrà la seva autoritat interpretativa gràcies a una veu de gran contundència tímbrica. La part coral comptà amb una interpretació d'un molt bon nivell, si bé en més d'una ocasió el Cor Vivaldi, acostumat a treballar principalment a cappel/a, quedà ofegat per una orquestra de gran potència sonora. Amb tot, el grup infantil demostrà una vegada més la seva gran disponibilitat per participar en projectes musicals que van més enllà del repertori coral con· vencional, i que ha estat un dels trets distintius del Cor Vival di respecte d'ait"res formacions similars del país. D'altra banda, la presència de Salvador Brotons en qualitat de director musical fou un dels al·licients més destacats de la vetllada. La seva acreditada experiència, tant en el vessant creatiu com en l'interpretatiu, va resultar decisiva per a l'obtenció de tan òptims resultats musicals. Només ens resta desitjar que El mercader de somnis gaudeixi en un futur dc la difusió que es mereix. La seva incorporació en cicles d'òpera infantil i juvenil, com ara el que organitza el Gran Teatre del Liceu, seria més que desitjable. 27 327 ~*t*W*•8 *t8 t'Mt). C RÍTI CA Posant remei a les mancances Amb aquest epígraf general s'enclouen aquí tres concerts celebrats durant elm es d'abril amb un relatiu èxit de públic a la sala de l'SGAE. Com a nota general, posem en relleu que la iniciativa de comptar amb la col·laboració del Departament d'Història d'Art de la UAB sembla prou positiva, pel que aporta de nous i joves oients. Igualment, l'ampliació del nombre de concerts és un altre aspecte que permet un cert optimisme amb 11ista al futur d'aquesta sèrie de concerts. ..P~~-~:!~~:... Mosaic de música catalana actual VI cicle de Nous Repertoris/Música XXI. J. Fuster, clarinet. W. Ebenberger i P. Bronyz, violí. S. Lasnet, viola. J. Mor, violoncel. Boliart, Montsalvatge, Colomé, Puèrtolas, Rodríguez-Picó. SGAE. 5 d' abril de 2005. n conjunt d'obres que en pocs graus ultrapassaven les estètiques pròpies del neoclacissisme va inaugurar amb certa brillantor la sèrie de concerts amb la qual els editors catalans de música promouen el seu fons editorial. La sessió s'inicià amb les ben escrites Tres peces per a clarinet sol de X. Boliart, va seguir-les una curiosa obra que segurament Montsalvatge guardava al seu calaix, perquè l'Efímer rèquiem per a trio de corda, a més de la seva brevetat, semblava més aviat l'anotació d'una improvisació amb tot el que significa de provisionalitat. De Delfí Colomé vam aplaudir el seu irònic Scherzo over Beethoven, una elaboració enginyosa de Für Elise, la popular pàgina pianística beethoveniana. Més interessant i també amb més ambició compositiva va manifestarse Ponta Rei de Puèrtolas, aspecte que també sembla alenar en el Segon nocturn per a clarinet i corda de Rodríguez-Picó, i el concert va concloure amb el Tríptic U 248 tonal per a clarinet i corda de Turull, obra que no s'allunya de la simpliciat melòdica i harmònica d'un exercici de composició. Tanmateix, el concert va assolir un nivell qualitatiu estimable gràcies a l'excel·lent treball dels intèrprets. Nou èxit del Blyth Ensemble VI cicle de Nous Repertoris/Música XXI. To- maso Valletti, flauta. Cristo Barrios, clarinet. Leónie Adams, violoncel. Thibault Noally, violí. Evelyn Chang, piano. CoJ.Iaboració de Francesc Vidagany, percussió. Direcció: Blai Soler. B. Soler, J. Rodríguez-Picó, X. Benguerel, Taverna-Bech. SGAE. 12 d'abril de 2005. l Blyth Ensemble va ser fundat l'any 2002 pel jove violinista Blai Soler amb la col·laboració de l'Imperial College de Londres i l'integren joveníssims solistes instrumentals de diverses nacionalitats fmmats a la capital anglesa i que es dediquen a promoure la música actual. La seva trajectòda s'ha desenvolupat a les sales londinenques com St. Martin in the Fields, Recital Hali del Royal College de Londres, com també al Great Hali del King's College. Aquesta és la tercera actuació que fan a Barcelona i hem de manifestar que darrere el gest auster però precís de Blai Soler la música adquireix no solament vitalitat i extraordinària brillantor, sinó que també les seves versions, plenament identificades amb l'esperit dels seus autors, impressionen per la seva alta càrrega emotiva, ja que en el fraseig i la pulsació rítmica dels cinc instrumentistes s'adverteix un treball realitzat amb veritable pmfunditat tant en el vessant del matís i la coloració com en el de l'equilibri sonor. D'alguna manera, en escoltar-los vam tenir la impressió de tenir davant nostre un conjunt de brillantor i virtuosisme d'un nivell autènticament es- tel·lar, com el que poden assolir un lntercontemporain o bé el Saint Martin de la primera època. Del programa, en destaquem una exceHenl composició Ubu coronat de Rodríguez-Picó, el mestratge i J'intel·ès d'Hexagrama de Benguerel i 7.!, una pàgina de suggestiva atmosfera i personal plantejament f01mal de Blai Soler, en què s'apunten ja les traces del creador que sap expressar-se en les seves idees i evita amb fermesa tot allò que solament és espectacle i efectisme. Interessant recital de saxòfon i piano E VI cicle de Nous Repertoris/Música XXI. Joan Martí, saxòfon. Imma Jorba, piano. Rosa Ribas, Rodríguez-Picó, Sebastià, Velasco, Lluís Benejam, Adolf Ventas. SGAE. 26 d' abril de 2005. / s ben cert que la conjunció del saxòfon amb el piano dóna una atmosfera sonora excel·lent, la qual ha estat molt freqüentada pel jazz. Particularment els saxos tenor i baríton suggestionen amb més freqüència els compositors, que troben en la calidesa del seu so el recurs idoni per emfasitzar l'expressió lírica del discurs. Hem esmentat el jazz i també cal posar de manifest que la música dedicada a aquesta família instrumental, certament nombrosa, ha tingut els seus principals conreadors en els compositors francesos i, pel que vam escoltar en aquest concert, podem afii·mar que a casa nostra el saxòfon també és un instrument bastant freqüentat. Així ho vam constatar amb l'actuació impecable i E ben emotiva del jove saxofonista joan Martí, que acompanyat amb subtilesa i creant sempre atmosferes de suggestiva coloració per la pianista Imma jorba va ofetir un atractiu programa, que podríem qualificar d'eclèc. tic. Efectivament, en un clima proper al romanticisme, va interpretar-se en primer lloc una Sonata per a saxòfon i piano de Maria Rosa Ribes que, esttucturada en tres moviments, exposa interessants contrastos de color entre ambdós instruments. Acontinuació venia la Sonata Ma· rina, composta igualment en tres moviments i que signa. va Jesús Rodríguez-Picó. Pàgina de suggestives fonnulacions col·loquials i acuradament elaborada. Seguien dues obres concebudes pera solo de saxòfon, la primera Dporc sax estava escrita per a saxòfon alt i era d'Antoni Sebastià . Mereix destacar· se'n el desenvolupament virtuosístic i el plantejament del seu pla formal. La segona, Geometries I d'Antoni Velasco, es pot catalogar com un treball molt ben estruc· turat i que desenvolupa una música de caràcter obsessiu, amb considerable imagina· ció i recursos sonors propis de l'instrument -en aquest cas el saxo baríton. Tanca1en el programa dues obres: la primera una altra Sonata de gran desplegament 1•ir· tuosístic de Lluís Benejam (1914-1968), compositor certament prolífic que con· vindria conèixer més àm· pliament i que en aquesta obra posa de manifest com l'estada als EUA el va in· fluenciar en el seu llcngual· ge. Una dansa que portava l'explicit títol d'Oriental d'Adolf Ventas va tancar el con· cert: la seva música, que ma· nifesta un interessant con· tingut harmònic de tipus neoimpressionista, resulta ve· ritablement an·activa perla seva absència de complexi· tats i el seu lirisme de con· torns àgilment dissenyats. 1'WW§M•MtWWm*;t. CRÍTICA Un gran Mozart en la batuta de Reuss Palau 100. Akademie für Alte Musik Berlin. Rias Kammerchor. Dir.: Daniel Reuss. Mozart: Kyrie K. 322. Cors i escenes de TI1amos, rei d'Egipte. Litanie de Venerabilis Altaris Sacra mento. Palau de la Música Catalana. 19 d'abril de 2005. tl>O· que :sa i sde ~r la ofe- que lèc- .ima , va lloc on j ibas mo!lllts ltre :onMa- :en ~­ Pà- ula!da- lien era ¡era per toni car· \~r­ :del ma, Ve- :om !"\lC· una :siu, ina)pis scoltar el Mozart interpretat per l' Akademie für Alte Musik de Berlín, el Rlas Kammercho1~ solistes vocals i Ja direcció de Daniel Reuss, resulta un plaer per als amants de la música dels compositor salzburguès. D'una banda, en el programa presentat al Palau defugien les obres tradicionalment interpretades a fi d'aprofundir en un repertori integrat pel Kyrie K. 322, per cors i escenes de Thamos, rei d'Egipte i per les Litallie de Ve11erabilis Allaris Sacramento, partitures totes que en comptades ocasions es poden escoltar en directe. Amb els criteris de les versions històriques, el Mozart presentat pel conjunt berlinès, el cor de la Rias i Ja direcció de Reuss se sustenta en uns pilars sòlids i perfectament preestablerts. Orquestració relativament copiosa, però en cap cas desmesurada; direcció que si bé procedeix en el cas de Reuss d'una formació que podria considerar-se - pel seu rigor- E de la branca holandesa, és -per Ja seva sonoritat- radiant i opulenta, portadora de les versions que destaquen per la riquesa de dinàmiques i gust pel contrast; una tècnica musical infal·lible en la qual el bon treball dels instrumentistes es congenia amb una sonoritat de conjunt que posseeix un tot brillant d'un atractiu magnetisme; i per sobre de tot, la manera de comprendre Mozart, tot fent de la naturalitat de l'expressió -tan complexa d'aconseguir sigui en partitures de gènere sacre com profà- un punt de mira constant de la versió. Gaudir del Kyrie i de les lletanies expressades amb una sàvia barreja d'aprofundiment, serenitat i aquella naturalitat de discurs abans referida; escoltar passatges del Thamos mitjançant una versió pletòrica quant a sonoritat, i, per sobre de tot, transmetre aquella màgia de Ja música de Mozart que està a l'abast d'uns quants conjunts escollits, van fer d'aquest monogràfic dedicat al compositor salzburguès un plaer per als mozartians de pro. Un excepcional Paul Lewis ;: Ja ata intèrpret de Beethoven vir- jam i tor ;on· ~m­ lbercamera. Paul Lewis, piano. Beethoven: Sonates mím. 16, 18, 19 i 23. Palau de la Música Catalana. 27 d'abril de 2005. ~ta ..P..:E.~~:!:. :om in· ~at· ava l'A· :on· DlB· on· pus ve· ria exi· on· s. Euroconcert. Quartet de Corda de Venècia. Haydo: Quartet "Les Q11intes". Mozart: Quartet "La Caccia" . Boccberini: Quartets op. 8 mínr. 1, op. 64 mím. 2, op. 5211úm. 2. Palau de la Música Catalana. 6 d'abril de 2005. L ' any 1983 va crear-se el Quartet de Corda de Venècia, una formació hereva de dues tradicions interpretatives, com són Ja del Quarteta Italiano i la del Quartet Vegh, que han influenciat decisivament Ja seva trajectòria artística. Amb nombrosos concerts internacionals -de fet, poc temps abans del seu concert al Palau acabaven d'arribar d'una gira pels Estats Units-, amb nombrosos enregistraments discogràfics i un gran reconeixement de la crítica internacional, ara aquest quartet italià està oferint uns programes en els quals la figura de Luigi Boccherini -de qui es commemora el bicentenari de la seva mortcentra bona part dels seus concerts. El Quartet de Corda de Venècia fonamenta les seves interpretacions en una sòlida tècnica base per desenvolupar paral·lelament una altíssima qualitat expressiva, sempre emmotllada a les pat·ticularitats estètiques de ca- da autor. En aquest cas ens trobàvem el classicisme pur de Haydn, Boccherini i Mozart, i les seves versions sempre es basaven en una construcció formal perfectament equilibrada, en una claredat en l'exposició temàtica sempre d'acord amb la conjunció planejada pels compositors en cadascuna de les obres i en una interpretació sempre equilibrada que repercuteix perqueè les seves versions posseeixin un grau de claredat i transparència que facilita una audició plàcida de les pàgines que recreen. Equilibri, claredat i profunditat en la construcció van esdevenir pilars sobre els quals el quartet fonamentà unes recreacions que van transmetre la puresa clàssica més deliciosa. Va ser un concert de gran èxit interpretatiu que es va cloure amb variacions de Peter Heidrick escrites l'any 1988 sobre la cèlebre melodia Happy birthday to you i en les quals adopta aquesta melodia a la manera de Mozart, de Dvorak, de Beethoven, de Hadyn o a ritme de ragtime. .................................................................................................................................................................................................................................................. l\'ell lfSI El Quartet de Corda de Venècia es llueix interpretant Boccherini L ' abril de l'any 2004 debutava al Palau . Paul Lewis, un piamsta que venia avalat -mal~! la