Revista Musical Catalana. Núm. 251 Setembre 2005
Editorial: Diàspora musical catalana / PANORAMA Òpera Oberta, el nou amfiteatre del Liceu. Una Xarxa d'amplada. Jordi Martínez i Catalán / Temporada Concerts Simfònics al Palau. RRMC / Jordi Cervelló, setantè aniversari. Jesús Rodríguez Picó / L'Orquestra del Maresme fa anys amb bones perspectives de futur. Marc Parera / La Vella Dixieland celebra les seves primeres noces d'argent. Albert Suñé / Mikrokosmos: Un disc excepcional. Pere Artís / Tangents: Les orquestres. Jordi Maluquer / Cantània, una iniciativa pedagògica consolidada. Jordi Salazar / Crítiques. Jaume Comellas, F. Taverna-Bech i Lluís Trullén / Directors d'orquestra/direccions personals (8). Salvador Mas, el músic músic. Antoni Batista / El Camí de Damasc de Maria del Mar Bonet. Miquel Pujadó / TEMA 200 anys de la mort de Boccherini. Luigi Boccherini, un gran oblidat / Boccherini en el decurs de la història. Jaume Tortella / Boccherini, ¿un músic fàcil? Emilio Moreno / Els quartets de corda, parcel·la cabdal en l'obra de Boccherini / MUSICALIA Carlo Bergonzi. Memòria verdiana en estat pur. Robert Benito / El Festival Mozart convida Schubert. Lluís Trullén / Nederlands Dans Theater I i La Gioconda, al Liceu. Jaume Comellas / Música encreuada. Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / DISCOS / CONCERTS
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Tots aQUeUs que IWTlb el seu suport i sensutat 1a1 possible que el Palau s'akj cada vegada més 8ITU1l Ss Patrons. Ss Membres d'Honor. Ss Membres Potectors. 8s Patrodnadofs. 8s Socis de l'Orfeó Calàà. 8s Amics del Pala.l. Els pilars del Palau de la Música Catalana aberti{ s /'oiJbOI •••et~ ~• t ..... Sanunder '-'·-·-~ <nD /lw4f *Bancaja - EB ·+ .....aot-...~ ....... • , ·--- .,.¡¡;, - »» ~ ~ os ~ 1( ~~ J~~o-3 - ·- 11 Pil' Cotonia/ ... - ~ ..,.__ ..... Fund.od6 ............. O t - l'f[tl@'·!il'&'l t.- 'S gasNatlnl CJU'OlfTA . c:apnlbo Grupo0Pianeta CAIXA CATALUNYA ~ ljl ~= HOfiLIVsiLKI:N À~ ELPAIS SIEMENS -/EV~ ~IU 1111 --- Cob;o~ ~ u ~ -=e@ ABC CATALUNYA, ACCENTURE, ACCESO GAOUP, S.L .. ACS PROYECTOS. OBRAS Y CONSTRUCCIONES, A&FRED, S.A., AGROLIMEN, AGUST1 TOREllO, S.A., AJRAT, S.A., AJUNTAMEHT D'AMPOSTA, AJUNTAMENT DE LA,.,.,..,..,.~ . DE SANT JUST DESVERN, MMAMENT DEL PRAT DE LLOBREGAT. ALMIRALL PRODESFARMA. AI.STOM lRANSPOATE, S.A., AI.TAE BANCO PRIVADO - (GRUPO CAJA MADRID), ALUANZ SEGUROS. AON·GIL & CARVAJAI., JOIIOA S.A.. ASéi'EYO. ASSOOACIOICOL·LEGI D'ENGINYERS INOUSTRIAI.S DE CATALUNYA, ASTRAI.POOL, BAGUEs·MASRIEAA JOIERS BANCO POPULAR ESP~L. BANIIINTER. BAQUEs ASSOCIATS. FAMILIA CADENA COPE, CAIXA DE GIRONA. CAIXA DE TERRASSA. CAMBRA DE COMERÇ DE BARCELONA, CANON ESPAM S.A. CAPAABO. S.A., CATALANA OCCIDENT, CATALUNYA MÚSICA I REVISTA MUSlCAI. CATALANA. MOLIN$. Q.ARIAHT IBèucfl. CLOS·9, s.A., COBEGI\, S.A.. COl: LEGI D'ENGINYERS DE CAMINS CANALS I PORTS- CATALUNYA, COl: LEGI DE FARMAOOmCS DE BARCELONA, COMRÀOIO, COMSA, s.A., CONDIS .~~~~~~~ DE LA ZONA FRANCA DE BARCEI..ONA. CORPORAOO A&, CREDITO Y CA1JCJ0H. JOAN ctmO I MASSANA. CHOCOI.AT FACTORY. DATATON LATIHA. DIARI AVIJ, CARLES oiAZ I GOMEZ. DRAGAOOS OBRAS YPROYECTDS a MI.MlO DE CATALUNYA. EIDlOS, ElJROARMS TRE8AU TEMPORAL, FRANCESC FERNAHoez I »>AI., RAMON FERRER I CANEI.A, FIATC ~ AGUERAS INTERNATlONAI. SEATlNG, SA, ARA DE SA, MAA1A roNT DE CARWA. roNT VEUA. FUNOACIO DAMM, fUNOACIÓ PUIGVERT, AJNilACION CUATRECASAS. FUNOACION HER9ffiTO GlJT DE PROSEGUR, GABINET URIBE, GAOEIGRUPO DE ASISTENCIA Y GAfS. GARRaES. GISA. ~. G.P.O., SA, GAEM DE OOOSTIU:TORS DE BARCELONA I C0MAR0UES. GIU' PNflKXl. GIU'O AC MARCA. (JUl() RE<XllETOS. GRUPO 'lilA. WNJVART & 0SHSA. IIOIA.l'AlWIÇA.lA SEDA 1.: BARCELONA, LABORATORIS 00 ECHEVARNE,LABOAATORIS 1N1BSA. SA,lATITV04, UCO LEASING SA, E.F.C, LQGl; CONTROl, ALBERT MAI.lOF'RÈ,IIE!lCK FARMA YOLlloOCA. SA, SA, t.CIOlll. AUMEHTACIO GlllF. SA, HORACI MIRAS IGINER. MORGAN STANUY, MRW. NATUR SYSTEM. S.L., HEC lllffiK:A. SA, NEST\.E ESPAAA. SA, NISSAN MOTOO l8ffilcA. SA, NOVal., OCASO ASSEQJfWaS, ()lA CATALANA. O!«lA RM111A OYaD Tv. PNWiOI«:TECINCS. PORT AVEHTmA. PORT DE BARCELONA,PRICEWATERHOIJS{C()()PE 0UAD1S. RACC. REGAI.INSURANCE ClUB, REHFE, RICAROO MOLINA. s.A., FRANCESC RUBIRAI.TA I Vll.ASECA, SABA APARCAMEHTS, s.A., 5.A. DAMM, S.A.C.R E.SA, SAI.ICillJ. JOAN SANTAU.ARIA I SEGlf!A, EMIU SARR10N I AVINENT; SAYTa S6MlS INFORMÀTICS, SELMAR, $.A., SEIMRED, S.G.AE·FUNOACIO AUTOR. JOSEP SINGlA I BARCELO, SOLVAY 18rnJCA, SL, SONY ESPAÑA, S.A., STAFF EMPRESARIAL, THE ODLOMER GAOUP. TORRASPAPEL, OSCAR 1\JSOUETS BLANCA, VIATGES BAJXAS. S.A. 'IITALICIO ASSEGURANCES. aaun a música 251 evis a usica ca a\' =a ati t ·- I 3a ÈPOCA ANY XXII SETEMBRE 2005 Consell Editorial: Fèlix Millet ¡President), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Ca11linal, Salvador Cardús, Jordi Casas, eregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Uoret, Joan Matabosch, Jordi Mon tuli, Ramon Muntaner, Ramon Pla i Jordi Rueda. Consell de Direcció: Pere Artís (editor), Jaume Comellas (direcció periodística), Albert Mallofré ¡oordinació amb Catalunya Música) i Uuís Millet (direcció musical). ---------------------------------------------------- -------------------------~ ~~~---------Diàspora musical catalana ~ EDITORIAL ----------- ................................... . - ---~ ---.... ------------------ ----.....................................................................................................................------------------... ----... -----Òpera Oberta, el nou amfiteatre del Liceu. Una Xarxa d'amplada per Jordi Martfnez i Catalan PANORAMA G jordi Cervelló, 70 anys Secretaria de Redacció: Teresa Martínez Publicitat Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, 1r 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona Col·laboren en aquest número: ARTfs, ANTONI BATISTA, ROBERT ïE.\11'0, CESC, JAUME COM ELLAS, ]OS~ CARLOS COSALVEZ LARA, JORDI MALUQUER, JORDI MART(NEZ i CATALAN, EMIUO MORENO, MARC PARERA, EDUARD V. PATSI, MIQUEL il]AOó, JESúS RODRÍGUEZ PICÓ, JORDI i-\L\ZA.R, ALBERT SUÑ!:, FRANCESC iWERNA·BECH, JAUME TORTELLA i LLUÍS TRULLÉN. lll.IIBDJa músilllmisla musical ralalana Sant Francesc de Paula, 2 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 72 1O La Vella Dixieland, 25 anys TEMA Luigi Bocdzerini MUSICALIA •o •• o •• • •o •o 4 W A W www.palaumusica.org A/ e: revista@palaumu.Sicü.org Plwdel.1 Músiro Catalana, tul~fon c.l'utunció ni client: 9Jl44 28 82 (dc dilluns a dls.o;abte, de 9,30 h a 21 h) !i!llbctes publicats ,1 "Catalunya Música/Revista Mu;ical Catalana" cxpres.«!n només l'opinió dels ;:autors. "Catalunya Múblca/Revista Musical bl.Jna• no mantindr~ corre;pondènci.l amb els <lllors d'originals no encarregats i enviats t l'SpOnltlniament a la Redacció. de les reproduccions autoril7.ades, VEGAP, &rcelono 2005. • o Disseny: Ferran Sendra Preimpressió: Ormograf, S.A. Impressió: Agpograf, S.A. Distribució: Dlstribarna, S.A. Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 • A Temporada Concerts Simfònics al Palau perRRMC Jordi Cervelló, setantè aniversari per JesiÍs Rodríguez Picó L'Orquestra del Maresme fa anys amb bones perspectives de futur per Marc Pnrera La Vella Dixieland celebra les seves primeres noces d' argent per Albert S11ñé Mikrokosmos: Un disc excepcional per Pere Artís Tangents: Les orquestres per jordi Maluquer Cantània, una iniciativa pedagògica consolidada per jordi Salaznr Crítiques per F. Tnvema-Bech, Lluís Trullén i Jaume Comellas Directors d'orquestra/direccions petsonals (8) . Salvador Mas, el músic "músic" per Antoni Batista El Camí de Damasc de Maria del Mar Bonet per Miquel Pujndó 200 anys de la mort de Boccherini. Luigi Boccherini, un gran oblidat Boccherini en el decurs de la lústòria per Jaume Tortel/a Boccherini, ¿un músic "fàcil"? per Emilio Moreno Els quartets de corda, parcel·la c.a bdal en l'obra de Boccherini per José Carlos Gostílvez l.Jlrn Cario Bergonzi. Memòria verdiana en estat pur per Robert Benito El Festival Mozart convida Schubert per Llufs Trullén Nederlands Dans Theater I i La Gioconda, al Liceu W per f. Comellas W A Música encreuada .• perCesc per Eduard V. Pntsi Cario Bergonzi .................................... ____....................................................................................................................................................................... _.. ....... .._...._.. .... SCHERZANDO DISCOS o 3 423 ORQUESTRA SIMFÒNICA DEL VALL~S DIRECTORS i SOLISTES OBRES SALVADOR MAS, director Simfonia núm. 9 · BEETHOVEN Concert per a violi i orquestra · BRAHMS ARA MALIKIAN, violi "artista resident" Simfonia núm. 2 · BRAHMS JAMES ROSS, director Concert per a piano i orquestra núm. 5, "Emperador" · BEETHOVEN UWE MUND, director Simfonia núm. 9, "La Gran" · SCHUBERT SALVADOR BROTONS, director MONTSALVATGE Poema concertant per a violr i orquestra · Concert per a piano i orquestra núm. 2 · BRAHMS ANNA GOURARI, piano Simfonia núm. 4 · SCHUMANN MATTHIAS AESCHBACHER director Scheherazade · RIMSKI-KÓRSAKOV ROBERT LUTHER director MOZART f Concert per a piano i orquestra núm. 8 · Somni d'una nit d'estiu · MENDELSSOHN MANUEL VALDIVIESO, director Requiem · MOZART Simfonia núm. 5 · MAHLER EDMON COLOMER, director Informació f venda: Tel.: 902 442 882 · Ne: taquilles@palaumusica.org ·Venda d'entrades per lnternet: www.palaumuslca.org organlt2.en t patrocinen: Preus de locahlats: a parur de 6 € www.peloumualaa.org 11111111111111 PALAU M ÚS ICA CATALANA IARCELONA Amb el patrocini de: e 1 tema de què tractem en aquest editorial considerem que té una notable importància, ja que afecta quelcom tan rellevant com és el capital humà musical i la seva projecció a casa nostra o el que podríem anomenar explotació pròpia. Hom parteix d'una visió panoràmica de la realitat musical des d' una perspectiva concreta. Visió que ens mostra evidències tan clares com: a) dues importants orquestres estatals no catalanes tenen com a titulars dos directors catalans destacats; b) tres importants cors professionals institucionals madrilenys són dirigits així mateix per dos directors catalans destacats; o per ser més precisos, un director i una directora; e) Catalunya, país on va néixer el moviment coral i que té una profundíssima tradició en aquest camp, no compta amb cap cor professional excepte l'opetístic; d) l'únic cor no operístic amb un cert però incomplet perfil professional és d'iniciativa privada; e) la direcció musical del nostre teatre d'òpera és a mans d'un director estranger; f) la presència d'un titular català al capdavant de l'única orquesh·a simfònica institucional no operística després d'anys i panys de titularitat forana, s'ha escapçat després d'un curt trajecte, tot obrint un àmbit de preocupacions molt acusat; g) la defecció d' un director titular propi al capdavant de la segona orquestra simfònica estable en un context manifest de precarietat d'expectatives; h) la recent celebració a Madrid d'un important concert d'homenatge al compositor català ben segur més rellevant del moment; i) el silenci va ser la resposta que va rebre, legislatura fa, un seriòs i meditat document confegit i signat per vuit rellevants figures de la música catalana, alguna de les quals protagonistes dels apartats anteriors, etc. Hom observa en aquesta llista, el tret comú d' un context de menys teniment del pah-imoni musical humà autòcton. Un menysteniment -o menyspreu- que, si per una part té quelcom d'ofensiu per als seus protagonistes, alhora adquireix un profund caràcter