seva joventut- com un mterpret summament aclamat en les interpretacions de la música de Beethoven i Schubert. I si en aquell moment va oferir-nos un programa eclèctic integrat per obres d'Scriabin, Chopin, Busoni i Beethoven, el seu nou recital al Palau va estar monogràficament dedicat al compositor de Bonn, de qui va oferir-nos quatre de les seves Sonates, un corpus que les dues properes temporades oferirà en integral a diverses ciutats europees i americanes. Lewis és un pianista d'una dicció musical claríssima, que construeix el discurs amb una traçat perfectament premeditat i en el qual no resta cap espai per a l'especulació. Tot apareix sota un ordre perfectament delimitat i potser per això les Sonates com les 16, 18 i 20 van tenir en l'aspecte formal i les seves característiques estètiques, un discurs interpretatiu molt més reeixit que la seva versió de l'Apassiona/a. Lewis és un pianista, per a tots aquells que encara no hagin pogut gaudir del seu talent, que no té 1·es a envejar als grans beethovenians de les darreres generacions (Barenboim, Lupu, Schiff, Brendel, Sokolov, Zacharias, Pollini ... ) i que, com aquests grans mestres -entre altres personalitats indiscutibles-, posseeix un talent i una màgia inter- pretativa summament especial. El que més ens atrau de Lewis és la seva claredat, no només a l'hora d'afrontar els temuts moments de l'Apassiona/a, els complexos trinats que apareixen en el moviment central de la Sonata núm. 16 o Ja sàvia proporció de sonoritat que va saber construir en el decurs dels diversos moviments de la Sonata núm.18, sinó les idees del seu discurs. Tot està prèviament concebut i no deixa Uoc a una lleu variació, però mai cap de les seves recreacions -com la delicadesa schubertiana oferta fora de programa- podrà deixar a qui l'escolti indiferent, pel seu càlcul i control interpretatiu. ...j•w•·•••m.. CRÍTI Un rèquiem alemany de caràcter líric El Diumenges al Palau. Orquesta Sinfónica del Principado de Asturias. Orfeó Català. Claudia Barainsky, soprano. Sebastian Noack, baríton. Dir.: Maximiano Valdés. Brahms: Un rèquiem nlemnny. Palau de la Música Catalana. 17 d'abril de 2005. ..P.:E.~~:.'!::. L 248 ' Orques ta Sinfónica del Plincipado de Asturias actuava per primera vegada al Palau de la Música Catalana, i ho feia amb un programa en el qual, juntament amb l'Orfeó Català i dirigida pel seu director titular des de l'any 1994, Maximiano Valdés, estava monogràficament dedicat a Un rèquiem alemany de Brahms. Tant l'Orfeó com l'orquestra havien ofert dies abans la interpretació d'aquesta obra brahmsiana en una sèrie de concerts celebrats a Astúries i ara presentaven la celebèrrima obra a l'Orfeó Català. L'orquestra posseeix un bon nivell interpretatiu, amb un equilibri con-ecte entre les seccions que petmet al seu titular d'afrontar l'obra amb la segura resposta de l'orquestra. Certament, el treball de l'Orfeó Català va assolir una categoria artística inqüestionable: equilibti, afinació, emotivitat, delicadesa i, per sobre de tot, una capacitat per endinsar-se en tot el que fa referència a la poètica romàntica de l'obra que permetia fruir dc la veritable essència musical d'aquesta pàgina brahmsiana. És cert que en el decurs dels anys aquesta partitura ha tingut innombrables interpretacions, des de les més emfàtiques fins a les que cerquen una sonolitat més cambrística, però totes persegueixen un equilibri en què la proporció dels set números que integren l'obra ha de respondre a un discurs que s'endinsi dins l'emotivitat que Brahms va encabir magistralment en aquest rèquiem. Valdés a moments va recalar en una versió tendent a la delicadesa. al lirisme, mancada en certs passatges d'una fortalesa que hauria atorgat una major majestuositat a la partitura; però aquesta opció ens permetia acostar-nos a una versió que va assolir els moments més destacats en els passatges més delicats, amb un inspiradíssim Orfeó Català. Cal destacar el treball del baríton Sebastian Noack i de la soprano Claudia Barainsky, una veu del tot adequada per recrear el passatge "Ihr habt nun Traurigkeit". Una versió del Rèquiern alemany, doncs, d'una gran qualitat interpretativa amb un Orfeó que segueLx assolint nous èxits en les seves recreacions. C A Corriam tutti a festeggiar! Le nozze di Fígaro de W. A. Mozart. Llibret: L. da Ponte. Paul Kong. María José Siri. Kyung-Jun Park. María José Martos. l nés Moraleda . Orquestra Simfònica del Vallès. Cor dels Amics de l'Òpera de Sabadell. Dir.: Daniel Martínez. Dir. d'escena: Pau Monterde. La Faràndula (Sabadell). 24 d'abril de 2005. i ha òperes rodones que no agraden per una mala interpretació musical o escènica. pels intêrprets individuals o pel conjunt. Això no ha succeït ambLe nozze que tanca la present temporada dols Amics de l'Òpera dc Sabadell. que amb un muntatge clàssic han encertat un titol de repertori amb una frescor immarcescible. Tot cru ui seu lloc i amb encert. El re part iment era equilibrat, solvent i -el més importantes creia tant la música com lacreació dels seus personatges. Le IIDZ· ze és una obra coral de personatges principals i així s'ha entès en la posoda en escena de Monterde. en la qual sense oblidar els moments individuals de les diverses àries s'ha tingut cura d'una manera particular dels números de conjunt. des dels duos als concertants que tanquen els actes segon. tercer i quart. Amb una presència oriental en els dos papers masculins principals, destacaríem un dels comtes més complets que qui subscriu ha vist. En un rol que juga amb la presumpció, l'orgull. In gelosia, la noblesll i en el qual sempre surt mal parat. el bnr!lon P. Kong va saber recrear un personatge que difícilment troba equilibri i que excepte en la scv11ària del tercer acte. cantada amb gran elegància i alhora ira, en els altres moments sempre amb parle11aíres va saber destacar sense fer-ho per sobre d'ells. El Fígaro dc K. Pnrk vo tenir una gran veu i presència escènica, però tal vegada li va faltar aquest punt de gràcia necessari per conquerir el públic. La part femenina va tenir lo màgia dels personatges mozartians per exceJ.lència: exquisida linia vocal. dolçor i picardia en la Susanna, malenconia i elegància de gest en la comtessa. Però qui es va endur, evid~nt· ment, els aplaudiments més grans va ser el patge Cheru bino, el per. sonatge transves tit que I. Morale· da va saber cantor com feia temps que no escoltàvem. Cada frase mu. sical, cada recitatiu estava cantal amb una intenció dramàtica estil· diada, cada matís dinàmic cnliquia el tòt de Ics seves dues àries. La veu d'aquesta mezzo és de timbre ve. llu tat, amb una ductilitat generosa en volum, de gran seguretat tèc. nica i un fia to ben utilitzat al ser· vei de l'estil mozartià. Si d'alguna cosa van pecar aquestes Noces. va ser de generositat musical, ja que es van sentir àries que normalment es taUen en altres produccions, la cavatina ~L'ho perdutap de Barbarina, interpretada per una sobradíssima R. Martínez, que va sober delectar·st i delectar-nos amb uns pianíssimi que rarament s'escolten en aquest passatge al costat de la picardia infantil que el seu personatge~· eix. Les altres dues àries van ser "In quegl'anni" del Don Basilio que vam poder escoltar a j. Casanorc!li, i •u ca pro i la carpeta" que vo re· crear A. Tobella en la seva Marct· llíno. Sentir ambdues àries va ser un privilegi, no tant per la música -<¡ue la velitat, peca més aviat d'insubstancial dintre d'una òpera nmb grans moments- com per loso11de ser interpret11des per aquests per· sonatges amb uns cantants tan bons com els indicats. Aquesta obra plena de joventut es va veure con fi nuada per una ba· tuta jove, D. Martínez, que en aquesta ocasió no només va pre· parar el cor sinó que va concertar tota l'obra. Orquestra, solistes i cor van seguir unes instruccions clares. precises. adequades amb un ge;r petit, concentrat i efectiu. Schubert escrites per a cor de veus d'homes-, la flexibilitat de dinàmiques, tot anibant a pianíssims gairebé inaudibles sense perdre l'afinació ni l'empastament i aconseguir uns forts impressionants sense caure en el trencament de l'emissió. Igualment, es v11 posar a prova lo dicció alemanya, llengua oücial de tot el concert, i de la qual van sortir airosos els cantants de Sabadell, com tnmbé de les endimoniades harmonies, mCldulacions i intcrvàliques d'afinació pcrillosissimes de l'última part del concert amb les obres de Heiller i Cerha. Bravo per aquest cor que en cada cita ens ofereix i ens sorprèn amb nous reptes. En les intervencions que no van ser a cappella, el pianista F. Poyat0\11 saber prendre el protagonisme adequat i alhora el paper d'a· companyant que exigia cada par· titura. La seva delicada pulsació que es transforma en contundent quan l'expressió així ho demana va ser una constant en tot el con· cert. I el privilegi de comptar amb el mestre Theuring com a ideòleg i director del concert va ser el que tancà aquest cercle de bellesa de la cita musical que ens ocupa. Un concepte de direcció que va més enllà de la tècnica, del gest estàndard que s'espero en un bon di rector. La seva e~· pressió és una mostra de servei a la música que dirigeix. No v~ haver-hi cap cosa gratuïta m supèrflua, tot va ser per trans· metre la veritat de la música. H El "regal" de Schubert VIII Schubertíada a L'iUa Diagonal. Cor Lieder Càmera. Francisco Poyato, piano. Dir.: Günther Theuring. Schubert, Wolf, Webern, Heiller, David, Cerha. Auditori Winterthur. 26 d' abril de 2005. n recorregut per la música coral austríaca des de Schubert als nostres dies va ser el regal d'aquest penúltim concert de la present edició de la Schubertíada a Barcelona, i dic "regaiHperquè els Ires elements interpretatius van ser de veritable luxe: un dels millors cors de cambra de Catalunya i Espanya, un dels pianistes joves més experts a acompanyar les U delicatessen liederístiques i un director considerat un dels pals de paller de la seva professió a Àustria. Aquests tres instruments es van posar al servei de la música per a una vetllada inoblidable. El primer que cal valorar és el programa tan variat com difícil, amb el qual es van esprémer totes les possibilitats i virtuts del cor. es va copsat la qualitat de les diverses cordes, tant femenines com masculines -sobretot aquestes últimes en les obres de Homenatge a la literatura musical mariana XLIV Semana de Música Religiosa de Cuenca. Del 18 al 22 de març de 2005. _p_____________________________________ er ROBERT BENITO _ de :Ut Xl· en :e:ar '()¡ !S, !St \'3 oe 8· IT· iÏÓ fl na ~­ ar :a, ra •:\· •ei l'li ni iS· int-i-dos concerts han configurat l'esquelet d'aquesta edició de la principal convocatòria musical de Setmana Santa celebrada a Conca. Si la seva filosofia sempre ha estat combinar obres de repertori, recuperació de patrimoni oblidat i música contemporània, en la cita d'enguany els eixos van ser contemplar i assaborir la música religiosa amb l'accent d'aquelles oracions dedicades a la figura de la Mare dc Déu que tradicionalment s'han musicalitzat (motets, salve i stabat mater) completades amb vespres, misses, obres de cambrn i simfòniques, vocals i instrumentals. tot confluint en una síntesi de visions entre l'Europa del Nord, més austern i protestant, i la del Sud, festiva i catòlica. Conjunts i solistes vocals i instrumentals de primer ordre van desfilar per la programació d'aquesta edició que va tenir una resposta més que generosa, en omplir-sc els diversos espais de públic entusiasta en cadascun dels concerts oferts. La presència catalana en aquest festival ha estat sempre una constant, i enguany va correspondre-hi l'estrena absoluta de l'obra de J. Soler El ront i Déu i la intervenció del Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana dirigit per Fabio Biondi. Dels concerts presenciats destacariem el monogràfic dedicat a la Salve mora/e i spirituale ( 164 1) de Monteverd.i en Ja interpretació del g~up italià La Vcnexiana, caracteritzat per un rigor i una quatita! musical molt alts en cadascun dels tres concerts que va dividir aquesta interpretació d'una de Ics obres cimeres del primer barroc. La varietat de colors i fo rmacions, tant instrumenta ls com vocals, juntament amb la claredat de vocalització textual van fer de cada convocatòria un moment de reconciliació amb aquesta música tan poc interpretada i tan dificil d'agradar. V En format de gran orquestra, cal destacar dos concerts, els oferts per l'Orquesta de la Comunidad de Madrid. que seguint Ja batuta de P. Goodwin, va oferir un eclèctic programa tot barrejant un Mozart i Haydn no gaire aconseguits amb tres obres en qualitat d'estrena del compositor con temporani Sir John Tavener~ comptant com a solistes amb el clarinetista valencià J. E. Lluna i Ja soprano P. Rozario. Seguint les caracter·ístiques d'aquest compositor que barreja misticisme amb minimalisme, va destacar la nova versió per a clarinet de la seva obra The song of angel, amb la incorporació de motius d'improvisació jazzística en l'obra per encàrrec de Ja Semana de Música Religiosa de Cuenca (SMRC). La Joven Orquesta Nacional de España sota la batuta de R. Frizza va oferir l'altre programa simfònic, amb un recorTegut per la vocalitat italiana amb obres de Bocherini, Rossini i Puccini amb les solistes fsabel Rey i Daniella Barcelona, un mica monòtona la primera en l'Stabat Mater de Boccherini i esplèndida la segona en la cantata Oiovanna d'Arc de Rossini en la versió orquestral d'Scianino, per acabar amb l'estrena i encàrrec de l'SMRC d'un altre Stabat Mater, en aquesta ocasió de la jove compositora, directora i soprano madrilenya Pilar Jurado. Obra de gran factura i efectius, escrita per a orquestra simfònica i dos solistes (soprano i mezzo), recorre a força de diferents cèJ.lules musicals i plans orquestrals a les estrofes d'aquesta oració mariana, tot destacant-hi el dramatisme en un estil compositiu que barreja des de la atonalitat i els clústers harmònics a intervencions recitades dels membres de l'orquestra amb textos de les Mares de la Plaça de Maig argentines i fragments de Pilar Manjón amb motiu de l'1 1-M. A part de l'o-portunitat discutible d'aquests afegits, és una obra que segueix aquesta llarga cadena de compositors que des del segle XIV han elaborat amb estils diferents una lectura de la literatura musical mariana amb obres com l'esmentat stabat ma ter, salve. mag11ificat, vespres, motets, etc. i de les quals hem pogut escoltar una bona representació en aquesta edició amb obres d'Aguilera d'Hercdia, F. Guerrera, P. Ruimonte. Montcverdi, Schütz, j. Crisóstomo Arriaga, Vivaldi, Bach, Boccherini, Rossini, Pergolesi, H. Wolf, etc. fins a aquesta dan·era creació de P. Jurado. En un format absolutament de cambra, val a destacar el concert que el gran clavecinista francès Pierre Han- taï va oferir a la Sala Miralles de la Fundació Antonio Pérez, amb diverses obres de Byrd i J. S. Bach en Ja primera part i una inoblidable i excel·lent versió de les Variacions Ooldberg BWV 988. La barreja entre l'estil ban·oc de la peça i les pintures contemporànies de la sala van creat~ juntament amb l'atenció del públic, un dels moments més màgics d'aquesta edició carregada de bona música i d'una sàvia elecció icoordinació enmig d'una ciutat castellana que celebrava la Setmana Santa amb processons, alegria i bona música. Bon treball i fins a l'edició número 45. Cantar amb l'esperit Els Diumenges al Palau. Cor Vivaldi. Arnau Farré, orgue. Josep Buforn, piano. Dir.: Òscar Boada. Godall, Britten, Ibañez, Bernial, Poulenc, Gareía Demestres. Palau de la Música Catalana. 3 d'abril de 2005. E l Cor Vivaldi, que el 1989 va crear el pianista i director Òscar Boada, va obtenir, com ja és costum en la seva trajectòria de quinze anys, un altre dels seus èxits ressonants. L'excel-lent conjunció de les veus, ajustades en l'afinació i amb admirable control de l'emissió matisada i alhora expressiva, fa que puguin interpretar sense problemes un repertori que, per les seves dificultats, no és gaire sovintenjat, ni tampoc ofert amb la suficient i exigible credibilitat com ho van fer Boada i la seva trentena de joves cantaires que integren el Cor Vivaldi. Certament, el públic que emplenava la sala del Palau va seguir amb veritable interès i entusiasme creixent les seves versions comunicatives i d'inqüestionable musicalitat, les quals, si més no, venien a manifestar els resultats d'un treball realitzat amb profund i veritable esperit musicaL I va ésser amb aquest esperit com la música sincera i imaginativa de l'Stabat Mat er de García Demes tres va poder copsar-se en tota la seva càrrega emotiva i vital. I com l'austeritat de les poLifonies de Britten en llursjubilate Deo i Missa brevis va corprendre l'audiència, i com, igualment, les Lletanies a la verge negra de Rocamadour van assolir l'autentici- tat d'una pregària intensament sentida. Mentre que la música de les respectives A11e Maria dels joves Francisco fbañez i Pelegrí Bernial van impressionar per la seva interessant i poètica escriptura. Per concloure aquesta nota d' un concert que va resultar memorable, també cal destacar l'eficaç treball de l'organista Arnau Farré i del pianista Josep Bufom. Di rec tors dJorquestra/ direccions personals (6) Josep Pons I la irresistible força emprenedora JOSEP PONS VA NÉIXER A PUIGREIG, LA QUAL COSA FA QUE INEVITABLEMENT HOM L' ASSOCIÏ A LA CÈLEBRE POLIFÒNICA QUE PASSEJA EL TOPÒNIM DE COMPLEXA PRONÚNCIA PELS ESCENARIS. econeixent els valors inqüestionables de la formació, se m'escau més vincular el mestre amb els salts d'aigua,les turbines, els telers, les fàbriques que van aixecar econòmicament una nació des de l'eix vertebral del Llobregat. La irresistible força emprenedora d'uns comerciants i industrials, i d'una classe obrera emergent, que van fer pans de pedres d'un riu insignificant -res a veure amb el Tajo, l'Ebre o els diversos "Guad"-, van treure energia com per fer-la metàfora d'un país la solidaritat del qual se'ns disputen. Es pot visitar. amb guia i tot, la Colònia Vidal, oberta al públic, per escoltar la música de què parlem. josep Pons va fer créixer l'Orquestra de Cambra Teatre Lliure. Amb una sabata i una espardenya, li va donar f01ma i repertori, i els seus enregistraments van buscats. La contribució a donar vida a la música contemporània va ser molt important. La seva marxa i la caiguda de la formació iJ.lustren el protagonisme indissoluble que va tenir el mestre en la seva vida. D'aquesta etapa brillant, guardo en el privilegiat lloc dels grans "moments que podrien ésser et em s", el disc amb les cançons populars que va recuperar i harmonitzar Garcia Lorca, amb la veu de la cantaora Ginesa Ortega. Pons sempre ha tingut devoció per la bona música popular; les cometes precedents són de Raimon, a qui el mestre va fer de pianista i arranjador una pila d'anys. Cal remarcar igualment, en aquest àmbit, les versions de Kurt Weíll amb les veus d'Ana Belén i Miguel Ríos i la seva direcció musical de les cerimònies dels Jocs Olímpics de Barcelona. El Oamenc també ha interessat Pons, i les seves desviacions clàssiques a causa molt especialment de Manuel de Falla; la gran versió d'Atlantida, veritable reestrena, amb la Pura dels Baus, va ser un èxit memorable; i els registres discog¡·àfics de La vida breve, El sombrero de tres R 248 picos o Noches en los jardines de España. El mestre recorda sovint, amb el bon humor que sempre l'acompanya, com un cantaor que patia per les entrades i mi- rava obsessivament la batuta per no perdre's el va convidar a un tablao. El va asseure a primera fila i li va dedicar un tema així: "Va por uzté, maeztro, y aqt¡f en- tro cuando me da la gana". Pons va conèixer bé el flamenc, s'hi va endinsar, durant la seva llarga estada a Granada -deu anys. Allà, amb la seva dona, la soprano Virgín ia Penamon, i els bons "arnies simfònics" amb els quals va coincidir en uns anys musicals que segurament Granada tomarà molt a reeditar - Aifredo Aracil, Jorge de Persia, Oriol Ponsa...-, es cruspien els tablaos i es familiatitzaven amb els palos. Però Granada és l'escenari de la segona gran manifestació taumatúrgica del mestre Pons -escriure mestre amb majúscula, en aquest context, potser hauria estat sacríleg. La irresistible força emprenedora de Josep Pons va fer que un país sense, diguem, tradició simfònica competitiva, arribés a tenir la millor formació de l'Estat espanyol, l'Orquesta Ciudad de Granada (OCG). Així ho van considerar diversos experts d'ací i d'allà en una enquesta de qualitat que vaig fer per a "La Vanguardia''. A Granada feien un festival molt reeixit, en escenaris realment "incomparables" com el Palau de Carlos V o els Jardins de l Generalife, que servia perquè les dames llu'issin els seus millors drapets i els cavallers les dessus-dites, i per escoltar músics naturalment forans. Des de l'adveniment de l'OCG, els de casa eren els amos, i l'autoestima ocupava el Uoc que li corresponia. Josep Pons va aixecar una gran orquestra, un so precís fet d'una suma de músics molt triats, i un repertori versàtil sense eludir mai compromesos compositors com Janacek, Stravinsky, Ginastera... Sens dubte, aquesta fita va pesar a l'hora de nomenar-lo director de l'Orquesta Nacional de España, com ja havia pesat quan, l'any 1999, li van donar el màxim guardó del Ministeri de Cultura en el seu vessant, tot i la seva joventut; tenia aleshores quaranta-dos anys, i el Premio Nacional de Música pràcticament només s'havia adjudicat a seniors. Ara s'enfronta a un altre salt d'aigua, per dirho en la tonalitat anunciada. És complicat i els precedents fan feredat: ningú no s'està de recordar que els dos grans popes de Ja batuta, Ros Marbà i López Cobos, van marxar-ne aproximadament fastiguejats. Però eren altres temps i, com diu Marcuse -a peu pr~s. perquè cito de memòria-, no es pot dir que un projecte sigui irrealitzable només perquè encara no s'hagi realitzat. Reformulant la cosa podríem dir, en qualsevol cas i amb tots els "tanmateix" que siguin pertinents, que en Pons pot fer de l'ONE una gran orquestra i que, si no ho fa ell, aleshores si que s'esdevindrà inexorablement la cita· ció que ve i que, aquesta sí. em puc per· metre de posar entre cometes: • Las es- tirpes condenadas a cien años de soledad no terzían una segunda oportunidad sobre la tierra." l mestre Pons apuntala el seu èxit en uns fonaments ben sòlids. D'entrada. és molt músic, i això no és mèrit propi, perquè l'essència o l'ésser són com la fe, te'ls donen, gratis datum. Però el seu esforç ha cuiti· vat el do, de ben petit a l'Escolania de Montserrat, després com a deixeble d' An· toni Ros Marbà: aquest, quan estava es· go ta! de preguntar sense obtenir respos· ta d'alumnes poc reeLxits, acabava sem· pre igual, recorrent aJ seu estimat Papitu: "A veure. Pons, com faries això?"l en Pons ho feia. Finalment, el mestre és ri· gorós i exigent. En diversos assaigs, l'be vist repetir incansablement els mateixos compassos fms a obtenir Ja sonoritat vol· guda, la frase ben puntuada. La seva carrera de director, els seus dis· cos -un enriquidor catàleg, singulannent amb Harmonia Mundi-, és un llegat im· portantissim al renaixement de la música simfònica que s'està esdevenint al mapa d'Espanya de la democràcia ençà -i aquí hem d'esmentar la sensibilitat i l'esforç en infraestructures impulsat per joan· Francesc Marco quan era al capdavant de l' lNAEM. Per desgràcia, a Catalunya no s'ha aprofitat Pons com caldtia, perquè encara hi preval un excés de provincia· nisme, molt recentment denunciat-per això en faig ús- per un article i un discurs. tots dos de referència, de Josep Benet i Josep-Lluís Carod Rovira, el del primer a "'El Pafs" i el del segon, ni més ni menys que a l'Auditori. Vull dir, per si no s'ha entès, que avui, aquí, els tres directors d'orquestra catalans de més nivell i r~· corregut professional: Antoni Ros Marba, Salvador Mas i Josep Pons -ordre d'edat-; treballen a fora. I les titularitats d'aqut que no ocupen eUs, no els milloren. E CoNTEXT HISTORICOMUSICAL EN LA SEGONA REPÚBLICA tr- El paper de la música en la Segona República sí :a- :r- ~S· 7d o- tit ls. ~ò n- n, ri- je n· :s- •s- nu: ln rile JS li- er ••on ys 18 rs eà, -, ecordar la història mai no deixa de ser un exercici suggestiu i útil, perquè suposa una font d'ensenyances que obren horitzons de consideració de la realitat actual i, si cal, de la futura. En aquest sentit, un període tan acusadament individualitzat com el de la Segona República, amb tot el que va aportar d'ímpetu i obertura d'hotitzons, constitueix un referent històric d'un valor elevadíssim. Va ser una època d'una gran efervescència cultural en tots els àmbits, entre els quals la música, que també va participar del context vital genèric que ho envaí tot. I això la va fer gaudir de referents tan importants com la presència a Barcelona d' Arnold Schonberg, on va compondre part de la seva òpera cabdal Moses und Aron, o bé la celebració del Congrés de la Societat In- ternacional de Música Contemporània, en el curs del qual va tenir lloc l'estrena memorable del Concert per a violí "a la memòria d'un àngel" d'Al ban Berg. El Tema que avui oferim intenta situar l'abast de tot el que va representar el període i ho fa des de dos vessants: en p1imer lloc hom estableix el marc, tant legislatiu com acadèmic, en el qual es desenvolupa l'esmentada empenta creativa i d'actuació. I tot seguit es mostra un retrat força exhaustiu de la creació musical catalana en aquells cinc anys de normalitat institucional que tant van afavorir justament la creació en tots els àmbits de la cultura i de l'art. El lector trobarà, doncs, en aquest Tema una munió de dades i de realitats, i amb aquestes una imatge força completa d'un tot ben segur irrepetible perquè va correspondre a un moment històric que fou així mateix irrepetible. uí 33 333 Els marcs legislatiu i acadèmic en la Segona República cals republicanes va comptar amb una sèrie de decrets i reso. lucions que donaven idea de la importància que la matèria adquiria per als polítics i intel·lectuals del moment. D'aquesta maneD'ABRIL DE 1931, PRODUCTE D'UN PACTE ra, es va formar la Junta Nacional de la Música y Teatros LíriENTRE PARTITS REPUBLICANS AL QUAL S'HAcos (Decret de 21 de juliol de 1931, "Gaceta" del 22), i es va aprovar el Reglament pel qual s'havia de regir. La intenció era VIA ARRIBAT L'AGOST DE L'ANY ANTERIOR. incidir en terrenys acadèmics, concerñstics, corals i teatrals, amb la voluntat de vigilar la precarietat que regia la vida del músic i fomentar el conreu de la música. Les eleccions del1933 van provocar una certa ctisi en aquests plantejaments, de la qual sc sortirà momentàniament amb la creació del Consejo Central resentava un caire provisional i va ser presidida de la Música (24 de juliol de 1936, "Gaceta" del 25, del qual en aquells moments per Niceto Alcala Zamora, va fom1ar part Robert Gerbard com a vocal), que naixia amb mentre Alfons XIII abandonava Espanya. Les elecla voluntat de recollir i donar orientació als ensenyaments musicions que es van convocar posteriorment van donar cals i anunciava el desig d'obrir l'accés de les masses a la músila majoria a republicans i socialistes, atès que la possibilica, alhora que s'impulsava la creació i l'educació musicals. I tat d'una República suscitava tota mena d'esperances, davant diem momentàniament, perquè la Guerra Civil Espanyola (1936la crisi i l'endarreriment que patia el país en tots els sectors. 