de h·istesa per tot el que significa de malbaratament d'uns recursos tan rics. Per tant, hem de manifestar la preocupació per tot el que això delata de manca de consciència genèrica del que podria significar per a la malmesa existència musical, de gaudi intensiu d'aquest patrimoni. No cal ser expert en sociologia per saber que quan un cos social expulsa els seus millors components o bé és que està sobrat de salut o bé és que n'està mancat. Que cadascú jutgi per si mateix. - Diàspora musical catalana s 425 ' Opera Oberta, I el nou amfiteatre del Liceu al L 'APLICACIÓ DE LES N OVES TECNOLOGIES AL MÓN DE LA MÚSICA CLÀSSI CA ÉS FORÇA RESTRIN GIT. A MB TOT, L'ÒPERA, QUE INCREMENTA L'INTERÈS DEL PÚBLIC EN GENERAL, DISPOSA D'UNA NOVA EINA PER A LA SEVA DIFUSIÓ ENTRE ELS UNIVERSITARIS I POSSIBLEMENT EN UN FUTUR P ROPER A TOT EL PÚBLIC EN GENERAL. L A PROPOSTA " DIGITAL ÒPERA. EL L I CEU A LA UNIVERSITAT" s'ARTICULA EN TRES APARTATS TOTALMENT ARRELATS AL MÓN UNIVERSITARI DE L'ESTAT ESPANYOL. AQUEST TREBALL SE CENTRA EN ELS SEUS INICI S, EL DESENVOLUPAMENT, ELS PLANS DE FUTUR I UNA ANÀLISI DE 251 6 -126 ls dissortats esdeveniments que van acabar amb l'incendi i la destrucció total del Gran Teatre del Liceu han servit per reconstruir un teatre idèntic a l'anterior. Pel que fa a l'aparença externa s'ha fet un esforç prou reeixit per mantenir l'estat original. Quant a estructura interna, són força conegudes les millores de l'escenari en relació amb els mecanismes per gestionar diversos decorats d'una manera ràpida i eficaç. la quaJ cosa ha permès al Liceu d' incrementar el nombre de representacions d'una manera considerable. No són tan coneguts, però, els avenços introduïts en tecnologies audiovisuals, que permeten generar imatge i so per ser tractada posteriorment amb mètodes digitals. Cal dir que actualment hi ha instal·lades vuit càmeres automàtiques de video, i uns trenta micròfons, a banda d'un nou sistema de subtitulació que permet inserir simultàniament text en diversos idiomes. Tota aquesta inversió en maquinari prou sofisticat té un objectiu clar, que no és altre que acostar l'òpera a nous potencials públics. En aquests cas s'ha pensat en uns destinataris joves i amb formació superior com són els universitaris. La intenció d'ampliar el nombre de seguidors va originar la idea de retransmetre les representacions de temporada en directe a través de Ja Xarxa. El repte era difícil, ateses les demandes tècniques d'un projecte d'aquesta mena. Però la disposició d' un teatre capaç de generar un senyal de E gran qualitat, com també la col·laboració d'empreses punteres i, finalment - i el més important-, la resposta dels estudiants, ha fet reeixir la proposta que detallem tot seguit. El programa "Digital Opera. El Liceu a la Universitat" està format per tres projectes. El primer i possiblement amb més ressò nacional í intemacional és Òpera Oberta. Aquesta proposta es basa en la inclusió d'una assignatura dc lliure elecció en el currícu lum de totes les universitats adscrites al programa, amb la qual cosa els estudiants han d'assistir a les representacions proposades després d'assistir prèviament a una classe introductòria (segons la disponibilitat de professorat especialitzat), amb el complement d'un portal web amb informació afegida i, finalment, amb l'obligació de fer una prova escrita sobre els continguts de què s'hagi tractat anteriorment. El segon projecte, que es denomina Opera Leaming, també és un curs des- ÒPERA OBERTA ESDEVÉ UNA ASSIGNATURA DE LLIURE ELECCIÓ PER A ESTUDIANTS D'UNIVERSITATS ADSCRITES. tinat a universitatis, però en aquest cas reshingit a l'àmbit lingüístic català. El curs està format per una sèrie de semina ris que pretenen contextualitzar al màxin1 una òpera determinada. Aquests seminaris es realitzen per mitjà de videoconferència simultània a uns quin· ze centres actualment. El darrer dels tres projectes es denomina Òpera Web i consisteix en un concurs per a la construcció de portals temàtics relacionats amb l'òpera. o' pm Obe.ta. Els ;.;.;, d'Òpera Oberta es remunten al maig de l'any 2001. Diverses empreses tecnològiques i institucions es posen d"acord per intentar distribuir un senyal de mà· xima qualitat relacionat amb l'òpera. La primera retransmissió es va produir el 18 de desembre del mateix any amb un gran acolliment, fet que estimulà els creadors de la proposta a continuar en· davant. Inicialment les retransmissions es van dur a terme en una sala corner· cia! (Cinesa Diagonal) i a tres univcr· si tats (Girona, Lleida i UPC). La millor manera de donar continuïtat i estabi· litzar la proposta va ser estructurar un detenninat nombre de representacions durant el curs lectiu i incorporar-ho al currículum de les universitats interes· sades. En definitiva, una assignatura més de lliure elecció en què els alum· nes interessats havien d'assistir a les re· presentacions, a classes introductòries, consultar continguts addicionals a tra· vés d'una pàgina web i en darrer lloc superar una prova escrita. Amb aquesta decisió el projecte queda completa· ment estabilitzat i estructurat. Les dades d'aquesta primera inicia· tiva foren espectaculars, amb una as· sistèncía mitjana de 1.800 alumnes ~r a cadascuna de les quatre retransm1s· sions realitzades. Les representacions pertanyents a la temporada oficial del Liceu foren: Ariadne auf Naxos, Doll Giovanni, Norma i Pikovaia Dama. Es tracta, doncs, d'un programa mo!t atractiu pensat pet estimular el nou pu· blic. Des de llavors l'evolució de les xifre:s confirma l'èxit i les perspectives d_e~rel· xement. El curs 2003-04 hi haVJa ms· cril un. del \'81 tan cio Aq pOl por liS 001 es~ qut Co aec per L'a ts • IW ~ ha¡ L res I")¡¡ ~n mis llor que assr cor¡ cen1 nici me1 ami inC< tern cior cas R!DJRJS l!.lpafta u. Andornt GIANT l ~M~ TB.EfÓNICA GIGACOM UnlveNtd:ad de AJc.l6 4e Hen•teS cas . El :mi. ral ; : ; : : : : : - - - - -.-.. Unlvotaldlld de oeu.c.o .,._ Unlveraktad de C.ntAobtlo Unl.....rcllldde ~ts ¡ vj. U. Autónoma de Jin· Cludad Juêrez Untverakl~ de. .un tals de YatladoUd de La~une \ i eis UD· iiD u. de Lu Palma• De Gran C.naoia Esq11emes de In Xarxa estnlnl i la Xarxa intemncional Ol. )IÒ· ord ma· ~ra. iuir mb tels en· ons 1er· ter· llor lbi· ·un ons :>al res· ura ]fi· re· i es. tra· lloc Jes· !18· cia· as· r._r OIS· ons del )Oli Es tolt JliÍ· {res rei· ins· crites 27 universitats i 39 campus, amb una mitjana d'espectador s al voltant dels 2.jQQ. Durant el darrers curs es Yan incorporar 1O noves universitats, i també es mantenen les 5 representacions introduïdes el curs anterior. Aquestes dades confirmen la importància que ha assolit aquesta proposta cunicular. Aquests resultats tan positius s'han 1ist incrementats per la creació d'una comunitat virtual formada per tots els estudiants, d'una banda, i dels tècnics que donen suport al projecte, de l'altra. Com a resultat, es crea un fòrum accessible a tots els membres que permet l'intercanvi constant d' idees. L'a dreça que tothom pot consultar és <http://opera-oberta.liceubarcelona.com>. Un cop d'ull al portal ens permet fer-nos una idea de la magnitud que baassolit la proposta. Les vies de desenvolupam ent són clares i detenninades. En l'aspecte tècnic c'ha comprovat que la infraestructura ~et realitzar aquest tipus de retransm~sions sempre que es mantingui o miUori l'ample de banda de la Xarxa. Pel que fa a expansió, hi ha dues fites per assolir en un futur immediat. La inrorporació d'un nombre destaca ble de ~t.res estrangers i també la incorpo18C!o al projecte de nous teatres. La primera fita comença a ser una realitat amble~ emissions a París i Mèxic. La mcorporació de noves universitats int~rnaciona ls només depèn de negociaClons amb els centres implicats, en cap tas depenen d'impedimen ts tècnics. L'altre punt de creixement presenta més problemes arran de les modificacions que caldria fer als teatres que estiguessin interessats. La instal·lació de tots els mecanismes per a l'obtenció del senyal d'origen esdevenen els inconvenients principals. anvis educatius i lúdics. Aquest projecte, sens dubte, ens ha de fer reflexionar sobre la manera com la tecnologia pot afectar el món educatiu no des d'un vessant especulatiu, sinó clarament real, perquè l'únic impediment per a la seva implantació és econòmic. La primera in1plicació directa són les classes a distància amb suport visual. Si som capaços de transmetre una òpera en directe, tenim la possibilitat d'emetre una gran quantitat de classes utilitzant els mateixos clements tècnics. Això ens situa en un punt en què podríem assistir inicialment a classes conferències, i ràpidament després trans- C UN PROJECTE QUE AJUDA A REFLEXIO NAR SOBRE LES RELACION S DE LA TECNOLO GIA I EL MÓN EDUCATIU . formar-les en classes interactives. L'increment de recursos que significaria la implantació d'aquestes tecnologies l'ensenyament provocat-ien una transformació dels plans d'estudi. Dins una Europa amb titulacions homologades, podlíem pensar en cursos d'especialització comuns a tots els països sense haver de fer grans inversions en desplaçaments de persones. Igualment, canviaria el concepte universitari de les estades a l'estranger. No caldria, per força, haver de desplaçar-se físicament per poder treballar amb altres investigadors de la mateixa especialitat, situats en universitats d'altres països o, fins i tot, d'altres continents. En definitiva, estaríem parlant de la generalització de la videoconferència , fet que provocaria l'intercanvi immediat d' idees i materials educatius de tots els centres connectats a la Xarxa. Tot això ens portada a plantejar possiblement la figura, a partir d'un cert nivell, del tutor orientador. La seva tasca seria molt clara i necessària: guiar els estudiants en relació amb la gran quantitat d'oferta a la qual es podria tenir accés. Es evident que l'oferta optativa i de lliure elecció del món universitari canviaria radicalment. En l'àmbit de l'ensenyament secundari, les aplicacions més plausibles afectarien l'increment de materials i recursos per actualitzar els coneixements a les demandes socials i de formació personal. Un últim àmbit de fmmació que darrerament està agafant molta importàn- 251 7 427 cia és la formació continuada. Un ensenyament pensat a millorar La formació dels treballadors sempre tindrà més èxit si considera la relació interactiva formador-alumne implementada en una interfície basada en el vídeo, especialment i necessàriament si estem realitzant una tasca manual. El sector de l'oci, i més específica- ment l'artístic basat en el directe, patiria una important transfonnació, perquè podríem parlar de retransmissions en directe de teatre, concerts o d'altres espectacles susceptibles de ser retransmesos. L'oferta cultural patiria una gran transformació en poder accedir dc manera immediata a qualsevol espectacle de qualsevol capital europea. Evi- dentment, mai no serà el mateix que as. sistir-hi en directe, malgrat que els avenços tècnics permetin una qualitat impensable. Les sensacions i el ritual d'assistir a un esdeveniment en directe no són retransmíssibles, però la possi· bilitat de veure altres manifestacions culturals s'incrementen exponencial. ment. Una Xarxa d'amplada SENSE UN SUPORT TECNOLÒGI C DE DARRERA GENERACIÓ, CAP ASPECTE DEL PROJECTE PROPOSAT PEL GRAN TEATRE DEL LICEU I ACOLLIT PER LES UNIVERSITATS, FONAMENTALMENT, NO S'HAURIA POGUT NI TAN SOLS I NICIAR. PER PODER SEGUIR LES REFERÈNCIES TÈCNIQUES QUE s'OFEREIXEN, JUNTAMENT AMB LA INFORMACIÓ GENERAL, CAL TENIR-NE UN CERT CONEIXEMENT. EN AQUEST ARTICLE EN FAREM UNA DESCRIPCIÓ RIGOROSA, PERÒ SENSE ENTRAR EN UN ÀMBIT EXCESSIVAMENT TÈCNIC. 