39) truncarà la voluntat de restauració musical republicana, A Catalunya, l'entusiasme públic es va fer evident: balcocarregant contra lïnterès polític i social de l'activitat musical nades engalanades amb banderes republicanes i catalad'avantguarda, de Ja seva connexió amb la República i de la nes, manifestacions i animació pels carrers fins ben entraproducció per a ella d'una sèrie d'obres nascudes segons una da la matinada. estètica utilitària, que al costat de la partitura de concert situaEl 9 de desembre de 1931 es votava la Constitució i s'eleva l'himne o la cançó. gia president de la República Niceto Alcala Zamora. Però El Consell de Cultura de la Generalitat de Catalunya també el nou sistema no va reeixir gaíre temps, perquè una sèrie es va moure per aquests camins republicans, de canvis en el Govern, l'oposició dels tot constituint Ja junta de Música de Cata· partits de dreta, la formació de la Falanlunya (de la qual fou nomenat president Pau ge (octubre de 1933) i la seva unificaEL MARC Casals el 1932) i una Sotsponència Musical ció amb les )ONS, el conflicte entre el de la qual van formar part músics rellevants, Govern centra l i el català (que havia ACADÈMIC REPUBLICÀ com Robert Gerhard. assolit l'autonomia el 1932), la inestaVA OFERIR RIGOR DE El marc acadèmic republicà va oferir rigor bilitat social i tot un cúmul de factors, TRACTAMENT I de tractament i interès per la matèria, alh(}van dur nombrosos generals (Franco ra que amb una perspectiva social afrontaentre ells) a iniciar el que havia d'acaINTERÈS PER L'EDUCAva de manera completa el problema de l'edubar essent una guerra civil. CIÓ MUSICAL. cació musical a Catalunya i a Espanya. Així Manuel Azaña, president del primer i per Decret publicat en Ja "Gaceta" del6 Covem republicà, va presentar al Parlade novembre de 1931, es transformaven els ment un projecte d'autonomia per aCataconservatoris en escoles de música i se sotmetien els seus plans lunya que va ser resolt positivament el9 de setembre de 1932 i signat a Sant Sebastià el elia 15 del mateix mes. El d'ensenyament als desenvolupats a J'Escuela Superior de Músi· text original del que es va anomenar Estatut de Núria va ca de Madrid. Així també. es creava l'esmentat Consejo Central ser modificat, però va restaurar la Generalitat i va atorgar de la Música, del qual depenien els conservatoris, escoles d~ al Parlament català unes atribucions que la Guerra Civil música, l'ensenyament de Ja música a les escoles primàries i l'or· ganització musical de tota mena sostinguda o subvencionada Espanyola s'encarregà de destruir. La Generalitat va assoper l'Estat. A Catalunya hi va haver una activitat educativa exem· lir competències en diverses matèries, entre les quals, les vinculades a l'ensenyament, i a partir d'aqueU moment era plar, on l'ensenyament musical va fluir per diverses vies. possible crear i sostenir centres educatius de qualsevol tipus, 1caíre oficialitzant va ser representat per una sèrie d'iiL<amb els recursos de la Generalitat. titucions de caràcter estable: els conservatoris i les escoEn aquest panorama agitat va haver de sobreviure l'acles de música. Així, hem de recordar el paper que en el tivitat musical catalana, tot i que s'ha de dir que per primecamp vocaJ va tenir el Conservatori del Liceu de Barce· ra vegada els polítics prenien una certa consciència de la importància social de Ja música i miraven de tirar endavant lona ( 1837). Situat a l'edifici del Gran Teatre del Liceu, vaser tota una sèrie de projectes amb què solucionar els greus dirigit de 1931 a 1938 per Josep Barberà, que va mantenir la problemes que existien; és per aquesta preocupació oficial institució dinh·e d'aquella voluntat sempre expressada, de romJar que l'època de la Segona República va restar com un períespecialistes per als espectacles lítics i instrumentals de la ciuta.t. ode clau en l'evolució musical catalana i espanyola. I, encaExcel·lents intèrprets hi van cursar els seus estudis musicals; es ra que l'època no va ser uniforme (lacrisidel1933 n'és un el cas de C. Supervia, E. Ainaud, ]. Zamacois, F. Marshall, F. testimoni), va haver-hi canvis de caíre progressista que van Mompou ... incidir positivament en la resolució dels mals endèmics que L'Escola Municipal de Música de Barcelona (1886), que a patia. en general, la música espanyola. iniciativa de Josep Rodoreda, va néixer per farcir d'instrumen· El marc legislatiu en què es van moure les activitats musitistes la Banda Municipal, es trobava ja situada des del1928en LA SEGONA REPÚBLICA ESPANYOLA VA SER PROCLAMADA PROVISIONALMENT EL 14 P 248 E 34 •era :als, .del .933 ~ual lira[ ~ual mtb !USÍ· IÚsi· ls. I H& :ma, ¡jca] .e la una tul!· llbé ans, 318· Pau ;icai lllts, igor lho· nta· ~u­ Aiú el6 tels Jans ;fui. lttal sde l'or· il!da .em- sro- :nel )'Ct· l ser ir la mar utat. I,E Jea el seu emplaçament actual: el carrer del Bruc, I 10. Va ser dirigida de 1930 a 1936 per Lluís Millet, i en van ser professors Enric Morera, E. Toldrà, J. Pahissa i J. Suñé, entre d'altres. La importància d 'aquests dos centres no ens ha de fer oblidar l'existència de l' Escola Municipal de Música de Sabadell ( 1892), l'Escola Municipal de Música de Terrassa ( 1909; reorga nitzada a partir d e 1926, va ser tancada entre 1930-31, però va tornar a obrir amb més ímpetu), el Conservatori d'Igualada ( 192 1). e l de Terrassa ( 1925), el de Manresa ( 1897) i el de Vic ( 19 12), una sèrie d 'institucions en què l'alumne podia assolir ensenyaments de nivells i característiques ben diverses. es deficiències orgàniques que presentaven els conservatoris i les escoles de música van fer sorgir una sèrie d'acadèmies privades i societats que, entre d'altres, van oferir activitats de caire educatiu: solfeig, harmonia, 1iolí i violoncel. entre les principals. Potser la més significativa va ser l'Acadèmia de la Societat Filharmònica de Barcelona. Aquesta entitat va néixer a partir de l'Acadèmia de Ja Societat Catalana de Concerts i va tenir com a primer director Matthieu Crickboom, un violinista d'origen belga. Cal assenyalar també l'Acadèmia Granados ( 1900), fundada per Enric Granados amb la finalitat de promoure l'ensenyament especialitzat del piano i lloc o n la renovació pedagògica es va [er ben evident. Quan el músic va morir, la direcció va passar (19 13) a mans de Frank Marshall, el qual va saber mantenir l'espetit i la importància d' una escola on es van formar intèrprets de la categoria d 'Alícia de Larrocha o Rosa M. Kuchatski. En aquest context republicà, és imprescindible parlar de l'Institut Català de Rítmica i Plàs tica de joan Llongueres (18801953). En aquest centre s'utilitzava el sistema que Emile JacquesDalcroze (1865- J 950) havia proposat a Ginebra per a l'aprenentatge de la música i la dansa. La idea era facilitar l'assoliment de les matèries musicals amb un mètode actiu que u tilitzava la gimnàstica rítmica, el cant i el moviment del cos. Cal dir que l'any 1932, en aquell context polític que donava suport i es preocupava per l'ensenyament de la música, aquestes teories que posava en pràctica l'Institut van donar pas a una important discussió entre Llongueres i Manuel Borguñó ( 1886-1973), un altre pedagog de molt renom en aquells moments, que objectava que ja hi havia prou dificultats en l'aprenentatge de la música com per complicar-Ics amb la introducció simultània del moviment corporal, atès que aquest molestava l'afinació correcta en el cant, tant com l'assoliment d'altres aspectes musicals. El resultat no va ser ni de bon tros el consens, els músics van prendre partit per un o altre, i el món musical es va escindir en dos. L També van tenir importànc ia l' Acadèmia Ainaud, fundada per Enric Ainaud ( 1875- 1958) per a la transmissió dels ensenyaments violinístics; l'Acadèmia Mateu; l' Escolania de Montserrat, creada el segle XIV, i on el tipus d 'ensenyament musical trobava la seva basc en el can t litúrgic, però on també s'impartia piano, orgue, violí, nauta, solfeig, hatmonia i història d e la música; l'Institut Musical Acadèmia Ardèvol ( 1917), creat per Ferran Ardèvol ( 1887- 1972); l'Schola Coral de Terrassa, també nascuda de la mà de Joan Llongueres, per utilitzar i mostrar les bondats del mètode de gimnàstica rítmica d'Emile Jacques-Oalcroze. Entitats corals i associacions. Interessant fou la tasca pedagògica duta a terme pel moviment orfeònic català. Es va prendre com a base l'obra de Clavé i la de l'Schola Cantorum de Vmcent d'lndy, i es va oferir un ensenyament gratuït però no descurat, i eficient quant a la formació dels cantaires. En van ser exemples l'Orfeó Gracienc, la Societat Coral Catalunya Nova i l'Associació Obrera de Concerts, la qual va apostar decididament per l'ensenyament de la música a nens i adults (a la seva seu social), fms i tot fundant l'any 1934 els Estudis Musicals Blanca Selva, dirigits per Joan Pich Santasusana, però la guerra va dissoldre la iniciativa. A la universitat i ambients propers, també e. s va viure un intent de renovació. Un Reial decret de 29 de setembre de 1931 va establir el " Plan Profesional" per a les escoles normals de Magisteri, projecte en què Ja música va restar integrada a primer i segon curs. A més, el 5 d'octubre de 1932 es van publicar els qüestionaris que tant de temps feia que s'esperaven. Aquest pla d'estudis va atorgar nivell i prestigi a les escoles normals. alhora que evidenciava un tracte molt especial per a les matèries artístiques i pràctiques, perquè eren considerades fonamentals i indispensables per a la formació professional del mestre. Allò que denota la bondat del canvi és el fet que es partia de la funció que el mestre havia de desenvolupar a l'escola, i per aquest motiu es creia indispensable, l'adquisició de coneixements de llenguatge musical que menarien i facilitarien la pràctica instrumental, melòdica i rítmica. Dintre d'aquest esq uema, l'Escola Nmmal de Barcelona va atorga r especial importància a Ja cançó popular i a la rítmica com a elements de treball que havien de proporcionar l'adequada sensibilització i educació musical al nen a l'escola, però sense deixar de banda l'educació artística del futur mes tre, amb audicions musicals que presentaven diferents compositors i escoles. Tot això va ser completat amb la presentació dels mètodes pedagògics musicals (sobretot el sistema Dalcroze) més indicats per iniciar els nens, de manera viva, en els coneLxement musicals. Amb aquest pla d'estudis, no es pretenia aconseguir que el mestre arribés a ser un professional de la música, únicament es tractava de proporcionar-li els coneixements tècnics necessaris perquè pogués despertar i desenvolupar en el seu alumnat la sensibilitat artística. de manera amena, eficaç i pràctica. En aquests anys, s'iniciaren les classes d'història de Ja música a la Universitat de Barcelona, que van ser encarregades a Higini Anglès, un dels grans motors de Ja musicologia catalana. Però l'activitat de la Universitat de Barcelona en el terreny educatiu, també va anar vinculada a la programació de concerts. És el cas de l'any 1932, en què es van organitzar una sèrie d'actes per a la commemoració del centenari de Ja mort de J. W. Goethe; entre els quals en la inauguració figurà un concert de composicions catalanes relacionades amb l'esmentat escriptor. Van ser cantades per Conxi ta Badia, amb l'acompanyament de Pahissa, Eusebi López Sert i Morera. El mateix 1932, Pahissa va intervenir en un cicle de conferències que l' Associació Professional d'Estudiants de Filosofia i Lletres havia organüzat el mes de juny; la presentació va anar a càrrec del degà de la Facultat (Dr. Bosch i Gimpera); en la seva actuació, Pahissa va parlar de la definic ió i les tendències estilistiques en la història de la música, a més d'explicar la situació catalana. ~ ... ¡;;¡¡;- - ~ El ¡;:;;' ¡;,¡· 248 La creació musical catalana en la Segona República Dos SÓN ELS CAMINS PELS QUALS VA EVOLUCIONAR LA COMPOSICIÓ CATALANA EN EL TRANSCURS DE LA SEGONA REP ÚBLICA, DUES VIES COMPLEMENTÀRIES QUE VAN PROP ORCIONAR H OMES I OBRES DE CATEGORIA AL NOSTRE PAÍS: AQUELLS QUE VAN SER ANOMENATS LA GENERACI Ó DE LA REPÚBLICA O DEL 27, I D'ALTRES QUE, SENSE PRESENTAR AQUEST COMPONENT GENERACIONAL I D'INNOVACIÓ INNEGABLE, TREBALLAREN EN UN PERÍODE TAN PLE D'INQUIETUDS P OLÍTIQUES, SOCIALS I CULTURALS. de renovació estètica profunda; la influència de la música fran. cesa, amb l'única excepció del toc germànic en les obres de Gerhard; l'amalgama de trets neoclàssics, dodecafònics i casti. cistes; la crida de la música cinematogràfica: Gerhard va col·laborar en nou peJ.Iícules, Samper en tres, Lamote de Grig. non en vint-i-una; i, natura lment, la seva dispersió a causa de la Guerra Civil Espanyola. lnteHectualment, es van sentir propers als poetes de la Gene. ració del 27, en un gust per la perfecció, l'experimentació, la tècnjca i la valoració de la tradició, que els va portar a realit· zar una curiosa fusió d'elements avantguardistes i folklòrics. Socialment, procedien de famílies relacionades amb la indústria, que sentien la música com un valor i una necessitat de caire cultural i expressiu: parlem de gent culta que va atorgar a la seva activitat una funció de caire hedonista i comunica. tiva. No obstant això. hem de recordar que la importància d'aquests vuit músics precedeix l'època de la República i que continua després; som davant, doncs, de brillants personali· tats que no exhaureixen la seva capacitat creativa en els pocs anys que va durar el nou règim. Fem una ullada a la seva acti· vi tat. I grup emblemàtic, aqueU que amalgama una sèrie de compositors nascuts al voltant del 1900, va sorgir en dues àrees, Ja catalana i La madrilenya, i va comptar entre les seves files amb creadors anuel Blancafort ( 1897-1987). DeixebledeJoan que havien iniciat la carrera musical cap al1920, però que Lamote de Grignon i molt amic de Mompou, va com a grup es van reunir al principi dels anys trenta, poc una persona que va via~ar per Europa i Amèri· ser RepúbliSegona Ja de abans de la instauració a Espanya ca representant l'empresa del seu pare, els rotllos ca i coincidint en l'àmbit cultural amb la Generació del de pianola Victòria, que ell va dirigir del 191 7 al 1931 . Com 27, amb els integrants de la qual van col·laborar en a compositor presenta trets nacionalistes i una forta influèn· nombroses ocasions. cia francesa (del Grup dels Sis) i neoclàssica. Entre la gran Vuit van ser els compositors que trebaJiaren a l'àrea quantitat i varietat d'obres que ens va deixaT, cal esmentar de catalana, dels quals Manuel Blancafort, Joan Gibert l'època republicana: Pastorella ( 1932) per a violí i piano; El mallorfolklorista el i Grignon de Lamote Ricard Camins, rapte de les sabines per a orquestra ( 1932, estrena dirigida quí Baltasar Sarnper formaren el nucli originari, a redós per Pau Casals); Sonatina antiga per a pjano ( 1934, estrena· del nom de Compositors Independents de Catalunya. Es el 1936 en el Festival de la SIMC); La llum de Nadal per a da Revista", Nova "La que van agrupar arran d'un encàrrec soprano i piano ( 1932); Preguntes melangioses per a veu, piano dirigida per Josep M. junoy, havia fet a Blancafort el 1927, i cordes (1937); Ermita i panorama (1939) per a orquestra. per tal de publicar una sèrie d'articles i composicions dels creadors més significatius del moment; però aviat el conjunt oan Gibert Camins (J 890-1966), un dels principals impulinicial es va ampliar amb Agustí Grau, Robert Gerhard, sors del grup, va iniciar Ja seva formació musical a l'~· Frederic Mompou i Eduard Toldrà, una formació força cola Municipal de Música de Barcelona (hi va estudiar heterogènia, al voltant de la qual es va realitzar un únic amb Millet i Gobema) i la va arrodonir a Pañs, on del concert el 25 de juny de 1931. L'activitat va tenir lloc a la 1920 al 1928 va descobrir una inquietud col· lectiva i un gu.<t Sala Mozart de Barcelona i va ser organitzada per l'Aspel timbre del clavecí, que intentà difondre en tornar a la 5el1 sociació de Música da Carnera; hi van col·laborar excel·lents Barcelona natal. També es va moure en els camps de la criri· intèrprets: Josep Trot1a (violoncel) i Conxita Badia (sopraca i de la pedagogia musicals (va sercatednt· no), entre d'altres. tic de piano i clavicèmbal al ConservatoEn aquell moment hi havia una sèrie ri de Barcelona). Va escriure per a cam, de trets que els apropaven musicalpiano, orgue, violí i petita orquestra de ment, si no a tots alhora, sí esporàdiEL GRUP DELS VuiT cambra. cament: la coincidència entre la caiguda de la monarquia espanyola i la FOU UNA REFERÈNCIA obert Gerhard Ottenwaelder composició de les primeres obres realCABDAL DE LA (1896-1970), el músic més inte!· ment significatives; el coneixement de gru p, el de mes nacional compositors europeus que aixecaren CREACIÓ MUSICAL DE importància en comparació aro~ vives polèmiques, com Stravinsky, L' ÈPOCA DE LA altres compositors nacionals de l'època: 1 Bartók i els de la Segona Escola de per a alguns el més atrevit i compromes REPÚBLICA. Viena i, a partir d'aquí i del reconeiamb les novetats musicals del moment. La xement de la figura i del model musiformació de Gerhard es completa a partir cal de Manuel de Falla, una proposta E M J R 'ran. s de asti- ~ va :lrig- iUsa teneó, la llllii· rics. dúsltde ;rgar lica· ncia que nafi. pocs aeri- }oan J, va nèri•tllos ~om lllèn· gran trde ); El gida 'ella· d'influències diverses: primer a Munic, després amb Granados, Marshall, Pedrell (figura de qui rebé el gust per la música folklòrica) i Schi:inberg (a Viena i a Barcelona el 1931, amb motiu d'una ~stada schi:inberguiana de mig any, per motius de salut). D'aquest últim va rebre la influència dodecafònica, que hauria pogut traspassar als compositors catalans posteriors, si l'exili no li hagués barrat la porta. El mateix es pot dir de la sensibilitat cap a les tendències innovadores del segle xx, que aixecaven tota mena de susceptibilitats a la Catalunya republicana. Va ser un intel·lectual de gran cultura i importància en la vida musical catalana, en exercir com a professor a l'Escola Normal, com a musicòleg al servei de la Generalitat, com a membre de la Secció de Música de la Biblioteca de Catalunya a partir de 1931 (amb Higini Anglès) i com a impulsor del Festival de la Societat Internacional de Música Contemporània (SIMC), després de la seva participació en els exercicis de 1932 i 1933. S'han de recordar també els nomenaments de caire polític que va rebre: secretari en la Sotsponència Musical del Consell de Cultura de la Generalitat de Catalunya i en el Consejo Central de Ja Música del Govern de la República a partir dc 193 7. Aquest compromís va comportar el seu exili, primer a la veïna França i després, el 1939, a Cambrid· ge. A l'època que ens ocupa pertanyen L'alta naixença del rei en jaume sobre poemes de Josep Came1~ per a soprano i batiton solistes, cor i orquestra ( 1931·32); el ballet Ariel (193334) projectat amb). Miró i j. V. Foix, i estrenat en el transcurs del Festival de la S IMC celebrat a Barcelona ell936; i la peça orquestral Albada, interludi i dansa, per a orquestra ( 1936). ¡¡era ,jaro itra. A gustí Grau (1893·1964). Aquest compositor tarragoní va cursar estudis al Conservatori del Liceu de Barcelona. Va ser també deixeble d'Enric Morera i va fundar i dirigir la "Revista Catalana de Música", publicació des de la qual mirava de fomentar el seu espe· rit nacionalista i avantguardista. La seva importància no radica tant en la composició (molt tocada d'impressionisme i nacionalisme), com en la concreció de l'estètica de la generació republicana catalana, i en la redacció d'articles musicals. F lder nter· mê> amb JCa,i un6 t. La artir rederic Mompou (1893-1987). En Ja composició, es va dedicar preferentment al piano i a Ja veu, en què les influències de l'impressionisme francès no van suposar un obstacle per al seu anhel de llibertat ni per al seu gust per la cançó popular. Tot i que podia haver arribat a s?r. u?a gran virtuós del piano, va triar el món de la campo· SIClÓ 1s'hi va llançar de ple, va aprendre de Debussy, Satie i el Grup dels Sis francès, però sense oblidar el seu instrument, que va convertir en el centre de la seva producció. L'època de la.República és per a algunes de Ics seves obres pa1t d'un passa· dis .que uneix el passat i el futur i que dóna obres com les segilents: Col·lecció de preludis, dotze peces que van ser compostes entre 1927 i 1944· Variacions sobre un tema de Chopin (1938, revisió del 19S7). dintre de les formes tradi- cionals; Col·lecció de cançons i danses, realitzades entre 1927 i 1962, que es tracta de dotze fragments per a piano i un per a guitarra, transcrita també per a piano; Comp· tines, per a cant i piano, treball inkiat el 1926 i final itzat el 1943 amb el tema infantil com a fil conductor. altasar Samper (1888·1966). Tot i que és un compositor poc conegut a causa del seu exili mexicà (on va ser director del Departamento de lnvestigaciones Étnico-Musicológicas de Belias Artes), se'l considera el pare del grup. Deixeble de Granados i PedreU, va participar en la vida musical del moment, alhora que exercia de crític, professor i director de l'Acadèmia Granados, com a coJ.Iaborador en el Cançoner Popu· lar de Catalunya i com a director, en alguna ocasió, de l'Orquestra Pau Casals. La seva obra creativa és força variada i està ancorada tant en el nacionalisme com en l'avantguardisme. De l'època de la República data la interpretació ( 1931, Festival Chopin) de la seva suHe simfònica Mallorca, l'estrena de Ritual de pagesia ( 1931, versió de piano; 1935, arranjament per a orquestra estrenada per la formació de Pau Casals). Cal dir que el 1932 va ser homenatjat a Barcelona i reconegut per tota la premsa i força músics forans. B icard Lamote de Grignon (1899-1962), fill del músic Joan Lamote de Grignon, va ser el benjamí del grup. Estudià al Conservatori del Liceu, amb el seu pare i a l'Acadèmia Marshall, tot iniciant una brillant can-era d'instrumentista (com a violoncel·lista de l'Orquestra Simfònica del Liceu), de director i de compositor. En aquesta última, presentà una obra molt personal i variada, de trets antiromàntics i expressionis· tes. El seu esperit creatiu va evolucionar pels mons operistic, orquestral, simfonicocoral, pel ballet i en el terreny de la transcripció d'obres clàssiques per a banda. De l'èpo· ca republicana s'ha de recordar el seu Tríptic per a orquestra ( 1935), Preludis a l'amic absent ( 1936), Divertiment (1936) i La cabe:a del dragón ( I 937). Esment especial mereix 1936: cartell simfònic per a orquestra, escrit en iniciar-se la Guerra Civil Espanyola i pensat com a transcripció sonora d'aquell context. La partitura va ser destruïda, però no el seu record; va ser per això, tant com pel manifest de caire nacionalista que havia signat amb el seu pare el juny de 193 7, que va ser obligat a deixar Barcelona. R dunrd Toldrà (1895- 1962) va desenvolupar una activitat ben diversa: com a director d'orquestra, com a violinista, com a catedràtic de violi a l'Escola Municipal de Música de Barcelona i com a compositor. En aquesta última faceta, destaca el seu caire autodidàctic, alhora que un gust per l'expressió, que el E Millct ( 1867- l94 1), important per a Catalunya com acata· litzador d'idees més que com a compositot~ va ser deixeble de Pedrcll i de Vidiella, i va crear el 1891 l'O!feó Català, a més de realitzar una tasca pedagògica important com a professor de conjunt vocal a l'Escola Municipal dc Músi· ca, de la qual també va ser director; Enric Morera ( 1865· 1942), un dels deixebles d'Albéniz i Pedrell, va ampliar estudis a Brussel·les i va fundar la coral Catalunya Nova ( 1895) i el Teatre Líric Català (1903). a més de realitzar nombroses cançons. tractats didàctics, òperes, música per a teatre, sardanes ... : Jaume Pahissa ( 1880-1969). arqui· tectc i músic que va estudiar amb Morera (que ja el 1905 va