251 mitjan any 200 I diverses institucions i empreses van posa r-se d'acord per experimentar entorn de la difusió de l'òpera utilitzant les noves tecnologies. Aquesta declaració d'intencions va materialitzar-se força aviat, concretament el 18 de desembre de 200 l. L'objectiu que s'havien marcat era la retransmissió en directe d'una representació realitzada al Liceu corresponent al cicle de temporada. Per poder assolir l'objectiu calia tota una infraestTuctura que esdevindria el punt de partida del sistema actual. A ' L 8 428 origen de la transmissió al Liceu. Els receptors foren les universitats de Girona, Lleida i UPC (campus de Barcelona i Terrassa) i també la sala de cinema digital Cinesa Diagonal. El format de vídeo utilitzat en aquest darrer cas va ser I'HDSDJ (High Definition Serial Digital Interface), diferent del senyal que arribà als centres universitaris. L'SOl era el format d'origen, que posteriorment era convertit a format MPEG-2 a través dels codificadors de l'empresa Thomson, que finalment era reconfigurat per poder ser transmès a través de la xarxa i2CAT (Intemet 2 a Catalunya). Aquesta part de la infraestructura és la que s'ha mantingut per donar senyal a qualsevol indret amb una connexió comercial ADSL actual. Tota l'arquitectura tècnica que posteriorment analitzarem amb més detall ha estat implantada considerant la utilització de l'estàndard europeu de distribució de vídeo. El DVB (Digital Video Broadcasting) permet optimitzar recursos sense afectar les prestacions del servei. El DVB ha estat escollit com el format per emetre un senyal d'alta qualitat tant d'àudio com dc vídeo, juntament amb les corresponents subtitulacions, sense modificar l'arquitectura de xarxa (lnternet) existent. Es tracta, doncs, d'una de les primeres aplicacions pràctiques d'aquest estàndard a la transmissió de senyals dàudio-vídeo. La codificació MPEG-2 1 emprada pel DVB ha pennès enviar senyals codificats amb una mitjana de compressió de IO Mbps. Aquesta magnitud ofereix una qualitat superior al DVD i un senyal d'àudio de Ja màxima qualitat possible. Això es tradueix en dos canals de 384 Kbps cada un, codificats en MPEG-1, i també un senyal d'àudio codificat en AC-3 o Dolby Digita!2 que ocupa 640 Kbps. Finalment, calia una mica més d'espai per encabir-hi els subtítols corresponents. structura de la transmissió. El procés de transmissió és força complex i exigeix la utilització de maquinari d'alta qualitat per garantir el nivell de les imatges, com E també la protecció corresponent, en na. vegar per una xarxa pública. Hem comentat que el DVB està ba. sat en el fonnat MPEG-2. Aquest és el primer punt important en què cal analitzar detalladament tots els ele· ments implicats. Aquest senyal MPEG· 2 ha de contenir tota la infotmacíó que hem de transmetre: subtítols, imatge i so. La subtitulació simultània i la codi· ficació postetior exigeixen un equipa. ment específic que CAVENA3 ha im· plantat i que permet la introducció dels subtítols en origen (al Liceu), insen:ió simultània i sincronitzada per l'opera. dor del sistema amb la representació i finalment incloure aquest text en la part corresponent d'àudio i vídeo per ser transportat conjuntament. La imatge és captada per vuit càme· res robotitzades que generen un senyal SDI a 270 Mbits que, h-actades pels rea· litzadors, aniran alimentant el codifi· cador MPEG-2. Finalment, el tercer element: l'àudio es genera a partir de la informació captada pels aproximadament trenta micròfons instal·lats al teatre, que generen dos senyals base. un estereofònic i un altre multicanal (Dolby Digital 5.1 ). Totes aquestes dades són tractad~ pel codificador DBE 4120 de NEX· TREAM4 per generar un senyal ASI (Asyncronous Serial Interface) a 275 Mbps. En aquests moments ja tenim la i~· formació codificada. Ara caldrà, en pn· mer lloc, transformar el mode de trans· missió habitual en entorns DVB, que és AS I, en un entorn que la xarxa.!~· ternet reconegui. Aquesta xarxa uuht· za TCP/IP i en el nostre cas caldrà adaptar-lo a IP (lnternet Protocol) perquè pugui ser enviat a qualsevol punt de~~ Xarxa tot incorporant a la infonnact? totes les dades necessàries per al seu d1· reccionament. El maquinari utilitzat pertany a l'empresa THALES5 i és con· cretament el Topaz DTV Streamer. Aquest aparell pem1et rebre a través de les tres entrades ASI i generar una sor· tit lli pt cc al nf At Ql a· c.¡ V! sit lO se pi P¡ ze va en pe da te¡ 00 lit: ~lt ny d't m1 de !Oi mi ne de qu pe Xe és ta tri tat Ff9•ro SISTEMA DE System suBTiTolS CAVENA :a). els tita¡ lual ecte >SSi- Arquítectum de la lec11ologia 5eny•l de vidoo SOl Operador de subtltols CODIACAOOR lliOI'ISON D&E 5enyal d 'àudiO estèreo 4120 OVB/MPEG2 ons :iaiCO.tat d•.l dient IOGbps en connexions entre païlios europeus (Alemanya amb França i ftàlia). Després de travessar tota Ja Xarxa, Ics dades arriben als encaminadors de destinació i són redirigides a l'ordinador destinat a la recepció, on es realitzarà el procés de desxiframent utilitzant els codis que prèviament s'han enviat i que només són coneguts per emissor i receptor. structura de recepció. Les solucions implantades en tots els punts dc la transmissió s'han realitzat considerant els elements existents en cada punt del procés. La recepció pot fer-se en diverses platafonnes. La més senzilla d'Implantar i gestionar per un centre són els PC, malgrat que no sigui la millor opció. En funció d'aquesta realitat s'han adaptat Ics solucions. A banda dels elements de programari que envien les empreses implicades, el maquinari necessari té un cost força reduït. Les especificacions aconsellades estan fins i tot per sota d'un ordinador multimèdia de nivell mitjà. Fins i tot seria recomanable dedicar més pressupost a les plaques de vídeo i àudio i incrementar Ja memòria, donat el sistema operatiu recomanat. També és important Ja targeta de xarxa, que cal que sigui del millor fabricant actualment (Intel). Finalment, cal un projector de força qualitat, que variarà en funció de la mida i la distància de la pantalla (entre 1.100 i 4.000 !úmens) i un sistema per a la reproducció d'àudio en què també varien molt les possibilitats que es poden considerar. E t OB· batés cal eleEGque INTERNET :ge i odiipaimdels rció era· :ió i part ·ser me· nyal rea· :lifl- tdio :aperò- ;ren i un ). .des EX- AS! 275 I ÍD· pri- ens· ¡que In· :ilit:lapquè le la 3CÍÓ tdi· tzal ¡on· oer. sd~ sor· tida apta per ser transmesa per lnternet. El manteniment dels drets sobre les produccions implica una protecció dels continguts que s'han de transmetre que al mateix temps ens pennetrà poder donar servei només als usuaris concertats. Aquest objectiu s'ha d'assolir acceptant que hem d'utilitzar una xarxa oberta atothom com és lnternet. És a dit~ en cap cas s'utUitza un cable exclusiu que vagi des del Liceu fins a cada punt desitjat. Evidentment, aquesta solució és totalment inviable per a aquest i qualsevol altre projecte que es vulgui implantar utilitzant Ja Xarxa actualment. Per resoldre aquest problema s'utilitzen les denominades VPN o xarxes privades virtuals. Aquestes estan basades en la introducció d'informació que no permeten als encaminadors de veure les dades, amb Ja qual cosa creem un sisrema segur en una xarxa oberta a totlnn. En el nostre cas s'ha optat per realitzar VPMN, que es caracteritza pels elements anteriors i, a més, envia el senyal únicament a un determinat grup d'ordinadors. A banda del sistema esmentat, s'uriJitza l'encriptació de les dades abans d'arribar a l'encaminador de !O_rtida i es desxifren després a l'encammador de destinació. D'aquesta manera les dades poden passar a través dels sistemes de seguretat (firewalls) que totes les grans institucions tenen per protegir-se d'atacs provinents de la Xarxa. CyperCast de Ja casa IRDET06 és l'escollit. Aquest encríptador utilitza claus de 128 bits en un en torn de criptografia simètrica similar a l'utilitzat per les plataformes digitals. Prè- viament, però, aquests codis són enviats per mi~à de criptografia asimètrica, caracteritzada pel fet de ser més lenta, però més segura. En aquest cas, les dades són enviades a través de la Xarxa utilitzant encaminadors de la marca C1SC0.7 structura de xarxa. La transmissió es rea litza mítjançant dos grups de difusió. En el primer s'envien els continguts i en el segon els codis per poder desxifrar els continguts un cop són rebuts pels destinataris. Tal com podem veure en l'esquema adjunt, l'àmbit cobert és immens en comparació amb Ja primera prova. Aquest desenvolupament tan espectacular ha estat possible gràcies a Ja xarxa pública Internet i els dispositius que permeten enviar dades amb tota seguretat, sense oblidar, principalment, el gran i creixent acolliment arreu del món universitari. Amb un enllaç ATM de 155 Mbps, el Liceu pot posar-se en contacte amb la xarxa GigaCom de Telefònica. Aquesta mena d'enllaç permet disposar d'un ample de banda gar-antit que permet que Ja informació serà enviada immediatament. La impossibilitat de garantir aquest fet comportaria Ja invalidació del projecte, perquè afectaria negativament la qualitat dels continguts transmesos en produir-se deteriorament de la imatge i talls en la recepció de la música, entre d'altres. Des de REDIRIS fins a Ja resta de punts, la connexió encara s'incrementa considerablement, tot pujant fins als 2,5 Gbps i als E 251 NOTES 1. MP3 destinat únicament a l'àudio és MPEG-1 Layer 3. 2. Format estàndard del denominat Home Cinema i també força utilitzat en cinemes comercials. 3. Cavena Image Products AB, Suècia és l'empresa líder en la realització de sistemes de subtitulació amb un gran sistema de manteniment arreu del món.: <http://www.cavena.com>. 4. Empresa mixta dependent d'AJcatel i Thomson multimèdia que ha esdevingut líder en el mercat europeu de xarxes interactives de vídeo digital i proveïdor de serveis d'MPEG-2 <http://www.nextream-online.com>. 5. Empresa dedicada a l'enviament d'infonnació en sistemes broadcast i multicast. <http://www.thales-bm. com>. 6. Companyia holandesa líder mundial en solucions de protecció de continguts amb trenta anys d'experiència en el sector. Ofereix entitats certificadores (CA) i sistemes de pagament electrònic <http:// www.irdetoacccss.com>. 7. Líder absolut en aparells de transmissió (routers) per lnternet i per xarxes locals (commutadors) <http:// www. cisco.com>. 