presentar un concert amb obres del seu deixeble) i que i aquests són els compositors que van viure una va ser professor de composició i direcció orquestral a l'Esmena d'esperit col·lectiu de renovació, n'hi ha d'alcola Municipal de Música de Barcelona, crític en diversos tres que cal esmentar pel treball desenvolupat fins diaris i un dels primers compositors que es van apropar a la Guerra Civil Espanyola: Josep Barberà ( 1876al dodecafonisme; Francesc Pujol (1878- 1945), que després 1947), deixeble de Pedrell i incansable pedagog al Conserd'estudiar amb Mi llet, va ser mestre de capella de Nostra vatori del Liceu de Barcelona, del qual va ser director el Senyora de la Mercè i de Sant Felip Neri, i compositor 1931; Pau Casals ( 1876-1973) violonceJ.Jista excepciod'un gran nombre de sardanes, danses populars, cançons nal, director d'orquestra i pedagog genial. a més de compocorals i peces religioses, i destacà també com a director sitor lloat i estimat, les iniciatives musicals del qual van de l'Orfeó Català a la mort de Mi llet, i com a fundador de donar gran impuls al context català republicà; Josep Cumel'Associació Amics de la Música; Josep Sancho Marraco llas Ribó (Barcelona 1875-1 940), deixeble de Granados i (la Garriga, I 879- 1963), deixeble de Mas i Sen·atant, va Nicolau, professor del Conservatori de Terrassa i director exercir de mestre de capella de l'església de Sant Agustí musical de Ràdio Barcelona, que va fundar l'Orfeó Monti dc la de Barcelona; joaquim Zamacois (1894- 1976), serral; joaquim Homs (1906-2003), pianista i composicxcel·lcnl pedagog al Conservatori del Liceu i de l'Esco· tor autodidàctic (tot i que entre 1930 i 1936 va ampliar la Municipal de Música de Barcelona, de la qual va ser estudis amb Gerhard), una gran part de les seves compodirector des del I 945 fins a la seva jubilació el 1965. Cal sicions fugen de l'harmonia tonal, és el cas de Duet per a flauta i clarinet del1935, que va ser inclòs i seleccionat destacar la seva obra simfònica. Bé, Joan BotTas, Rafael Ferrer, Vicenç María de Gibert, pels festivals de la SIMC; Joan Baptista Lambert (BarceFrederic Longàs, joan Manén. Frank Marsball, Apel·les lona 1884-1945), que estudià amb Pedrell i Morera, i va ser mestre de capella de Nostra Senyora de Betlem, a més Mestres, Joan Pich Santasusana, josep Sancho Marraco, de director del Teatre Principal i de l'Escola Municipal de joaquim Serra, Cristòfor Tal ta bull i d'altres van treballar a l'època de la Segona República. Fer esment de tots ells Música de Granollers: Joan Lamote de Grignon ( 18721949), gran animador de la música de Barcelona, espeés materialment impossible. No podem acabar aquest capítol sense una referèn· cialment com a director d'orquestra, fundà l'Orquestra cia a Els Segadors, l'himne de Catalunya. Una vegada Municipal de València i des del 1914 va dirigir la Banda Municipal de Barcelona. També va efectuar tasques pedagòproclamada la República, algunes autoritats, com el con· giques des del 1917 al Conservatori del Liceu de Barceseller de Cultura, Ventura Gassol. van voler proporcio· nar a Catalunya un nou himne, menys lona, del qual així mateix va ser direcbeJ.licós que aquell. Es va encar· tor el 1917; Joan Llongueres ( 1880regar la lletra a Josep M. de Sagarra, 1935), persona de gran importància i la música a Amadeu Vives, que la pedagògica, deixeble de Granados i de L'INTENT DE va fer basant-se en Els xiquets de Morera, va introduir el mètode Dalcrozc a Barcelona; també va ser crític Valls d'en Clavé. Se'n deia El cant CONVERTIR del poble, i va ser estrenada el musical i compositor de cançons didàcEN HIMNE 18 d'abril de 1931, per l'Orfeó Català. tiques; Antoni Massana (1890-1966) realitzà estudis amb Morera, Pedrell i acabar, el pú blic assistent va re· En DE CATALUNYA N O Mas i Serracant, i destacà com a orgaclamar sorollosament Els Segadors, essent així que aquesta obra es va nista a l'església dels Jesuïtes de BarceREEIXÍ. lona. Cal destacar de l'època republiconsagrar totalment com a himne cana Elegía a Debussy (1932); Lluis de Catalunya. porta a generar una àmplia producció vocal. No obstant això, la cobla, l'orquestra i el quartet li setviran a la perfecció per reflectir tant la seva preocupació nacionalista. L'any J935 va escriure La filla del marxant, una il·lustració musical que comentava una obra d'Adrià Gual i que va estrenar l'Orquestra Pau Casals, com a suite orquestral, el 16 d'octubre de 1934 al Palau de la Música Catalana; el concert havia estat organitzat per !"Associació de Música da Carnera. El 1936 es va publicar el seu cicle de cançons La rosa als llavis, obra que havia guanyat el Premi Albéniz 1935, de la Generalitat de Catalunya. S 248 El cant del poble 38 338 EWA PODL ÉS La Gioconda o' AMILCARE PoNCHIELLI. EL EWA PoDLÉS ÉS UNA DE LES CONTRALTS DE AMB MÉS PRESTIGI DEL MÓN. UNA DE LES GRANS VEUS DE L'ESCENA OPERÍSTICA ACTUAL, VAM PODER ESCOLTAR-LA LA TEMPORADA PASSADA COLOR DE LA SEVA VEU ÉS EXCEPCIONAL, PERÒ LA SEVA PERSONALITAT LI CONFEREIX ENCARA FENT DE CoRNÈLIA EN Juli CesarI AQUEST ANY, AL FEBRER, EN RECITAL AL MATEIX LICEU, I MÉS FORÇA, MÉS PROFUNDITAT, MÉS COS PER INTERPRETAR PERSONATGES I OBRES DELS GRANS AUTORS DE TOTA LA IDSTÒRIA DE LA OBRIRÀ LA PROPERA TEMPORADA DEL LICEU MÚSICA, DES DE GLUCK FINS A MAHLER. L'excel·lència de la contralt ·Com es defineix una veu de contralt? ·Ningú sap ben bé què és una conIra/t. No ho acaben d'e11tendre. Es pensen que és un registre més baix que /'alto, quan de fet es tracta d'una veu més à~1p/ia, d'una veu que abasta la tesSllura d'alto, de mezzo i de soprano alhora, i amb coloratura. Molta gent es pensa que és una veu que no té coloratura, quan és tot el contrari. Abasta 1?1s els registres. El que la caracteritza es la seva amplitud. Per això és tan di/f- cil de classificar. fo puc arribar a cantar-ho gairebé tot, encara que el centre de la meva veu estigui en els registres baLr.os. Quan m'escolten sense veure'm, no saben si és un horne o una dona. em passa molt sovint. -La seva veu li ve de família, suposo. -Sí, la meva mare tenia la mateixa veu. Tenia una veu impressionant, de contralt com jo. Cantava al Cor de l'Òpera de Varsòvia. Ella va ser qui em va introduir en el món de l'òpera, és clar. -Com va viure la seva fo1mació com a cantant? -Vaig entrar a estudiar al Conservatori de Varsòvia. La meva mestra va ser Alina Boletxowska. Va ser com la meva segona mare. Ella no tenia fills i jo vaig esdevenir com una filla seva. Havia cantat Madama Buttedly quan jo tenia tres anys, i jo la vaig veure amb aquella edat i em va impressionar molt. Mai 110 va voler que li pagués les classes quan vaig començar la meva carrera. A canvi la vaig portar amb mi pels teatres d·arreu del món on jo cantava, fins que es va morir, no fa gaire. fo era la seva família. Em van dir que 39 339 l•·' •1111:') Jc•t<li llnnorrll'< h llrinn \•; t\HI \ I I Cllho•r l\\.tt~ Phil•t• e uHip ,11'>:0 Potser avui dia es tendeix a oblidar que els cantants som el més important, perquè sense nosaltres no hi hauria ni música ni espectacle. I lf " l tll \ft•fii'\LII.;II e .-.rlnl ll eolltr \hm1u11nrr:s 248 ~ :::!. ~ ~. ¡;;¡ S. = 40 340 estava molt greu i es va esperar que jo tomés a Polònia per morir-se. La trobo molt a faltar. Treballava sempre escoltant molt atentament/a meva veu. Em corregia tot el que considerava que no sonava com jo ho podia fer, fins a trobar el meu veritable so. Això va ser molt important per no destruir la meva veu. Per poder descobrir i utilit:ar el meu potencial. Això no ho fa tothom. Karajan, per exemple, havia malmès moltes veus. Va obligar molts cantants a interpretar obres que no es corresponien amb la maduresa de la seva veu. jo em vaig negar sempre a acceptar papers que forçaven la meva veu. -De quina manera es pot desenvolupar i tenir cura d'una veu tan especial com la seva? -jo no he hagut de fer res. Així de senzill. Simplement he anat estudiant repertori sense forçar-la mai, deixant que anés agafant el seu propi cos. El meu marit, que és pianista repertorista també m'ha aconsellat molt bé. -On rau la dificultat, en l'aspecte musical, de crear un dels personatges pensats per a la seva veu? -Són sempre difícils, perquè has de demostrar-ho tot, tant les teves habilitats vocals, com també les habilitats interpretatives. Acostumen a ser perso- natges amb una càrrega psicològica força complexa. però això ja m'agrada, perquè la veu s'expressa llavors d'una manera més completa que amb la sola melodia. Al principi cantava Cenerentola, n barbiere ... f ara em sento preparada per crear grans personatges. La meva veu està preparada per pensar Ulrika (i taraNeja un fragment de la seva partitura amb un registre exageradament agut i un de molt greu que sona com un tro). M'agrada tot el que estic fent ara mateix. Fa massa anys que canto per acceptar qualsevol cosa. A mesura que et vas fent gran, et tornes més selectiu. -¿El repertori italià és sempre el més adequat per formar una veu? -Tothom comença amb el repertori italià, que és com una medecina, perquè està escrit pensant en la veu. L'italià és més fàcil de pronunciar que el francès, que sempre està pendent si fas bé les vocals. Però el més important és no equivocar-se en les obres que s'es- cullen per no forçar la veu. -¿Creu que els personatges gennà· nies, com I'Erda de Siegfried, tenen 11\e! força que els italians? -No, no Ilo crec. Cada autor presen· ta la seva dificultat. És evident que en el cas de Wagner, tota la seva obra, en general, té un pes especffic molt co11· eret que reflecteixen tots els seas per· sonatges. Però no subestimaria cap de/5 personatges de Don Cario, d'Un ballo in maschera, o d'I! Trovatore. -Què és el que l'atrau més de l'ò¡lll· ra? -Els nervis, els vestits... , l'òpera és I~ millor atmosfera per a un o una can· tant. Et permet transformar-te en un personatge, viure una altra història, una altra vida. Els recitals són sem· pre molt més durs, més cansats, perquè has d'estar dues hores adaptant l'estat d'à nim amb el que cantes per inter· pretar el millor possible cada obra. -¿Creu que ha canviat alguna cosa en aquests vint anys? LA SEVA VEU SEMBLA UN MIRACLE DE LA NATURA, UNA FORÇA DE LA NATURA, MÉS BEN DIT. TÉ UNA GRAN POTÈNCIA FÍSICA I MUSICAL A L'HORA D'INTERPRETAR QUALSEVOL OBRA I HO DEMOSTRA TAMBÉ TOT PARLANT DE LA SEVA VIDA. UN TEMPERAMENT QUE ES MOSTRA RESERVAT EN UN PRIMER MOMENT, I QUE ES VA OBRINT A POC A POC EN LA CONVERSA. UN CARÀCTER SEGUR I ROTUND COM LA SEVA VEU, PERÒ QUE DESTIL·LA UNA TENDRESA INESPERADA, QUE ÉS ALLÒ QUE LA FA GRAN I ÚNICA DALT DE L'ESCENARI. LA TRADICIÓ MUSICAL DE LA SEVA TERRA POLONESA ES PALESA EN EL SEU TALENT I EN LA SEVA EXPRESSIÓ, TANT PER LA SEVA APARENÇA DURA, GAIREBÉ MARCIAL, COM PEL SEU FONS SENTIMENTAL QUE FAN QüE LA MÚSICA SIGUI EL SEU MÓN PERFECTE. rmà- més 1SeJr •e en l,tn con· per·de/5 )3!1o òpe· • la ~011· ~un 'iria, ;em· rquè gstal 1ter· l. cosa -Potser avui dia es tendeix a oblidar que els cantants som el més important, perquè sense nosaltres no hi hauria ni música ni espectacle. -Treballant a Europa i als Estats Units, on se sent millor? ·Els americans treballen amb més rapidesa que els europeus, en general. Amim 'agrada cantar a tot arreu, encara que evidentment sóc i em sento europea. ·¿Li interessa el repertori contemporani? -No gaire, si sóc sincera. Penderecki em va dir que volia escriure una òpera pensant en la meva veu. Encara no ho ha fet o no l'ha acabada, però això em t'a dir. jo prefereixo el repertori clàssic. M'hi sento més còmoda, en gaudeixo molt més. -Vostè va participar en el Concurs Francesc Viñas del 198 1 i va guanyar un premi, si no m'equivoco. ·Sí. Va ser una època en què em vaig prese11tar a molts concursos, a vuit, en Iota/. Abans era diferent. jo havia arribat a guanyar vuit premis i a no tenir ~ap contracte. Ara la cosa ha canviat, 1 els canta11ts que són premiats, tenen alguns concerts o algunes òperes en què els contracten perqL¡è forma part del premi. Del Concurs Viñas en tinc molt bon record. De fet, en tinc un record molt especial, perquè en aquells moments feia poc que havia conegut el meu marit i estava en ple enamorament inicial. Això em feia estar molt nerviosa, perquè ell era el pianista que m'acompanyava i recordo els nervis que vaig passar sortint a l'escenari i veientlo a ell asseure's al piano... Ens havíem conegut a Rio de janeiro. El més curiós és que el/treballava al Conservatori de Varsòvia i no ens havíem encreuat mai. Vam haver d'anar al Brasil per conèixer-nos. jo hi vaig anar també per un concurs, mesos abans del de Barcelona. Ell acompanyava els cantants. Un dia vaig decidir que volia anar a Manao, a la jungla, perquè vaig pensar que seria segurament la meva única oportunitat d'anar-hi. Ell també hi va voler anar i ens hi vam passar quatre dies, perquè aquell concurs durava un mes