9 429 L p N. e v TI e: A (J ] sa te; 11lt de pe dc nc 1e1 SC! C() IrE pa ri¡ m1 ~I do ba vil ~ d <el un ~al COi tre COl tiJ1 IOl (C, me el e ob: ver i er O "ta/ ilr.l' CUIIIII ~e rec El cicle Concerts Simfònics al Palau s'amplia als matins dels diumenges LA DUPLICACIÓ DE QUATRE Arn Mnlikian PROGRAMES ELS DIUMENGES AL MATÍ I L'ABSÈNCIA D'EDMON CoLOMER AL CAPDAVANT DE L'ORQUESTRA SIMFÒNICA DEL VALLÈS CONSTITUEIXEN ELS TRETS MÉS DIFERENCIATS DEL CICLE CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU, QUE ARA ARRIBA A LA DESENA TEMPORADA. I primer d'aquests dos aspectes ve avalat pel notable èxit de públic que ha assolit aquesta proposta, amb la qual cosa passade dolZe concerts a setze, amb el mateix nombre programes: dotze. Pel que fa a l'adéu de Colomer, els motius ja han estat explicitats -manca de suport institucional a I'Orquestra-, però en tot cas això no impedeix que dolgui que l'excel·lent músic barceloní no hagi pogut complir un cicle més exIens que li hauria permès consolidar el seuideari i el seu projecte. D'aquesta manera, la direcció del conjunt de programes es distribueix entre onze directors, amb protagonisme particular per a Salvador Mas, que dirigirà dos programes i tres concerts, mentre que la resta seran a càrrec de lames Ross, Uwe Mund, Albert Argudo, Salvador Brotons, Matthias Aeschbacher, Robert Luther, Manel Valdivieso, Maigrhéad McCrann i Edmon Colomer. Al costat d'aquests noms, hi figm:a el violinista libanès Ara Malikian, que serà l'm·tisla resident, continuant amb una figura que es va proposar l'any passat, aleshores amb Albert Guinovart coma protagonista. Interpretarà quatre concerts en un ventall estilístic que comença en el Concert de Brahms, continua en Montsalvatge (Poema concertant per a violí i orquestra) i Glazunov (Concert) i acaba en el Concert a la memòria d'un àngel d'Alban Berg, amb ~I qual hom ret homenatge a aquesta obra en l'avinentesa del setantè ani~-e~ri de la seva estrena a Barcelona, Jen un programa de molt pes que com~eta la Cinquena de Mahle~ sota Ja direcció d'Edmon Colomer. ' E En conjunt, i ultra les obres que s'acaben d'esmentar, la programació és de gran repertori, amb sengles importants composicions simfonicocorals al principi i a les acaballes del cicle; ambdues sota la batuta de Salvador Mas i amb el suport coral de conjunts importants del país. Es tracta de la Novena de Beethoven, que obre el cicle el 17 de setembre, amb l'Orfeó Català -en una composició que forma part de la seva història més gloriosa- i un solvent quadre de solistes vocals, i del Requiem de Mozart, obra que l'any vinent amb tota seguretat s'escamparà molt en l'avinentesa del dos-cents cinquantè aniversari del naixement del seu autor. En aquest cas la responsabilitat coral serà a càrrec d'un altre excel·lent cor barceloní, el Madrigal, i un quartet vocal en què destaquen el tenor David Alegret -que acaba d'aconseguir un important èxit a I'Staatsoper de Viena amb La Cenerentola- i la valenciana Isabel Menar. Un altre concert amb rellevant pre- SALVADOR MAS DIRIGIRÀ DUES GRANS COMPOSIClONS SIMFONICOCORALS. sència coral serà el que oferirà la versió del Somni d'una nit d'estiu amb un aplec de cors joves de comarques i les veus solistes d'Elena Copons i Elisenda Cabera sota el guiatge de Manel Valdivieso. Altres composicions de gran repertori són la Segona de Brahms, que completa el programa del Concert del mateix compositor, el Concert '' Emperador" de Beethoven, la Vuitena "Gran" de Schubert, el programa Brahms (Concert per a piano núm. 2) i Schumann (Quarta); Schérezade de Rimski-Kórsakov i el Concert per a piano núm. 8 de Mozart. Una mica a part és el programa monogràfic dedicat a Montsalvatge que dirigirà Salvador Brotons. eixant de banda el protagonisme individualitzat d'Ara Malildan, altres virtuosos seran el pianista vallesà José Menor, que interpretarà el Concert "émperador" de Beethoven, la també pianista Anna Gourari, que s'enfrontarà al Segon de Brahms i, finalment, Christopher Devine avalat pel darrer Premi Ricard Vinyes del 2004 en l'esmentat Concert de Mozart. Albert Argudo s'ocuparà del sempre ben rebut concert nadalenc amb valsos vienesos a dojo, tot recuperant el pols de l'orquestra que ell mateix va crear. Els quatre programes que es repeteixen són el tradicional concert de valsos, el concert Brahms-Schumann, el Glazunov-Rimski-Kórsakov i, final ment, el que interpreta el Requiem de Mozart. D 11 431 Jordi ' Cervelló, . . setante anzversarz EL 1965 CERVELLÓ VA COMPONDRE LA SEVA PRIMERA OBRA SIGNIFICATIVA, Dos moviments, PER A ORQUESTRA DE CORDA. TENIA TRENTA ANYS I DARRERE SEU HI HAVIA UN TREBALL DE MOLT TEMPS CENTRAT EN EL SEU INSTRUMENT, EL VIOLÍ. n aquesta època hi ha a Catalunya un imp01iant grup de compositors que inicien el seu treball i que van originar un capítol fonamental de la música dels dan-er-s temps. Tot i trobar-se dins d'un ambient poc favorable, amb pocs recursos i amb dificultats per accedir a una informació àmplia del darrers esdeveniments musicals internacionals, aquests compositors comencen un treball que en la majoria dels casos encara continua actualment. Aquesta generació que podríem anomenar dels seixanta, presenta poques característiques comunes, les diverses grans tendències de la música contemporània hi queden reflectides. Alguns punts de referència que prenen són: la Segona Escola de Viena, l'aleatorietat, la nova expressivitat representada per alguns composilm-s polonesos (Penderecki havia escrit el 1961 Polymorphia), o les noves grafies. A més d 'aquestes propostes que coincidien amb els grans conents intemacionals, alguns compositors, com Jordi Cervelló, se senten distants d'aquests plantejaments i trien un àmbit de treball relacionat amb la música anterior a les avantguardes, i s'interessen per compositors com Béla Bartók, Stravinsky, Ravel o Prokófiev, per exemple. E 251 1violí. De molt jove s'ini- E 12 432 cia en l'estudi del violí, amb mesh·es con Joan Massià, posteriotment continua estudiant a [tàlia, fins que a partir de l'any 1960 pren la decisió de dedicar-se a la composició i també a la pedagogia. L'ampli coneixement d'aquest instrument com a intèrpret li suposa una referència a l'hora d'escriure; aquesta relació enh·e pràctica i música escrita s'estableix mitjançant procediments diferents. En ptimer lloc, trobem un cert grau de funcionalitat didàctica, mai és una característica fonamental, però sí que ho podem percebre en algunes composicions de cambra, com en el Perpetuum mobile, per a violí i piano, de l'any 1969. Les ressonàncies barroques serà un altre element amb nexes amb la tècnica dels instruments de c.arda, i això es con creta en la precisió dels motius temàtics, presència sempre perceptible, i també en l'energia rítmica d'alguns moviments, propera a un cert tipus de moh·icitat. Aquests elements temàtics, habitualment breus i que serveixen per originar frases més llargues, estan h·actats de manera recurrent, tot donant unitat i cohesió a les diverses pat1S que integren les obres. Un altre aspecte amb referències als insh-uments de cordes és la relació establerta entre el compositor JORDI CERVELLÓ TROBA EN ELS AUTORS "CLÀSSICS" UNA REFERÈNCIA SÒLIDA. i alguns intèrprets interessats a difondre la seva obra, noms com Gonçal Comellas, Àngel Jesús García, V1adimir Spivakov, Gerard Cia. ret Radu Aldulescu o Jensen-Lam no només han difós les composi: cians en què intervenen els instruments de corda, sinó que a més han conh·ibuïl a crear-ne de noves. Diversos enregish·aments en CD recullen aquesta producció, Vint-icinc anys de música per a violí (1969-1996) inclou obres per a un i dos instruments, i més recentment Ensayo ha publicat un enregistrament amb quatre de les més importants obres per a orquestra de corda, interpretades per la Camerata de San Petersburg didgida per Alexis Soriana. Aquestes obres es van donar a conèixer en un concert monogràfic a I' Hetmitage pels mateixos músics el mes d'abril de 2002. U te IS' re pe (I m1 rà (I rel ric és Ce fet ex¡ ga trt ter n estil p ropi. La música arr de Cerve1ló s'articula a partir d'uns punts de re.ferència que donen coherència a la seva obra i en caracteritzen la personaLitat. Lluny d'a· quell "partir de zero" que algunes tendències de ]a música dels anys seixanta proclamaven, CerveUó troba en els autors '·clàssics" una re· ferència sòlida. El coneixement d'a· quests autors no és només teòric, Cervelló ha interpretat algunes de les gran obres del passat, les ha es· tudiades en detall. El compositor que és també intèrpret manté una relació amb l'obra diferent; com a intèrpret, l'ha de conèixer, obs~~­ var-ne l'estructura i la constTUCCJO, però també ha de resoldre tècnica· ment i expressivament els elements que la componen. Cada detall, ja si· gui relacionat amb les dinàmiques, les articulacions o les durades, ha de trobat el procediment tècnic més eficaç, l'obra s'ha de conèixer i tam· bé s'ha de poder h·ansmetre se,nse trair-ne la naturalesa. Cervello se tre til co: !el re¡ art ~ qu ror pn lliu ha• rne Cit lral obi aq\ 1 Els SÍCl tat cur tah diom iar- ~Ja. un, >Si· :rtl· 180 CD !l·i· !oií un .ent :ra- Lm· de neper ; es on· >els de ·ica aa re- to· '8C· l'a· nes nys :rore· l'a· ric, de es· tor lna ~a :er· ;ió, ca· nts rsi· 1es. ha nés un· nse , se ser\'irà d'aquest h·eball per fer coincidir les seves necessitats expressives amb una tècnica instrumental precisa i ah·ac~va per a !:intèrpret. SegOns el matetx compositor aquesta "tècnica natural" proposa un virtuosisme instrumental, que no és especia lment difíci l de resoldre a l'hora d'interpretar l'obra; les dificultats tècniques les percep l'oient amb claredat, mentre que l'intèrpret les pot resoldre utilitzant una tècnica instrumental "natural", situació ben diferent de la que es dóna amb les partitures que exigeixen resoldre grans complexitats que diffcilment arriben a l'oient. Les obres escrites tenint en compte aquesta tècnica sovint també estan construïdes a partir d'estructures properes a la tradició. En composicions com el Concerto grosso (1973) (dividit en quatre moviments. alternant els lents amb els ràpids) o la Fantasia concertante (1969) trobem fàcilment aquesta relació amb models formals històrics. De totes maneres, aquesta no és una manera única d'escriure, Cervelló combina procediments diferents que obeeixen a necessitats expressives complcmenlàties. A vegades properes les unes de les altres, a vegades distanciades pel temps, les composicions inspirades amb el passat es combinen amb altres de més dramàtiques en què s'utilitzen procediments de tècnica compositiva actual. Un exemple pot rerA.mra Frank, wz sfmbol ( 1971 ): res a veure amb el virtuosisme ni amb l'extraversió d'altres obres, ara som davant una música dramàtica, que vol expressar el dolor per l'horrorque l'home és capaç d'infligir al proïsme. Aquí l'estructura és més lliure. de la mateixa manera com ho ha1tia fet en Seqüències sobre una mort (1970) i ho continuà fent en Clamor (1972); la necessitat de transmetre uns sentiments concrets obliga a modelar-se d'acord amb aquesta necessitat de commoure. questes obres va ser Formes per a una exposició (1999); en l'edició de la partitura el compositor escriu el següent: "Formes per a una exposició és una partitura escrita sobre una idea del físic forge Wagensberg, publicada per primera vegada l'any 2000 a la revista "Biology and Phílosophy ". El resultat és la selecció de les vuit formes matemàtiques més freqüents a la natura, així com les seves funcions respectives." Aquestes formes matemàtiques permeten al compositor crear unes estructures musi- cals que estableixen una analogia entre les que trobem a la naturalesa i les musicals. L'obra és d'una gran claredat, en cada un dels vuit fragments escoltem una estructura ben definida. consh·uïda amb elements sempre perceptibles. El resultat musical està suggerit per les fonnes que donen nom a cada moviment, per exemple en el primer fragment, "El cercle", prevalen els encadenaments de tresets, tot fent la sensació de continuïtat unif01me, la música "gira" constantment i sempre de manera diferent, movi- 251 U na trilogia. L'obra de Cervelló es pot dividir en clos grans àmbits: música de cambra i per a orquestra. ~ls darrers anys el catàleg de múSica per a orquestra s'ha incrementat en tres títols importants, cadascun tracta de qüestions fonamenta~ i recurrents. La primera d'a- 13 433 ment que tomarà en el quart fragment: ''L'hèlice". La segona d'aquestes composicions és el Concert per a violí i orquestra, obra gairebé inevitable per a un compositor