sencer! I allí ens vam enamorar. .. Pocs mesos després vam tornar a coincidir a Barcelona. Per això va ser especialment emocionant per a mi. I d'això ja en fa vint-í-cinc anys. -¿Vol dir que té un lligam especial amb Barcelona? -M'encanta Barcelona i m'encanta la seva gent, el públic és molt afectuós, mai sento que perdi el temps, com em passa de vegades a certs llocs. En canvi, a Barcelona em sento molt estimada. L'acústica del Liceu és excel·lent i el Teatre reconstruït és preciós. A més, tota la gent que hi treballa és molt amable. f també haig de dir que a Barcelona hi ha el meu restaurant preferit: Los Caracoles. Una vegada, durant el Concurs Viñas, amb el meu marit, que llavors era el meu xicot, ens vam passar dotze hores a Los Caracoles. En aquella època no obrien tot el dia. Vam entrar a les dotze del migdia i quan anaven a tancar cap a les quatre, els vam demanar que ens deixessin estar, de tan alegres i beguts com estàvem. Vam sortir a les dotze de la nit després d'haver tastat tots els plats, entre llagostes i de tot, i d'haver-nos begut no sé quants litres de sangria... f Se'flpre que vinc a Barcelona hi torno. Es un dels records més bonics de la meva vida. 248 41 Daria Fo, za gran estrella d'un Rossini d'estrena barcelonina A LES ACABALLES DE LA TEMPORADA DEL LICEU, ENS ARRIBA UNA DE LES SEVES PROPOSTES SOBRE EL PAPER MÉS ATRACTIVES; TANMATEIX, DE BRACET D'UNA DE LES DIVERSES ÒPERES MALEÏDES DE ROSSINI. D 248 42 342 Daria Fo ' un d'aquests tito]s que, com 17 viaggio a Reims, presentat el mes de març de 2003, de cop i volta són objecte d'exhumació i, a cavall de la redescoberta d'aJ.Iicents musicals genuïns, del factor sorpresa i de muntatges creatius, assoleixen un protagonisme molt focalitzat, que no sempre es perpetua. La gazelfa va ser el segon dels deu títols que va estrenar Rossini aNàpols quan s'hi va instaJ.Iar a partir del 1816 cridat pel famós empresari Barbaia. De la mateixa època és ff barbiere di Siviglia estrenada el mes de febrer del mateix 1816, set mesos abans al Tea tro Argenti no de Roma. L'estrena al Teatro dei Fiorentini va tenir una acollida freda i el mateix Rossini no sembla que es preocupés gaire de revisar-la, fet que n'ha afavorit l'ostracisme històric, trencat recentment pel Festival de Pesaro, constituït en el consegüent motor de recuperació de l'obra del seu fill predilecte. I és precisament aquesta versió, amb el muntatge del Nobel Daria Fo, la que ara arriba al Liceu i atorga a la proposta el caràcter d'esdeveniment apuntat. El llibret es basa en l'obra teatral de Cario Goldoni, fi matrimonio per concorso, que mostra un enrevessat argument que gira a redós d'un tema tan goldonià i tan propi de la Com media deli' Art e, com és la cobdícia significada en el n egoci del matrimoni dc conveniències. El títol -en rea litat El diari- només es refereix a un detall argumental secundari però necessari. l'anunci que s'hi publica d'un pare que cerca espòs ric per a la seva filla. A partir d'aquí es descabdella una maquinària argumental plena de ma- signa la dramatrírgia d'aquesta producció !entesos i complicacions entre enginyoses i tòpiques que tenen com a marc una fonda, igualment com s'esdevé en llviaggio a Reims. La música es correspon amb el model rossinià. en què no falta res de l'habitual: des d'una bella obertura a àries, duos i els habituals conjunts que tanquen el primer acte i el final de l'òpera. També hi ha el recurs a fragments reelaborats d'anteriors òperes del mateix Rossini, especialment d'li turco in lta/ia i de La pietra del paragone. Així mateix hi apareix una munió de recitatius secs que supleixen les mancances d'un Llibret teatralment menys eficaç que l'obra originària. Recitatius que el geni de Foha reconvertit ha endolcit en part en contrapuntar-los amb la coneguda tarantel·la "Ah, la luna è mezzo'l mare". Però per damunt de tot sura la capacitat de Rossini de dibuixar admirablement els seus personatges, una vegada més arquetipus referència de les últimes atzagaiades d'un concepte existencial periclitat. ' L obra descansa sobretot en la figura de Don Pompanio -ben proper al Bartolo d'l/ barbiere o al Napoleone clàssic de la Commedia-, mentre que la seva filla Lisetta i Filippo, que aconsegueix el seu amor, estarien ben a prop de la Rosina i del Fígaro de la mateixa obra, i a la Colombina i Arlequí de l'esmentat gènere teatral. Ja hem apuntat que el gran atot d'aquesta versió és et seu origen en el Sancta Sanctorum rossinià i a més de la mà d'un dels més grans crea- dors teatrals del segle XX, Daria Fo. El seu ha estat un muntatge que ha aconseguit un gran èxit i cal confiar que es repetirà també aquí. Sobretot comptant amb un repartiment que gairebé repeteix l'o· riginal de Pesara amb la figura del baix Bruna Praticò com a eix de l'obra, en un paper en què les facultats d'actor s'han d'igualar amb les vocals. També repeteix la Lisetta d'Stefania Bonfadelli, el Filippo del baríton Pietro Spagnolli i la Doralice de Marisa Martins. Charles Workman (Alberto), Agata Bienkowska (Madarne La Rose) i Simón Orfila (Moutsú Traversen), completen un repartiment que comptarà amb la batuta de Maurizio Barbacini, artífex del muntatge de Pesara i també de la revisió crítica de l'obra. La parcel·la instrumental serà a càrrec d'aquesta formació recurs que és la prosopopeica Orquestra Simfònica de l'Acadèmia de Gran Teatre del Liceu. La gazzetta de Gioacchino Rossi ni. Llibret Giuseppe Palomba. Stefania Bonfadelli. Bruno Praticò. Pietro Spagnoli. Charles Workman. Agata Bienkowska. Marisa Martins. Simón Or· fila. Orquestra Simfònica de l'A· cadèmia del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Maurizio Barbaci· ni. Dramatúrgia: Dario Fo. Es· cenografia: Daria Fo i Frances· co Calcagnini. Producció: Ros· sini Opera Festival de Pesaro. Gran Teatre del Liceu. Del tO de juny al 3 de juliol de 2005. ha llibres que ens converteixen, per sempre més, en lectors. a veure'ls tots junts a l'exposició PERSONATGE A LA VISTA, Palau Robert , del21 d'abril al30 de novembre. 2 o o s ANY DEL lliBRE I LA LECTURA ATn1 tW.Il Generalitat de Catalunya Música encreua a Horitzontals 248 11 '----'---- 1. Luthier de guitarres. Mi major. 2. Forma musical canònica que e0• capçala l'Ofrena musical de Bach. As· sociació de pianistes. 3. Escenari per a cometí solista i olé. El més adequat, del revés. 4. Anoti les consonants. Paraules imita· tives de sons i sorolls que s'escorren per 1'11 vertical. S. Notes de freqüència diferent sonant alhora. Poemes que canten les gestes dels herois, del revés. 6. Ballant amb gràcia. Una timbala \Í!· ta des de dalt. Batuta. 7. Una altra tim baJa. Una aJtra batuta. El més famós és I'Irae. Tenor ala par· titura, o infusió a les cinc. 8. No serveixen per fer sostinguts. però si per sostenir. 9. Fado despentinat. Unitat lèxíca mu· sical al pentagrama. 10. Menjar fet de col fermentada propi de països centt·europeus (poseu-lo amb grafia catalana). Vi sense fermentar. Il. Bela Bartók. josep, cantautor català. Cítara avocàlica. ? ( Verticals I. Autor de Goyescas. Xavier Boliart. 2. Treballadora teatral, musical o no, fent la vertical. Ofici d'en Rigoletto, cap per amunt. 3. Institut de Comamussers de l'Ebre. Aquí m'hj jugo els diners cap per amunt. 4. Carreras, Placido i AragaJI. No va pas del dret. 5. Bonica població burgalesa que, tot i constar de tres paraules que s'esmunyen per l' 11 horitzontal. encara no sé pas quèlt pinta en aquest encreuat musical. Música en creuada d e maig 2005 (núm. 247) 6. Arc de violí escapçat. La tercera tim baJa de l'orquestra. )oaquim Culmell, músic cataJà, autor d'un bon Concert per a piano. Trinat a la partitura. 7. El grup alemany de rock dur més de moda. I amb aquesta completem el joc de quatre timbales. 8. Aire que adopta aJgun esdeveniment precedit de Do major, cap per amunt. Components d'una tribu urbana dels seixanta enfrontada als rockers, cap per amunt. 9. Reger, Romberg o Roger. En Soler, el gran guitarrista català, una mica despentinat. El que t'has de posar a les orelles tot fent la vertical per no sentir el veí graller. 10. Tot i anar al darrere en un vaixell, aquí va cap per amunt. Cadascuna de les divisions del mànec de Ja guitarra. Il. Poemes èpics. Trinat a la partitura. 44 '-~---- 344 Solucions en el número següent. ! en. I. As· lé. El míta· nper >nant s dels a I'ÍS· atuta. I ...= ¡s ...e ~ !!lil' ¡¡· pal· 248 però ... ;:;! :s ..... . e I niU· !Ea. !!. ~ ...= uè hi .1L T lM. N T ,........ - -I 45 345 TURINA Danzas fantdstícas Jordi Masó, piano Segell: Naxos. J 248 ordi Masó és un dels nostres millors intèrprets de piano i sob1·etot un dels qui manté una trajectòria més rigorosa. En un context mercadològic com el català, en el qual hi ha una manca de fluïdesa pel que fa a la professionalització concertística, eU ha trobat en l'enregistrament, o sigui en la perpetuació del seu art, una via de manifestació en la qual està aconseguint èxits remarcables. I a més, ho fa amb segells d'abast internacional que li han permès una difusió privilegiada. Després d'haver gravat la integral de l'obra pianística de Gerhard, Mom pou, Homs, i gran part de l'obra pianística de Déodat de Severac i de josep Soler, ara emprèn la tasca d'enregistrar la integral de L'obra del sevillà Joaquín Turina ( 1882-1949). El CD que comentem és el primer del conjunt de quatre i és dedicat a danses amb l'encapçalament de les Danzas fantósticas, a les quals segueixen Tres danzas andalu- zas, Danzas gitanos op. 55, Danzas gitanas op. 84, Dos danzas sobre temas populares españoles i la Suite de danzas del siglo XIX. Hi ha, 46 346 per tant, una clara dimensió antològica en un recull que, amb tot, queda molt allunyat de ser homogeni dins de la seva profunda unitat. La música dc Turina uneix dos aspectes aparentment contradictoris. Per una banda, una certa imatge de s uperficialitut i, per l'altra, el parany d'una extrema dificultat per copsar el seu esperit i el seu perfum. Formalment, Turina no inventa res, esdevé continuador dc la pet- ja que van obrir Albéniz i Granados, amb els quals manté una sintonia particular. més que no amb Falla. l'andalusisme del qual és més radical. Ben altrament del compositor sevillà, és més colorista, amb un cert aire pompier, menys implicat racialment i amb una influència impressionista més acusada. Tot això en el si d'una escriptura modèlica des del punt de vista pianístic. La música de Turina resulta grata i de digestió còmoda si hom no s'endinsa en el seu misteri més profund, allò que justament ha de fer sorgir una bona interpretació. Aquest és el cas de la de Jordi Masó, que ha evitat caure en un plantejament perifèric i ha prescindit de l'escapada colorista buida de contingut per, tot el contrari. pouar en l'essència més pregona d'aquesta música. J.C.C. seva obra neden isoladament enmig d'una mar ara encalmada i inconvulsa de creativitat i de nervi. En aquest context, l'obra de Pujadó hi aporta la força d'uns textos d'una infreqüent càrrega poètica, component que esdevé el seu principal atot. La paraula constitueix el tronc a redós del qual flueix un discurs acusadament verbal, en el qual es diu més que no es canta -l'intè rpret actua per tant com un disseur-, i això convoca a una exigència d'atenció particular en el destinatari. I a això hi ajuda, també, una certa monotonia de registres de la veu del mateix intèrpret i l'austedtat pròpia de l'acompanyament solitari del piano. L'interès d'aquest CD, en tot cas, rau sobretot en el seu caràcter antològic, en la condició de visió en perspectiva d'una trajectòria admirable de fidelitat i de conseqüència a un ideari estètic; de referència d'una manera digna d'entendre la cançó. D'altra banda, es tracta d'un CD molt ben produït que a més compta amb el luxe del suport en l'acompanyament dc piano de Conrad Setó. J.C.C. Miquel Pujadó, acompanyat al piano per Conrad Setó. Segell: Columna Música. iquel Pujadó, desaparegut Ovidi Montllor i perduts en la prehistòria de la Cançó els pioners, ha esdevingut el representant més exacte d'aquell concepte de cançó dc qualitat en què es van inspirar justament els pioners esmentats. Concepte que, afanyem-nos a dir-ho, molt pocs van seguir. Brassens, Barbara, Léo Ferré, Brel o Juliette Greca ressonen vagament i llunyana en una parcel·la històrica de la nosh·a música, a la qual, en tot cas, res ni ningú no li pot negar la seva parcel·la de glòria. En la seva condició d'epígon solitali, la seva figura i la M Lito lglesias, violoncel. Obres de Carlos Luprian, Rodrigo Siga!, Andrés Lewin-Richter, Julión Samuel, Agustí Charles i Joan Sanmartí. Ars Harmonies (La Mà de Guido) AH 1391 CD. / E s ben cert que un dels vessants més essencials de l'art musical és el d'agermanar fonts sonores de naturalesa ben dispersa i establir-hi una relació que conflueixi en una mena de diàleg i per mitjà d'aquest expressar