amb un coneixement i interès tan gran pel violí. Continua la claredat formal, els breus motius temàtics que serveixen per definir cada moviment, les harmonies sorgides de la modalitat o de l'escala per tons. El rigorós control dels mitjans té per objectiu commoure i h·ansmetre uns sentiments a vegades dramàtics i d'altres esperançadors. Cervelló utilitza l'estructura convencional del concert, divisió en tres moviments ("Moderato-allegro", "Adagio poca sostenuto e leggero" i "Finalescherzo") i dues cadenze en els moviments extrems. El lirisme es juxtaposa sovint a un tractament més enèrgic, per exemple en la cadenza del tercer moviment. Ybris és un poema dramàtic per a orquestra dividit en dos moviments. Aquesta és la darrera obra escrita per a orquestra i que estrenarà l'Orquestra Nacional d'Espanya dirigida per Josep Pons el mes de gener del 2006 a Madrid. El títol de l'obra fa referència a una paraula grega que significa violència, insolència, prepotència, injúria. Com explica el mateix compositor: "Escriure una obra de caràc- ter dramàtic no és nou, amb anterioritat ja havia escrit quatre obres amb aquesta temàtica: Seqüències sobre una mort; Anna Frank, un símbol; Clamor; Madrid 11 de marzo. En aquests primers anys del segle XXI han estat molts els exemples de violència de la qual són víctimes els innocents. Ybris vol reflectir la greu situació en què estem implicats, fonamentalment des de la perspectiva dels qui en pateixen les conseqüències." a la naturalesa de la música a l'hora de poder transmetre un contingut determinat, Cervelló ba reunit en un text els pensaments més personals per poder fer conèixer algunes de les seves opinions. El títol fa referència al lloc on Cervelló va començar a escriure: '"Estic situat al saló de l'apartament de Liana Corfini. Escric amb la mirada fixada en dos punts: el paper i la cúpula de Sant Pere. És 1'1 de novembre. Roma està preciosa." Les "qüestions delicades" que trobem en aquest text fan referència a alguns temes que en el decurs dels anys hem anat trobant en la seva obra, potser la més evident és la violència dels humans, la capacitat d'infligir dolor, i l'extraordinària aptitud per destruir. Aquest crit de protesta ha tingut en els compositors del segle XX alguns magnífics testimonis, com la Simfonia núm. 13, Babi Yar de Xostakóvitx, obra amb text de levgueni Evtutxenko, en què trobem un crit de ràbia i dolor, i es combinen sentiments tan oposats com la malenconia i el sarcasme. L'oposició entre la tensió i el repòs manifestada en moltes composicions és un reflex de nosaltres mateixos, la violència pot ser "representada" mitjançant la música. Cervelló explica que passats més de cinquanta anys del final de la Se- a cupola di san Pietro. L 14 -134 Referències al passat, precisió en Ja utilització de recursos, tècnica "natural", dosificació dels elements, aquestes són característiques que trobem en la música de Cervelló, però de totes maneres tots aquests procediments sovint estan condicionats per les necessitats expressives; transmetre sentiments és l'objectiu. Conscient de la imprecisió inherent L'ONE, DIRIGIDA P ER}OSEP PoNs, ESTRENARÀ EL 2006 LA DARRERA COMPOSICIÓ SI MFÒNICA DE CERVELL Ó. gona GuetTa Mundial, ha augmen. tat la violència al nostre entorn, les informacions esfereïdores ens en. volten . D avant d'aquesta realitat el compositor no només creu qu~ ha d'escriure música, sinó que a més vol deixar un testimoni i alh 0. ra afegir-se a les denúncies quedes de diversos sectors socials es rea. litzen. En el text s'esmenten esdeveniments, com la invasió i la guer· ra contra l'Iraq o la crueltat dels atacs terroristes. Les figures del Ma· hatma Gandhi i d'Albert Carnus donen peu a una reflexió sobre el compromís de la no-violència i la de· núncia de l'afany de control de recursos bàsics que tenen alguns països poderosos. I text i n~! ou altres parts que contmuen tractant del tema de la violència en dos aspectes, l'exercida sobre els animals i la violència de gènere. En el primer cas, Cervelló ens va explicant amb detall algunes anèc· dotes quotidianes, per mitjà de les quals ens fa reflexionar sobre el h·actament als animals i la relació amb la nostra dieta. "Menjar cam s'ha convertit en una obsessió"; les anècdotes tenen darrere una trista activitat de crueltat, que sovint no coneixem o no volem conèixer. Els homes pretenem allargar la nostra vida, ciència i medicina ho inlen· ten, i per contra la vida dels animals està només sotmesa a les nostres necessitats, ni el dolor ni la cruel· tat que els infligim tenen límit. El darrer tema tractat és la violèn· cia de gènere. Aquí hi trobem una mica d'optimisme, després de tant de silenci i injustícia; finalment un canvi d'actitud amb l'aprovació de diverses mesures legals ha de per· metre començar a afrontar el problema. Aquest text que recull molles de les qüestions que des de sempre han preocupat el compositor està reia· cianat amb Ja seva darrera obra per a orquestra; així, en l'últim parà· graf llegim el següent: "Caterina E s'ha llegit de nou i detingudament tot l'escrit, com gairebé sempre, m'ha donat la llum amb el títol de· finitiu de l'obra simfònica que es· tic acabant sobre el tema de la violència. Precedirà a poema dra· màtic per a orquestra la paraula grega Ybris." RI IL HJ Er Pft TÍ LC ] bk se an, res mt de Oit CUl peJ els 5c i9. mú •J !JO .IIÉ I sirr Ma ha IlO prt cip ' un aq1 res ~n­ Ies :n. at, L'Orquestra del Maresme ue :a fa anys amb bones perspectives de futur ](). les :a. ie. erels iaiomle- de .ns rts :!el los >re .re. va èc- EL 1998 VA APARÈIXER L'ORQUESTRA CAMERART AMB LA VOLUNTAT DE SER UNA ORQUESTRA COMARCAL AL MARESME. EL PROJECTE, PERÒ, VA CULMINAR EL 2000, QUAN t'ENTITAT PASSÀ A DENOMINAR-SE ORQUESTRA DEL MARES~I:E. DES o' ALESHORES NO HA PARAT DE FER CONCERTS I HA ENREGISTRAT UN DISC, &'fiRE ALTRES COSES. HEM ~ PARLAT AMB EL DIRECTOR AR- ¡;;- les TISTIC oE L'ENTITAT, JoRDI Co- = ~ el ;ió LOMER. E:;' rm .les sta no Els tta ~n- als res .el· ~- tna mt un de er· ro- de laD :la· :>er rà· no ~ni re, ~e" es· la ra· ¡/a L a trobada amb Colomer és d'a1Jò més agradable. Se'l veu una persona tranquil·la, amb veu calmada i de tracte afable. La primera pregunta és inevitable: se li demana de fer un balanç d'aquests anys. «És una experiència molt interessant des del punt de vista artisticomusical, perquè hem dut un repertori de molta qualitat", diu. I és ben cert que el repertori escoUitha fet comptar l'entitat amb un bon currículum a les espatlles. Han passat per obres purament instrumentals, com els Concerts de Bradenburg núm. J i 5de }. S. Bach, les Simfonies núm. 91 i92 de Haydn, i també per obres amb música simfonicocoraJ, com ara la Passió segons sant joan de J. S. Bach i El Messies de Handel. Precisament en aquestes dues obres simfonicocoraJ hi ha col-laborat el Cor Madrigal. "És dels millor cors que hi ha a Espanya, perquè malgrat que s'allomenen amateur, fan una música professional, quant a seriositat i disciplina", afirma Colomer. Totes les obres que trien tenen, però, un element comú: la qualitat. "Per aquest motiu, a l'Orquestra del Maresme ens hem volgut nodrir sempre !3 d'instrumentistes que aportessin qualitat per poder dur a terme aquest repertori. Així doncs, sempre intentem fer un tractament molt acurat des de la música antiga fins a l'actual, partint del concepte amb el qual el compositor va escriure l'obra, i també de l'espai social en què va viure." e ompromesos amb el país. Un dels objectius que l'Orquestra del Maresme té molt clar és que, a banda d'interpretar les grans obres clàssiques, també vol donar a conèixer autors autòctons. Recentment ha gravat per al segell discogràfic La Mà de Guido un disc de Lluís Benejam. Colomer explica que Benejam és un autor "pràcticament desconegut a Catalunya ". En canvi, va triomfar plenament a l'Equador i també als EUA. Per tant, el disc ha es- UNA EXPERIÈNCIA INSÒLITA DES DEL PUNT DE VISTA DE LA SEVA VINCULACIÓ CONCRETA A UNA COMARCA. ¡;;¡· tat un benefici mutu. "Ell ens feia el favor de portar-nos la seva música i nosaltres li tornàvem el favor de divulgar la seva obra." Quan comencem a parlar de l'èxit de Benejam en un o altre país, sorgeixen noves comparacions. "A Alemanya existeixen orquestres comarcals de cambra a pràcticament totes les comarques. Aquí, a Catalunya, hi ha molt poques comarques que tinguin orquestra pròpia, i el camí que hem de fer és sempre complicat, perquè per la manca de tradició no s'entén prou bé la importància que té el fet que existeixi una orquestra com a conreu de sensibilitat no només musical, sinó també humana", sosté el director de l'entitat. Potser aquesta manca de sensibilitat s'aguditza més en les noves generacions. Colomer, que ha impartit lliçons en centres com el Conservatori Professional de Música de Manresa> afitma que "amb el temps es va veient els nois i noies que es volen dedicar a la música professionalment i els que ho fan per plaer. Tant els uns com els allres són molt interessants". l, a més, recorda que "no solament la gent que estudia al Conservatori nodreix la sala d'un concert com a públic, sinó que adquireix una riquesa humanística única". 251 lS 435 La Vella Dixieland celebra les seves primeres noces d'argent UN BON DIA DE L'ANY 1980, UN GRUP D'AMICS A QUI AGRADAVA EL JAZZ hot, EL JAZZ MÉS CALENT I TAMBÉ EL JAZZ MÉS CLÀSSIC, VA DECIDIR LLANÇAR-SE A LA PISCINA A VEURE QUÈ PASSAVA. A LA PISCINA MUSICAL, ÉS CLAR. 251 16 436 la veritat és que se'n van sortir. En primer lloc, perquè a la piscina hi havia aigua. Es a dü~ hi va haver una recepció del públic cap a un estil que aleshores, a casa nostra, amb prou feines treia el nas per mitjà d'algun grup més o menys estable. Aquest públic primerenc va ser el del barti de SatTià, present a diverses festes i revetlles on actuaven aquells nois. I en segon lloc, perquè aquells amics van veure tot seguit a quin estil jazzístic havien de ser fidels. Per tant, van començar a afinar l'orella, a escoltar discos d'Armstrong, Bechet, King Oliver, i Ellington, entre d'altres; a començar a fer ananjaments, a assajar, a intentar aconseguir un estil propi ... A moure's, en una paraula. Aquest moviment fructificà de manera poderosa i avui La Vella Dix:ieland es pot ufanar d'haver llançat al mercat set discos, d'haver intervingut en més de dues mil sessions en directe, d'haver participat en diversos festivals, no solament europeus -han trepitjat els Estats Units (Nova Orleans), el Japó, Dinamarca, Alemanya, Holanda, Hongria, Escòcia i Finlàndia, enh·e d'altres-, d'haver col-laborat amb nombrosos grups de la Pell de Brau, d'haver I participat en programes de televisió, d'haver gravat diverses sintonies de programes i espats publicitatis. d'haver obtingut uns quants premis, i d'haver recollit un sac enmme d'aplaudiments i crítiques entusiastes. "Però, és clar, els comel!çaments sempre són durs", afirma Xavier Manau. el trombó del grup i un dels fundadors. "Ales/tores tots érem molt joves. Jo tenia disset anys, treballava en una òptica i recollia fruita a Lleida. En Pep, el trompeta, portava una furgoneta, pintava parets i, a vegades, també anava a la verema... I no hi havia gairebé res: els teatres feien la viu-viu, només feia un any que s 'havia fundat la primera escola de música a part del Conservatori, és a dir, el Taller de Músics, i la indústria discogràfica treia molts pocs LP. Només grctvava regularment el Tele Montoliu i venia més a fora que no pas aquí. O sigui, no hi havia caldo de cultiu per intentar tirar endavant una empresa com la nostra. Però, d'altra banda, així que ens vam començar a veure les orelles, vam po- der comprovar que no teníem competència. I això ens va animar molt." L a primera alineació va ser aquesta: Pep Gol, h·ompeta; Xavier Manau, trombó; Pau Casares, clarinet i saxo tenor: Raimon Pou, guitarra; Artur Regada, contrabaix; í Pau Bombardó, batetia. Per tant, continuen al grup quatre dels seus fundadors: Gol, Manau, Casares i Regada. A l'alineació actual se'ls pot trobar al costat de Benoit Poinsot, saxo alt; Gerard Nieto, piano: i Josep "Pi· nyu" Martí, bateria. Per tant, aquests set músics són els que du· rant tot el 2005 celebren les noces d'argent del grup. Un grup pel qual també han pas· sat -i hi han deixat així mateix la seva bona empremta- gent com Oriol Bordas, vibràfon i saxo tenor; Pep Pasqual, saxo alt; Nono Femàndez, contrabaix; els guitarristes i banjonistes Ricky Araiza i Edwin Seerutton; els pianistes Francesc Capella i Ramon Escalé; i els bateries RicaTdo Hochberger i Aido Discografia La Vella Dixieland 1(1 986). Discmcdi. La Vella Dixieland 2 i 3 ( 1988). PDl. Amb Manel Joseph. En directe (1990). Discmedi. Viatge a Nova Orleans ( 1992). Discmedi. Amb Michelle McCain. Ragtime (1995). Discmedi. Amb Big Mama i Josep M. Farràs. Hot Time (1998). Discmedi. Amb Txell Sust i Josep M. FaiTàS. Swing On (2004). Discmedi. Amb Matian Barahona i Josep M. Farràs. >m•wr ser pebó; sa- Ar- imJen )l'S: .A ral alt, Pint, ju. ces as- : Ja )ffi or; àn- :s i IÍJJ !SC )3· do bé amb La Vella el que per a molts és el millor trompeta estatal i un dels millors d'Europa: josep M. Farràs. Però també hem tingut sempre molt clar - a través dels arranjaments que generalment han fet Pep Gol i Pau Casares-, que la nostra base és el dixieland." Munari. Vmt-i-cinc anys donen per a molt. Especialment per evolucionar. "És lógica, aquesta evolució -diu Manau-. Al final dels vuitanta vam decidir que no ens podíem tancar només amb el nostre patró, el dixieland. És per això que, de mica en mica, hi han anat apareixent el ragtime, el swing, el rhythm and blues, gairebé el be-bop, el funky, el latin jazz, coses de Ray Charles ... Vam cre11re que aquesta evolució havia d'anar a estones lligada amb algun cantant. És per això que amb nosaltres han actuat i gravat Manel /oseph, Michelle McCain, Big Mama, Txell Sust i Marian Barahona. I des de fa temps col-labora tam- I er a molts, aquesta Vella té molta mana. Gairebé sembla una Jove. Perquè és realment "canyera". Hi fa molt el fe t que, a segons quines actuacions, hi hagi dos trompetes dalt l'escenari. "Bé, el que passa és que si ens comparem amb el jazz dixieland que es fa a Europa, si que en som, de «Canyers>>. Perquè allà P Q) u ¡:= . o ,Q)- ]·~ er z e o._ o:l 1:!-~o ¡¡; U-o A. ::l"s;.' oA. C:¡ ~..; Zo :¡ ~ D: e e¡:¡ - Q) o~ e:::·t-u ra l:a ~8 zu :lcn -D: o... ...... uw :¡a -w Z> ww o o D:D: u-, IDW NC 251 _. 1ft o o N ui són bastant més puristes. I això s'especifica clarament quan escoltes els sons de grups com el nostre. Però a La Vella sempre li ha agradat que la gent es diverteixi. I, és clar, també ens volem divertir nosaltres." El 1998, La Vella Dixieland 1 Josep M. Farràs van ser els únics europeus presents en el Festival anual de Nova Orleans. Van tebre molt bones crítiques i Farràs va deixarhi molts amb la boca oberta. Allò i el fet de descobrir un món nou , '"hi ha una sobredosi de música, a cada carrer, a cada local", els va estimular molt. "Allà vam aprendre tantes coses que ja no ens poden do nar lliçons de res", afirma Manau. A. t.. ·Q) "O ....... ~ VJ Inscripcions: fins el 31 d'octubre del 2005. Inscripció, informació i lliuramenr de partitures: Edat: poden participar tots els compositors d'edat no superior als 35 anys. Joventuts Musicals ae Barcelona El Premi Internacional Frederic Mompou consta de 5.000 €. edició de la panilura i estrena de l'obm. _ -.jm'\ Pau Claris. 139, 4Q 1o 08009 Barcelona, España Tel.+ 3493 215 36 57 Fax.+ 34 93 487 29 70 j mb@jmbarceJona.com v-1wwj mbarcelona.com ~~~~~~~ -··- ti'Stlt.c• cultura: Aon..r 17 437 MIKROKOSMOS Un disc excepcional Nou disc compacte de Manuel Camp basat en la novel·la Solitud l pianista i compositor man. resà Manuel Camp ha aca. bat d'enregistrar un CD amb música inspirada en la novel·la Solitud de Víctor Català, en l'avinentesa de commemorar-se enguany el centena1i de la publi· cació d'aquesta cabdal obra de la narrativa catalana. El disc es presentà el dia 6 de juliol a Manresa comptant amb la coJ.laboració de la cantant Mariona Segan·a, en el que serà l'inici d'una gira que re· alitzaran arreu de Catalunya. E l darrer cap de setmana em vaig dedicar a revisar Ja meva discoteca. I hi vaig trobar una perla magnificent: el disc Cançons E tradicionals dels Països Catalans, editat el 1966 per Concèntric, una de les moltes realitzacions d'Eimengol Passola, un home a qui el país un dia haurà d'homenatjar pel seu intens activisme cultural durant el franquisme. El disc té tres protagonistes, la contralt MontsetTat Mattorell, el músic Manuel Oltra i el pintor Antoni Tàpies, que hi féu una bossa amb un grafisme reivindicatiu explícit. Amb la seva veu subjugadora -servida per una tècnica perfecta-, Montserrat Martorell ens ofereix, enh·e altres, el lirisme d'El cant dels ocells, la tendresa de Ja Cançó de bressol, el dramatisme d'Els contrabandistes o Mariagneta i l'aleglia exultant d'Els fadrins de Sant Boi, tot amb un lleu suport instrumental de Manuel 01tra. Jo no sé qui té els màsters de Concèntric, però sigui qui sigui, faria un gran bé a la cultura musical reeditant-lo. He fet sentir aquest disc a mestres de música i tots, unànimement, m'han dit que tindria un gran èxit. Perquè hi ha un col·lectiu comprador segur: l'extens estament de docents, mancats d'una mostra com aquesta. Si es reedités, doncs, no solament es fatia un gran servei cultural, cívic i pat1iòtic, sinó que, a més, s'hi faria negoci. La idea és llançada. Vinga, doncs! Ah!, m'oblidava de dir que aquest disc fou guardonat amb el Premi Lluís Millet de l'any 1967. 18 438 1--------------------- -----l Miquel Lumbierres i Carlos Cebro, cavallers de l'Orde de les Arts i les Lletres iquel Lumbierres, director general de la Fundació Romea per a les Arts Escèniques, ha estat nomenat Cavaller de l'Orde de les Arts i les Lleh·es pel Ministeri de Cultura i de Ja Comunicació de França. Aquesta distinció també l'ha rebuda Carlos Cebro, director artístic i president del jurat del Concurs Internacional d'Execució Mu- M sical Maria Canals de Barcelona. L'Orde de les Arts i les Lletres és una de les més altes distin· cians honorífiques de la Repú· blica francesa que es concedei· xen en l'àmbit de la cultura, i s'a· torga "per recompensar les per· sones que destaqueu per la se~•a contribució a l'enriquiment deies arts i les Lletres a França i arreu del món". l------------------------ --1 Octavi Rumbau, guanyador del Premi Frederic Mompou 2004 l compositor barceloní de vint-i-cinc anys Octavi Rumba~ va guanyar el XXV Concurs de Joves Compositors 2004, Prem1 ~n· ternacional Frederic Mompou, amb l'obra Cuivré per a qum· tet de metall. El jurat era format per Joan Guinjoan, Mattin Matalon, David Padrós, fesús Rodríguez Picó i Jesús Rueda. És previst que Cuivré sigui estrenada aquesta tardat, en el cicle Jo· ves&Clàssica Nous Valors, pel conjunt Spanish Brass Luur Metalls. L'Spanish Brass inclourà aquesta obra en els concerts que farà P,er la Xarxa de Músiques a Catalunya, en la qual participen enguany. Le· ditorial Boileau edità la partitura el proppassat mes de juny. E Nous Patrons de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana TANGENTS Les orquestres I 12 de juny es va publicar al diari Avui un quadre sobre els pressupostos de les orquestres de l'Estat. Per ordre descendent, els pressupostos més alts corresponien a I'Orquesta Nac ional de España (ONE), Orquesta de la RTVE, Orquestra del Gran Teatre del Liceu, Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC), Orquesta Sinfónica de Galícia, Euskadiko Orquesta Simfonikoa, Real Orquesta Sinfóníca de Sevilla i Orquesta Sinfónica de Tenerife. El que crida la atenció -els pressupostos van des dels 14 als quasi 6 milions d'euros- és que la qualitat de les orquestres no respon, en aquests moments, al seu pressupost. Per posar casos extrems, tothom sap l'excel·lència de les orquestres de Galícia i Tenerife i, en canvi, els defectes que fa anys que arrossega l'ONE. Si amb més pressupost sonen pitjor, malgrat totes les circumstàncies cal dir que estan mal gestionades. Una altra cosa seria valorar-les en rendibilitat econòmica o social. Els pressupostos de les orquestres no tots van a la retribució dels músics i, en el mateix quadre, deixant de banda les retribucions als solistes o assistents (cada orquestra té el seu sistema), sí que són comparables les retribucions dels tutti, o sigui de la resta dels músics. Els més ben pagats són els del Liceu, seguits dels de l' ONE i I'OBC. Segueixen, pràcticament igualats, Sevilla, Galícia i Tenerife. Una dada més per al nostre teatre d'òpera que pot servir per analitzar la política de costos seguida fins ara i que ens consta que està sent minuciosament revisada. Caldria saber també les retribucions relacionades amb el nombre de prestacions dels músics, dada que podria modificar algunes consideracions. Quant a les infradotades, no esmentades més amunt, cal no oblidar que la qualitat d'una orquestra és la suma de les qualitats individuals dels músics que les integren més el plus multiplicador que hi pot afegir un bon director. ¿Han pensat, quan demanen una millora de recursos que aquesta, primer, ha de servir per a unes retribucions més justes, però a la Uarga ha de repercutir a ampliar però també substituir algun dels seus components? No és gens fàcil gestionar un col·lectiu i encara menys si es té present que es diferencia d'una empresa de producció en cadena en què els treballadors -els músics- no són simples integrants laborals, sinó elements creatius imprescindibles. E oan. aca- CD DO· 1, en r-se IbtiJeia pre- I ~:I :n el ne· a Fundació Orfeó Català-Palau de la Música ha incorporat recentment Jesús López Cobos, Placido Domingo, Carlos Alvarez, Angel CoreUa i Ainhoa Arteta com a Patrons d'Honor. Així doncs, aquests destacadíssims artistes s'uneixen a la ja rellevant família de Patrons d'Honor de la Fundació, com són: Jaume Aragall, Daniel Barenboim, Teresa Berganza, Montserrat Caballé, Josep Carreras, Marta Casals d'Istomin. Gerard i Lluís Claret, Alícia de Larrocba, Núria Espert, Josep M. Flotats, Zubin Mehta, Joan Pons, Antoni Ros Marbà, Mstislav Rostropóvitx i Jordi SavaU. L Cristina Granero guanya el Concurs Permanent de Joventuts Musicals d'Espanya ma. tres ·tin·púdeis'a- 'Jere~•a , les ·reu L a Oautista andalusa Cristina Granero ha estat Ja guanyadora de la 63a edició del Concurs Permanent de Joventuts Musicals d'Espanya, que s'ha celebrat a Ciutadella en l'especialitat vent fusta. El segon lloc va ser per a la clarinetista menorquina Ona Cardona. En l'especialitat vent metall el primer premi es va declarar desert i el segon va ser per al trombonista valencià Juan Carles Matamoros. L'acte de Lliurament de premis va ser presidit pel conseUer de Cultura del Consell Insular de Menorca, Mateu Martínez, i pel president de Joventuts Musicals d'Espanya, Jordi Roch. El compositor Carles Cruz de Castro va presidir el jurat. Coincidint amb la celebració d'aquest concurs, hom va lliurar l'ensenya d'Or de Joventuts Musicals d'Espanya a l'arpista