unes sensacions, unes emo. cions o bé, entre altres co. meses. unes reflexions sobre unes idees. I si ens fix~em acu. radament en el sentit d'a. questes frases, comprovarem que L'home des que va voler ésser músic no ha fet altraco. sa que concertar en un tot fon ls de so i fonts de soroll per expressar d'alguna ma. nera la seva resposta a tot el que l'envolta. Laquest és possiblement l'interès d'aquest enregistra. ment de l'exceHent violon· cel·lista Lito Iglesias: oferir uns textos sonors curosament elaborats per una sèrie de compositors actuals. siguin catalans o bé d'Hispanoam~. rica, en què la tradició histir rica simbolitzada pel violon· cel es conjuga amb el món d.: l'electrònica. tot just cultiwt des de fa mig segle... I és ai~ com en Latido Carlos Lu. prian expressa una reflexio sobre Ja naixença a la vida, o bé com Lewin-Richter en Se· cu en cia X explora amb tèc· niques digitals uns materials pregravats i les reaccions que suscita en la improvisació de l'instrumentista. O bé com Rodligo Siga! en Tolerante proposa una amalgama entre l'expressió humana i les sug· gestions que provenen d'unes vibracions produïdes per mit· jans electrònics. En aquesta linia es pol considerar la com· posició de Julian Samuel D~ pués de Giacometti. com també l' imaginatiu treball, quant a desplegament de cootrastos tímbrics, d'Agustí Charles en Convex li. Per úf. tim, remarquem la poètica aportació de Joan Sanmarti en Passadís com una meditJ. ció sobre les vivències del nostre trànsit urbà envoltall de soledat i del paisatge neutre (globalitzat?) i brut deia xarxa dels ferrocarrils metrOpolitans. Ironies a part. en tot cas la tasca de Li to Tglesias mereix el nostre elogi, sigui per la coherència de la línia interpretativa i Ja bellesa del so amb la qual matisa i a~· lita el discurs de les obres. Ai· xí mateix l'enregistrament electrònic, com el trebaU del conjunt de violoncels en la peça de Sanmartí. manifestc!ll la qualitat d'aquest CD. F.T.-B. 11(;0. 1 tot oroll ma. :ot el istra. lloo. ¡ferir ment e de guin amèUstò- )(()Jl. índe fti\~~ ;al'{! ¡ Lu· lexió da. o nSe- l.rials tèc· >que ióde com pnce ~ntre com· Des· com ~all, ¡consusri !rú!· ètica BARCELONA (BARCELONÈS) 1JUNY 21 h Palau Netherlands Radio Chamber Orchestra. Ronald Brautigam, piano. Dit· Frans Brüggen. Mozart. (Ibercamera). " 2JUNY 20 h Acad. MarshaU Maria Parra, piano. Albéniz, Granados, Falla. 20,30 h Liceu ]e11u¡a de Janacek. Dir.: Peter Schneider. 3JUNY 20,30 h Liceu L'elisird'amare de Donizetti. Dir.: Daniele Callegari. 4JUNY 20,30 h Liceu L'elisir d'amare de Donizetti. Dir.: Daniele CaUegari. S JUNY 17 h Liceu Jenrifa de Janacek. Dir.: Peter Schneider. 6JUNY 19 h Palau Port·Bo. Francesc Ramon i Alfons Carreras, tenors. Irineo Ferrer, bari. ton. Antoni Mas, piano. Antoni Xuclà, guitarra. Carles Casanovas, baix, rcitarra i direcció musical. Montsalvatge, Albéniz, Tarrega, havaoe~. Concert de Tarda al Palau). 7JUNY 20,30 h Liceu L'elisir d'amare de Donizetti. Dir.: Daniele Callegari. 9JUNY 11 ,45 h Teatre Lliure Jove Orquestra Nacional de Catalunya. Cor Infantil de l'Orfeó Català (patrocinat per Grupo Santander). Cor d'ahunnes de centres de Secundà. r1a. Dir.: Manuel Valdivieso. El bosc de famcàntm (òpera en dos actes). tO JUNY 11,45 h Teatre Lliure Jove Orquestra Nacional de Catalunya. Cor Infantil de l'Orfeó Català ~trocinat per Gru¡>? Santander). Cor d'alumnes de centres de Secundària. .: Manuel Valdivieso. El bosc de famcànmt (òpera en dos actes). 11JUNY 12,45 h Teatre Lliure Jove Orquestra Nacional de Catalunya. Cor Inf1lntil de l'Orfeó Català (patrocinat per Grupo Santander). Cor d'alumnes de centres de Secundà. ria. Dir.: Manuel Valdivieso. El bosc de famcànmt (òpera en dos actes). 12JUNY 18,30 h Palau Moja Clàssic BCN (flauta, guitarra, viola i violoncel). Fossa, Haydn, Motatu, Santorsola, Schubert. (Música als Palaus). 18,30 h Ateneu Barcelonès Alberto Regue ra~ violí. Maria Canyigueral, piano. Bach, Debussy, Beethoven, Massià. (Associació Massià Carbonell). ~ el' 13JUNY 19 h Palau OSV. Laura Simó~ veu. Albert Guinovart, piano. Dir.: Albert Argudo. Porter, Gershwin, Rodgers, Guinovart. (Concert de Tarda al Palau). 248 15JUNY 21 h Escola Luthier Marco Tamayo, guitarra. 21,30 h Palau Mariza. (Festival de Guitarra de Barcelona). ¡¡;;¡- .!:;~ e ~· ~ ::s. ..... s- e 16JUNY 20h Acad. MarshaU Katia Michel, piano. Schumann, Granados, Prokófiev. e. 18JUNY 12,45 h Teatre Lliure Jove Orquestra Nacional de Catalunya. Cor Infantil de l'Orfeó Català (Eatrocinat per Grupo Santander). Cor d'alumnes de centres de Secundà· ra. Dir.: Manuel Valdivieso. El bosc de fantcàntm (òpera en dos actes). 19 h Palau OSV. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Donna Brown, soprano. Patrick Raftery, tenor. lñaki Fresan, baix. Dir.: Edmon Colomer. La Creació dc Haydn. (Concerts Simfònics al Palau). 21 h Petit Palau The Vienna String Quartet. lchiro Suzuki, guitarra. (Festival de Guittl' ra de Barcelona). 20JUNY 20,.3 0 h Liceu La gazzetta de Rossini. Dir.: Maurizio Barbacini. 21JUNY 20,30 h Liceu La gazzetta de Rossini. Dir.: Maurizio Barbacini. 21,30 h Ateneu Barcelonès lon Robles Trio. Ion Robles, saxòfon. David Mengual, contrabaix. Da· vid Xirgu, bateria. Jazz. (Música als Palaus). 22JUNY 20,30 h Liceu La gazzetta de Rossini. Dir.: Maurizio Barbacini. 25JUNY 20,30 h Liceu La gazzetta de Rossini. Dir.: Maurizio Barbacini. 26JUNY 17 h Liceu La gazzetta de Rossini. Dir.: Maurizio Barbacini. 27JUNY 20,30 h Liceu La gazzetta de Rossini. Dir.: Maurizio Barbacini. 28JUNY 20,30 h Liceu La gazzetta de Rossini. Dir.: Maurizio Barbacini. 29JUNY 20,30 h Liceu La gazzetta de Rossini. Dir.: Maurizio Barbacini. 30JUNY 20,30 h Liceu La gazzetta de Rossini. Dir.: Maurizio Barbacini. 21,30 h Ateneu Barcelonès Clàssic BCN (flauta, violí, viola, violoncel i clavecí). Quintets del Pare Soler. (Música als Palaus). 1JULIOL 20,30 h Liceu La gazzetta de Rossini. Dir.: Maurizio Barbacini. 3JULIOL 17 h Liceu La gazzetta de Rossini. Dir.: Maurizio Barbacini. Ea. ~ -= 48 348 ••·•w••••• --. Dit.: sJULIOL 20,30 h Liceu Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Soile lsokoski, soprano. Birgit Remmert, mezzoso'Mano. Jonas Kaufmann, tenor. FranzJosef Selig, baix. Dir.: Antoni Ros arbà. Missa Solem nis de Beethoven. 6]ULIOL 20,30 h Liceu Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Soile lsokoski, soprano. Birgit Remmert, mezzoso'Mano. Jonas Kaufmann, tenor. FranzJosef Selig, baix. Dir.: Antoni Ros arbà. Missa Solemnis de Beethoven. 7]ULIOL 20h Acad. Marshall Ruth Lluís, piano. Schubert, Beethoven, Albéniz, Granados, Montsalvatge. 14JULIOL 21,30 h Ateneu Barcelonès Anton Serra, flauta. Jaume Torrent, guitarra. Molino, Giuliani, Legnani, Castelnuovo-Tedesco. (Música als Palaus). 17 JULIOL 19 h Aud. Winterthur Cor Vivaldi. Trio de jazz. Dir.: Òscar Boada. Obres i arran¡aments d' autors diversos per a cor i trio de jazz. (Les Quatre Estacions de Cor Vivaldi). 21]ULIOL 20,30 h Li ee u 1i1randot de Puccini. Dir.: Maurizo Benini. 2 1,30 h Palau Moja Trio Marshall (flauta, violoncel i piano). Weber, Motatu, Martinu, Damase. (Música als Palaus). 22]ULIOL 20,30 h Liceu Turandot de Puccini. Dír.: Maurizo Benini. 24]ULIOL 17 h Liceu Turandot de Puccini. Dir.: Maurizo Benini. ). 25 JULIOL 20,30 h Liceu 1i1randot de Puccini. Dir.: Maurizo Benini. atalà IOdà· :tes). 27]ULIOL 20,30 h Liceu 1iJratJdot de Puccini. Dir.: Maurizo Benini. 28JULIOL 20,30 h Liceu Turandot de Puccini. Dir.: Maurizo Benini. •tatu, 29]ULIOL 20,30 h Liceu 1i1randot de Puccini. Dir.: Maurizo Benini. 3D JULIOL 20,30 h Liceu 1í1randot de Puccini. Dir.: Maurizo Benini. 3AGOST 20,30 h Liceu Compañía Andaluza de Danza. Bodas de sangre (coreografia: Antonio Gades). La leyenda (coreografia: José Antonio). --. bari. bait, teres. atalà JDdà· :tes). atalà lària. ussy, :udo. l). atalà mdà· :tes). t per ftery, tydo. íiJ IM = .... .::;: !3 4AGOST 20,30 h Liceu Compañía Andaluza de Danza. Bodas de sangre (coreografia: Antonio Gades). La leyenda (coreografia: José Antonio). S AGOST 20,30 h Liceu Compañía Andaluza de Danza. Bodas de sa11gre (coreografia: Antonio Gades). La leyenda (coreografia: José Antonio). 6AGOST 17hi21,30h Liceu Compañía Andaluza de Danza. Bodas de sangre (coreografia·: Antonio Gades). La leyenda (coreografia: José Antonio). 7AGOST 17 h Liceu Compañía Andaluza de Danza. Bodas de sangre (coreografia: Antonio Gades). La leyenda (coreografia: José Antonio). CAPELLADES (ANOIA) 11JUNY 21 h Paper de Música Barcelona Swing Serenades. Oriol Romaní, clarinet. Òscar Font, trombó. Albert Romaní, ~tarra. Josemi Moraleda, contrabaix. Armstrong, Bassie, Ellington, O iver. lS jULIOL 21 h Paper de Música Assumpta Mateu, soprano. Francisco Poyato, piano. Schumann, Wolf. Debussy, Fauré. 23JUUOL 22 h Font Cuitora Concert d'alumnes del Curs d' Estiu de Música de Capellades. Mozart, Schubert, Schuman. (Concerts d'Estiu) . 30 JUUOL 22 h Font Cuitora Orquestra Joventut Percussionista de Catalunya. Bach, Brahms, Debussy, Piazzolla. (Concerts d'Estiu). 6AGOST 22h Font Cuitora Toni Subirana, veu i Eitarra. Jordi Badia, piano. Cançons i poemes musicats. (Concerts d' stiu). 27 AGOST 22 h Font Cuitora Dani Alonso Super Combo. Porter, Ellington, Charles, Bassie, Wonder. (Concerts d'Estiu). Jitar· . Da· ei' j¡i' 248 .... = :s. ..... IM !3 e; ¡¡a· !!. ..."""= GRANOLLERS (VALLÈS ORIENTAL) 17JUNY 19 h Esc. de Música Anna Feu, soprano. Josep Surinyac, piano. (També a la Sala Tarafa, 21 h). Església St. Pere Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Dir.: Jordi Casas Bayer. Missa breuis de Mozart. EL MASNOU (MARESME) 29 JUNY llh 49 349 MONTBLANC (CONCA DE BARBERÀ) 17 JULIOL 22 h Esgl. Sta. Maria J. L. Gonzalez Uriol, orgue. 22JULIOL 22 h Esgl. Sta. Maria Alumnes del Curs d'Interpretació de Música Ibèrica per a Orgue i lwp · M. Mas i Bonet, orgue. REUS (BAIX CAMP) 19 JUNY 19,30 h Església Prioral Daniel Carbonell, gralla. Josep M. Mas i Bonet. orgue. 3 JULIOL 19,30 h Església Prioral Johannes Skudlik, orgue. RIPOLLET (VALLÈS OCCIDENTAL) 10JUNY 22 h Teatre Auditori La Vella Dixieland. 25è aniversari. SITGES (GARRAF) - CONCERTS DE MITJANIT 248 11 JUNY 22,30 h Racó de la Calma Joan Benejam i Ksenia Axelroud, duet de guitarres. Casull, Valls, Gra. nados, Albéniz, Falla, Rodrigo. 25JUNY 22,30 h Casino Prado Núria Orbea, soprano. Lali Solà, piano. Britten, Albéniz, Gershwin, Schonberg, Satie, Weill. 2JULIOL 22,30 h Palau Maricel Mariana Gurkova, piano. Chopin, Mompou, Turina, Schubert, Lis~í. S JULIOL 22,30h Palau Maricel Recital de violí i piano. Handel, Beethoven, Kreisler, Sarasate. 16JULIOL 22,30 h Racó de la Calma Quintet Solistas Ortve. Granados, Brotons, Schubert. 23JULIOL 22,30 h Palau Maricel Atex Alguacil, piano. Liszt, Montsalvatge, Granados, Albéniz. 29 JULIOL 24h Port Sitges Resort Eloi Prat, tenor. La li Solà, piano. Cançons napolitanes. TERRASSA (VALLÈS OCCIDENTAL) ~ ~· ¡;;- a 2JUNY 21 h Centre Cultural ~. Òpera de Cambra de Varsòvia. La flauta màgica de Mozart. (fundació Caixa Terrassa). ;;.1 ~ EL VENDRELL (BAIX PENEDÈS)- FESTIVAL INTERNACIONAL DE MÚSICA PAU CASALS ~ 9JULIOL 22,30 h Aud. Pau Casals Lluís Claret, violoncel. Gerard Claret, violí. Maruxa Lorente, piano. Cristian Ifrim, viola. Mario Lisarde, contrabaix. Schumann, Schubert. 16 JULIOL 22,30 h Aud. Pau Casals Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida. Daniel Ligorio, piano. Dir.: Alfons Reverté. Txaikovski, Liadov, Stravinsky. 21 JULIOL 22,30 h Aud. Pau Casals Grupo Vocal de Difusióo. Dir.: Mariano Moruja. 23 JULIOL 22,30 h Aud. Pau Casals Natalia Gutman, violoncel. Bach. 24JULIOL 22,30 h Aud. Pau Casals Natalia Gutman, violoncel. Bach. 30JUUOL 22,30 h Aud. Pau Casals Cobla Mediterrània. Isabel Gregori i Bernat Castillejo, flautes. Santi Molas, percussió. Serra, Saló, Oltra, Casals, VLiama nyà, Cases, Doppler, Ventura, Viladesau. 4AGOST 22,30 h Aud. Pau Casals Zukerman Chamber Players. Mozart, Dvorak. 6AGOST 22,30 h Aud. Pau Casals Orquestra Camerata XXI. Dir.: Tobías Gosmann. Beethoven, Haydn, Schubert. llAGOST 22,30 h Aud. Pau Casals Orquestra Simfònica Fok. Pavel Perina, viola. Dir.: Petr Vronsk. Bach, Stamiz, Haydn. 13AGOST 22,30 h Aud. Pau Casals Orquestra de Cambra Franz Liszt. Pau Codina, violoncel. Handel, Corelli, C. Ph. E. Bach, Dvorak, Liszt. 14AGOST 20 h Aud. Pau Casals Orquestra de Cambra Franz Liszt. Concert familiar. 17 AGOST 22,30 h Aud. Pau Casals Gospel American Spiritual Eosemble. (També 18 agost, 22,30h). 20AGOST 22,30 b Aud. Pau Casals Serguei Tarasov, piano. Chopin, Liszt, Rakhmàninov. 50 25AGOST 22,30 h Aud. Pau Casals Quartet Casals. José L. Estellés, clarinet. Mozart, Brahms, Xostakó\il.'(. 350 21 AGOST 22,30 h Aud. Pau Casals Cor de la Capella de St. Petersburg. Dir.: V. Txemuxenko. RakhmàniJlOI'· - lostp Gra. SZI. !sate. ¡dació tiano. bert. laniel /<Y· liMo- ppler, .aydn, !Bacb, .ndel,