fosé Adolfo Vaya. Aquest músic també ha estat vinculat als mitjans audiovisuals com a director dels programes musicals de TVE amb el títol de Los conciertos de la 2, que tenen lloc amb periodicitat setmanal. La distinció també es basa en la tasca de suport als músics joves a l'inici de Llur carrera. Taula rodona sobre joves músics tva lnJin· .on, jo- tUs. yer L'e- E l dia 26 de setembre (19,30 h) té lloc a la Sala de Cambra del Palau de la Música Catalana. una taula rodona sobre el tema ·'Projecció professional dels joves intèrprets~. Aquest acte s'inscriu en el marc de la programació del cicle El Primer Palau amb motiu de commemorar-se enguany la desena edició. Moderat pel musicòleg i intèrpret Joan Vives, hi intervindran destacades personalitats de la música. entre les quals el guanyador de la primera edició del Primer Palau, el pianista Daniel Ligorio, l'agent Adela Sanchez i la programadora musical Nona Arola. per JORDI MALUQUER 19 439 ' CONVOCATORIES XV CURS DE MÚSICA DEL SEGLE XX-XXI. Dirigit per Albert Sardà, tindrà lloc del 5 al 9 de setembre de 2005 a Sitges. S'hi desenvolupen les matèries de piano i música de cambra, saxòfon i composició; que són impartides, respectivament. per Ludovica Mosca, Miquel Bofill i Albert Sardà. Durant el curs es programen concerts públics en els quals participen intèrprets del curs, com també el grup Sitges 94, que interpretarà obres dels alumnes de composició del curs 2004. Per a més informació: telèfon i fax: 93 217 36 93. Aie: fundacionmusicacont@ portalatino.net. Internet: <WWW.festivaldemusicadesitges.com>. :: = ~ = ~' ¡;¡· 251 XVIII PREMI CIUTAT DE REUS DE COMPOSICIÓ PER A CORALS INFANTILS. Convocat per l'Institut Municipal d'Acció Cultural de Reus, hi pot participar qualsevol persona vinculada a la creació i la pedagogia musicals. Consta de cinc modalitats, segons el tipus d'obres i les edats dels cantaires a qui van dirigides. Cantaires de 5 a 7 anys, modalitat A: cançó a una sola veu amb acompanyament instrumental. Cantaires de 7 a 10 anys, modalitat B: polifonia a dues o tres veus amb acompanyament instrumental o sense; modalitat C: cànon. Cantaires de 10 a 14 anys, modalitat D: polifonia a dues o tres veus amb acompanyament instrumental o sense; modalitat E: cànon. L'acompanyament en les modalitats A, B i D ha de ser amb piano o amb grup instrumental d'un màxim de cinc instruments. Cada modalitat té un premi de 750 euros. El jurat serà format per Joan Josep Gutiérrez, Xavier Puig, Sheila Garcia i Antoni Colom. La data límit de presentació d'o· bres és el dia 30 dc setembre de 2005. Per a més informació: Institut Municipal d'Acció CuJtural de Reus. Sant Joan, 27, Casa Rull. 43201 Reus. Tel.: 901 112 113. Fax: 977 77 81 51. A/e: imac@reus.net. lnternet: <www.reus.net>. XXV CONCURS NACIONAL DE JOVES PIANlSTES ''CIUDAD DE ALBACETE''. Organitzat per JJMM d'Albacete, hi poden participar tots els pianistes de nacionalitat espanyola que no hagin complert 30 anys abans del dia 29 de novembre de 2005 ni hagin estat guardonats amb el primer premi en altres edicions. El concurs tindrà lloc entre els dies 29 de novembre i 3 de desembre de 2005, amb una prova eliminatòria i una final. S'hi atorgaran tres premis: 5.000 euros (més diversos concerts), 1.800 euros i 600 euros, a més de diversos premis especials. El termini d'inscripció acaba el dia 21 d'octubre de 2005. Per a més informació i obres que cal preparar: Secretaria dc )JMM dc Albacete. Pl. Gabriel Lodares, 4. 02002 Albacete. Tel.: 967 50 OI 9 1/967 59 04 Ol . Fax: 967 59 04 Ol. Aie: jmdealbacete@hotmail.com. CONCURS MIRNA LACAMBRA. Convocat per l'Escola d'Òpera de Sabadell per accedir al X Curs de Professionalització 2006 dedicat a l'òpera dc Mozart La flauta màgica, que es representarà el4 de maig de 2006 al Teatre La Faràndula de Sabadell. El concurs tindrà lloc entre els dies 6 i 9 de febrer de 2006 i hi poden optar tots els cantants espanyols o residents a Espanya que tinguin la carrera acabada en un conservatori oficial o equivalent amb professor particular, i amb una edat màxima de 33 anys; queden exclosos els qui hagin debutat professionalment amb papers protagonistes. Els papers que cal defensar són: Sarastro (baix), Tamino (tenor), Reina de la Nit (soprano colora fura), Pamina (soprano lírica), Papageno (baix baríton), Papagena (soprano), Monostatos (tenor), tres dames de la Reina (dos sopranos i una mezzosoprano), tres nois (dos sopranos i una mezzosoprano), dos armats (tenor i baix), recitador (baix) i segon sacerdot (tenor). El jurat del Concurs l'integren Mima Lacambra, Manuel Ausensi, Daniel Martínez, Pau Nadal, Pau Monterde i Miquel Górriz. Els professors del Curs seran Roger Alier, Daniel Martínez, Enriqueta Tarrés, Pau Monterde, Miquel Górriz, Jordi Vtlà, Stanislav Angelov, Andrca Alvarez i Marta Pujol. La data límit d'inscripció és el dia 31 de gener de 2006. Més informació: Associació d'Amics de l'Opera de Sabadell. Pl. Sant Roc, 22, 2n la. 08201 Sabadell. Tel.: 93 725 67 34/93 726 46 17. Fax: 93 727 53 21. Afe: aaos@aaos.info.lntemet: <www.aaos.info>. BEQUES DE LA FUNDACIÓ AGUSTf PEDROl PONS. Aquesta entitat convoca. entre d'altres, una beca per a titulats superiors pel Conservatoti Municipal de Barcelona i una per a titulats superiors pel Conservatori del Liceu. La presentació de sol· licituds acaba el dia 16 de setembre de 2005. Per a més informació: Fundació Universitària Agustí Pedro i Pons. Gran Via de les Corts Catalanes, 585. Pati de Lletres, 2n pis. 08007 Barcelona. Tel. i fax: 93 403 53 53. Aie: fpedropons@ub.edu. lnternet: <WWW.ub.edu/fundacio/fundap>. Un pianista de 18 anys guanya el Concurs de Violí de Manchester E l jove violinista belga Lore.nzo Gatto ha estat guardonat amb el Primer Premi i Premi del Públic de la primera edició del Manchester lnternational Violin Competition que s'acaba de celebrar a l'esmentada ciutat anglesa i que tindrà una periodicitat triennal. Lorenzo Gatto es perfila com un d'aquests fenòmens que de tant en tant produeix la interpretació musical. En la seva trajectòria, ultra les màximes distincions acadèmiques possibles, l'any 2003 va guanyar el Concurs Internacional Andrea Postachini a Itàlia i ha actuat amb formacions com la BBC Philharmonic i l'Orquestra Reial de Cambra de Valònia; també acaba de ser seleccionat per treballar amb el director Seiji Ozawa. Ara cursa estudis de perfeccionament amb Agustín Dumay a la Chapelle Musicale Reine Elisabeth de BrusseHes i igualment rep lliçons de Herman Krebbers. Es manté la col·laboració entre l'ONCE i el Palau de la Música L ' Organització Nacional de Cecs (ONCE) i la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana han renovat el conveni de col·laboració gràcies al qual prop de 500 persones cegues i deficients visuals van gaudir, l'any passat, de diversos concerts que es van oferir en el cicle Els Diumenges al Palau. Les dues institucions han signat l'acord amb la intenció d'apropar el col·lectiu de cecs a la música, fet que s'emmarca en l'acció social i cultural que promou l'Organització amb l'objectiu d'aconseguir una major integració dels seus afiliats al món de la cultura. Per aquest motiu l'ONCE editarà els programes de mà dels con· certs en sistema braille i donarà suport a aquesta activitat, enfocada d'una banda a fomentar-ne la participació com a es· pectadors i, d'una altra, a promoure l'ac· tivitat musical produïda directament pels afiliats a l'ONCE. El Palau facilitarà en· trades de les llotges del segon pis perquè les persones cegues i els seus acompa· nyants gaudeixin dels concerts gratuïta· ment. \ e ., Cantània, una iniciativa pedagògica consolidada MÉS DE 12.000 ESCOLARS ENTRE 8I 11 ANYS HAN PARTICIPAT ENGUANY, SOTA LA DIRECCIÓ DE JoSEP PRATS, EN LA INTER- L'Assemblea dels Infants, AMB MÚSICA DE JoAN ALBERT AMARGÓS I TEXT DE TONI RUMBAU. L'ACTIVITAT ESTAVA EMMARCADA EN UNA DE LES INICIATI- PRETACIÓ DE LA CANTATA VES MÉS DESTACADES DEL SERVEI EDUCATIU DE L'AUDITORI, (ANTÀNIA, QUE S'HA CONSOLIDAT DEFINITIVAMENT COM A VEHICLE PER ACOSTAR A LA SOCIETAT EL FENOMEN DE LA ~fÚSICA CONTEMPORÀNIA. ' L obra encarregada aquest 2005 tractava del tema de la pau, vist a través del prisma del seu con trari, la guerra. Els infants protagonistes de la cantata representen els nens morts en conflictes bèl·lics durant tota la història dc la humanitat, que es reuneixen per cercar solucions a un món actual saturat de guerra i de violència. D'aquesta manera, L'Assemblea dels Infants clou un tríptic que, juntament amb les obres encarregades els dos anys anteriors, han mirat de sensibilitzar els nens amb els tres eixos principals del Fòrum 2004: la sosteni- bilitat, la cultura i la pau. Aquest any es van fer, entre els passats dies 9 de maig i 5 de juny, un total de 22 audicions de la cantata, 14 de les quals tingueren lloc a l'Auclitmi de Barcelona. De la resta, 6 van ser a l'Auditori de GranoUers i 2 al Teatre Monumental de Mataró. D'altra banda, L'Assemblea dels Infants fou representada el dia 1 de maig al Teatro Comunale d' Alessandria (Itàlia) i el proper 3 d 'octubre podrà escoltar-se també a la ciutat de Torí, amb motiu de la inauguració del Congrés Mundial d'Educació Mediambiental. Segons la cap del Servei Educatiu de l'Auditori, Assumpció Malagarriga, els orígens del cicle Cantà- nia van començar a perfilar-se el curs 1996-97: '·En un principi la cantata consistia en un recull de cançons tradicionals catalanes lligades amb uns arranjaments fets per un compositor i per un text que era encarregat a un escriptor", explica. "Durant quatre cursos es va seguir aquest model, fins que l'any 2000, coincidint amb la inauguració de l'Auditori, es van començar a encarregar obres de nova creació i es deixa de banda la cançó tradicional", matisa Malagarriga. antània té una importància decisiva, d'una banda, per conèixer quin és el nivell musical de les escoles del país. Assumpció Malagarriga comenta sobre això que la qualitat de la intetpretació és força variable d'un dia per l'altre: "Cal tenir en compte", explica, "que en Cantània participa molta gent: uns 12.500 nens de prop de 400 escoles". D'aquestes escoles, diu MalagatTiga, "n'hi ha algunes que s'ho prenen molt seriosament, i d'altres que no tant, de la mateixa manera que hi ha mestres que ho preparen millor que d'altres, i hi ha també, C 251 és clar. nens que canten millor i d'altres que canten pitjor, o sigui que el concert de cada dia té un nivell musical diferent en funció de tots aquests factors", sentencia. D'altra banda, Cantània és un esdeveniment que, per damunt de tot, serveix com a important difusor de la música contemporània, per mitjà dels compositors catalans més destacats de l'actualitat. La principal responsable de l'àrea educativa de l'Auditori explica que la voluntat dels organitzadors és que l'estètica de la música contemporània quedi ben patent en les obres encarregades, no tant en la part vocal, que ha de resultar accessible per als nens, com en la instrumental: "La part instrumental és la més rica i complexa, i és aquí on als compositors els agrada escriure les parts més difícils i expressar el que volen transmetre", comenta Malagarriga, tot afegint que "en la part vocal, en canvi, es busca que e/ llenguatge sigui més fàcil, per tal que els nens la puguin cantar sense dificultats". 251 E ls trets de la música contemporània es fan palesos en els aspectes melòdic, harmònic i rítmic de les obres que s'encarreguen, tot i que Assumpció Malagarriga afinna que això no representa un problema real per als infants, i sí pot ser-ho, en un principi, per al públic que assisteix als concerts, format en bona part per familiars dels intèrprets. "La majoria del públic que ve és gent que no ha anat mai a concerts d'aquestes característiques", explica Malaganiga, "i l'impacte de l'Auditori, amb l'escenari de la Sala Simfònica ple de nens, fa que es creí· un ambient que ajuda perquè la gent s'acostumi a escoltar un tipus de música que d'una altra manera li resultaria menys accessible", 22 442 afegeix. Cantània esdevé, per tant, un fet cultural que depassa l'àmbit esttictament escolat~ per convertirse en un referent educatiu tant per als nens com per als pares. El cicle incideix principalment en la formació dels mestres, la qual tindrà un efecte multiplicador, ja que el que el mestre aprèn durant les sessions de formació serà transmès posteriotment a alumnes i pares. El procés de preparació de la can- tata ocupa, aproximadament, tot un curs escolar: s'enregistra un disc el mes de setembre amb l'obra tal com sonarà el dia del concert, i també amb una versió instrumental. La gravació permet conèixer amb exactitud l'estt'Uctura global de la cantata, com també els moments clau pel que fa a les entrades de les parts vocal i instrumental. Pel novembre se celebra una reunió arn b tots els mestres de música de les escoles que hi participen, en la qual es lliura el disc i les partitures. I durant el curs hi ha trobades periòdiques amb els mestres, que, per la seva banda, van treballant la cantata amb els nens. La iniciativa, explica Assumpció Malagarriga, ja està del tot consolidada, gràcies, principalment, al seu creixement progressiu: "Amb vista a la propera edició està previst que el cicle es vagi estenent per Catalunya, i d'aquesta manera es formaran nous nuclis de professorat, a banda que les famílies dels infants tindran també un millor accés als concerts'', comenta la cap del Servei Educatiu de l'Auditori. "El nostre objectiu··, afegeix, ''és que a mitjà termini la cantata es LA CONTINUÏTAT D'AQUESTA INICIATIVA ESTÀ GARANTIDA ELS PROPERS ANYS . vagi fent autònoma a diversos punts de La nostra geografia: anys enrere s'havia fet a Girona, i a Vilafranca, i per l'any que ve segurament tornarà a participar-hi Vilafranca, a més de Sant Feliu de Llo· bregat, Olot, Granollers i Mataró h. Aquesta expansió, però, no afecta únicament el territoti català, perquè a més de les dues audicions es· pecífiques a Itàlia, ja esmentades, aquest curs 2005-06 el projecte s'exporta a Xile. En aquest primer concert s'interpretarà EL viatge de Kira i fan , amb música de Salvador Brotons i text de Susanna Rafart, que fou La cantata que s'estrenà a Barcelona el maig de 2004. A partir del curs següent, però, es començarà a tt·eballar amb compositors i escriptors xilens, tot seguint el model de casa nostra. a propera cantata que podrà escoltar-se a Barce· lona serà Valia pena fer-se gran? del compositor Al· fons Vilallonga i l'escriptor Ernest Collada. Sobre aquesta, Assump· ció MaJagarriga explica que "com L que portem tres anys de molta intensitat temàtica, amb les tres cantates dedicades al Fòrum, de cara a la propera edició hem decidit que l'obra encarregada sigui més lleugera, festiva i àgil, més propera al teatre musical". La cantata del curs 2006-07, la temàtica de la qual encara està per determinar, ha estat confiada a Bernat Vivancos en la part musical i a Miquel Desclot pel que fa al text. La continuïtat de la iniciativa està, per tant, garantida els propers anys. Quan el farciment ho és tot La gaz;:etta de Gioacchino Rossini. Llibret: Giuseppe Palomba. Bruno Praticò. Cinzia Forte. Pietro Spagnoli. Cbarles Workman. Marisa Martins. Simón Orfila. Agata Bienkowska. Marc Canturri. Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. Cor lntermezzo. Direcció musical: Maurizio Barbacini. Dramatúrgia, escenografia i vestuari: Da ri o Fo. Gran Teatre del Liceu. 20 de juny de 2005. na vegada més l'exhumació d'un títol sense història ha servit per justificar precisament aquesta realitat. Que mereix no haver fet història . Hi ha malediccions que no són fantasmals, sinó que tenen una base concreta i en aquest cas això és prou evident. Deixem que dormin beatíficament Reny VIII, La Vièrge i altres mòmies bàsicament incapacitades per a res més que no sigui afegir volumetria al patrimoni líric universal. Obra feta per compromís contractual més que no per autèntic impuls creatiu, el canemàs d'un argument allargassat a força de xicanes -lle· ~u-hi giragonses- sovint gra- U s s :- I. ,_ 1- ·- ., e r tuïtes, no pot ser transcendit per una partitura, que tot i tenir molts dels mi1lors trets de la música rossiniana, també en té dels components més tòpics i irrellevants. Davant d'un material tan feble, Daria Fo ha fet una tasca exhaustiva de taxider· místa, tot farcint de material de diversa entitat i característiques el feble embolcall de l'obra original. Ha estat un esforç enorme, construït sobre un esquelet de no res, que a Ja fi aconsegueix els resultats esperables en aquestes circumstàncies. El més important és que la proposta manté un ritme viu tot al llarg de la notable extensió de l'obra. I que Daria Fo és un home imaginatiu, que exhibeix grans dosis d'enginy i que és capaç de treure petroli teatral dels llocs més insospitables, gràcies al coneixement profund de la sastreria teatral. Hi ha també un embolcall escenogràfic i de figurínisme d'una notable elegància que hi ajuda. En tot cas, amb això solament, sense una estructura mínimament sòlida, no es pot construir un edifici consistent. El farciment és important però cal que hi hagi una massa muscular que el suporti i que en presideixi el sabor. El desequilibri entre els dos components obliga a forçar-ne un -en aquest cas l'aportació dramatúrgica-, amb l'extenuació dels recursos al·ludits. Hi ha massa gags forçats, massa guipades d'ull previsibles, massa gestualitats rovellades i massa coreografia excitada, tot això imposant al quadre d'intèrprets un sobreesforç actoral, resolt amb gran sufi· ciència. El Pomponio de Bruna Praticò és, en aquest sentit, molt convincent, com així mateix la Lisetta de la debutant Cinzia Forte, que llueix no solament una be11a línia de cant, sinó a més figura. O l'exacta Doralice de Marisa Marlins -en un paper insuficient per a Ja seva capacitat-; o el també notable treball de Pietro Spagnoli en el paper de galant. Charles Workmann no donava bé el tipus i va quedar una mica desplaçat malgrat unes lloables aportacions vocals. Maurizio Barbacini va resoldre bé l'expedient, donant la vida possible a la "guadiànica" Orquestra de l'Acadèmia del Liceu i al mercenari Cor Intermezzo, de presència sorprenent, en sengles aportacions correctes però que per descomptat no faran histò1ia. 251 e r a La Creació, repte per a l'OSV Concerts Simfònics al Palau. OSV. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Donna Brown, soprano. Patrick Raftery, tenor. Iñaki Fresan, baix. Dir.: Edmon Colomer. Haydn: La Creació. Palau de la Música Catalana. 18 de juny de 2005. e 1 1 5 L L a temporada 2004-05 de Concerts Simfònics al Palau que ha protagonitzat l'Orquestra Simfònica del Vallès, va arribar al seu punt final amb la interpretació sota Ja batuta d'Edmon Colomer de l'oratori La Creació de Haydn, un veri~able repte per a l'orquestra 1per al cor, en què una vegada més el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana que di1igcix ford i Casas va demostrar tota la seva vàlua interpretativa. L'oratori La Creació esdevé una partitura magistral en tots els seus aspectes; les parts per a so Lis tes vaca I s, correctament cantades per la soprano Donna Brown, pel tenor Patrick Raftery i pel baix lñaki Fersan; el cor, en el qual la minuciositat d'escriptura i la perfecció de la musicalitat en fan per si soles una obra mestra; i lògicament, el tractament de l'orquestra, que per la seva proporció, per la perfecció clàssica, per l'elegància musical, fa que una vegada més Haydn esdevinguí un dels compositors més complexos d'interpretar. La versió de La Creació va esdevenir summament correcta, amb moments de gran emotivitat expressiva - molt especialment en les inter· vencions del cor, i sempre mantenint un discurs ple de naturalitat que Edmon Co- lomer s'encarregava de transmetre amb detallisme. Un Haydn lluminós, en certs moments brillant, amb una acurada reaützacíó dels fraseigs que atorgava Ja naturalitat que cal que transmeti una obra de les complexitats tècniques i musicals com La Creació, van ser aspectes que en tot moment van predominar en la recreació. En certs passatges hi va mancar una certa pulcritud tímbrica, una major claredat, bé entre les diverses seccions de l'Or· questra, bé entre la formació simfònica i els'solistes vocals o el cor. però aquests aspec- tes no van resultar determinants per poder escoltar una versió remarcable de La Cre- ació. Més abocat cap a una lectura romàntica que a una concepció rigorosament clàssica de l'obra, més procliu a fer destacar les dinàmiques que a moure's per una línia summament equilibrada, amb major preferència per una lectura majestuosa i rotunda més que detallista i íntima, la versió oferta per Colomer va esdevenir un bri· llant punt final a una nova temporada de concerts de l'Orquestra. 23 443 e 20è Cicle de Música del Segle XX-XXI Vint anys de lluita ~Aquest any celebrem el vintè aniversari d'existència d'aquest cicle de música contemporània. Hem organitzat més de 170 concerts i estrenat unes 300 obres. Ha estat un treball difícil i una lluita constant, peró estem orgullosos d'haver defensat la nostra música i la nostra cultura, i de segur que ho continuarem fent fins a aconseguir situar la creació musical actual all/oc que es me· reix." Amb aquestes paraules des de Ja Fundació de Música Contemporània, una entitat creada pel compositor Albert Sardà, s'anunciava la programació dels nou concerts que, celebrant-se a l'A· teneu Barcelonès, continuen la història que va començar l'any 1986 al KGB i que després seguí al Nick-Havanna, per aterrar finalment a l'Ateneu Barcelonès. Lloc emblemàtic de la ciutat que anys ha acollí una incipient agrupació de músics catalans (Toldrà Gerhard. Grau, Lamote de Grignon, Gibert Camins, Samper, ca fort i Mom pou) i que, igualment, va ésser visitat per Igor St.Ta. vinsky amb motiu d'un dels seus concerts a Barcelona, ara-aglutinats en I'FMC. siguin compositors o interessats per la nova música- continua amb el seu propòsit de retornar a suscitar l'interès del nostre públic melòman per les noves estètiques. La tasca serà difícil i tanmateix algun dia o altre l'afeccionat es decidirà d'a. profundir en el que ens proposen els compositors del nostre temps. man: Presentació del Duo Helua A l marge del temps Trio Ma rs ha ll. Anton S erra, flauta. Gbeorgbe Mo tatu, violoncel. Raimon G arriga, piano. Martinu, Motatu, Pier· né, Be rtran, Da mase. Ateneu Barcelonès. 30 de maig de 2005. en cert, és possible ésser artistes (tant com a intèrprets i com a creadors), viure el moment actual i en canvi pensar i actuar amb els vells motlles que respecten i cultiven encara idees del romanticisme i de la tonalitat; i fins i tot, com a contrast, podñem justificar la seva presència en un cicle ded icat als autors dels segles xx i XXI. Tanmateix, el que ja no és admissible és que la interpretació no vagi més enllà d'una freda exposició d'uns textos f011nularis i no exempts d'aquella au- B 251 ra sonora pròpia d'un recital de brasserie. Aquest podria és· ser el cas de les obres de Jean Michel Damase i de Gabriel Piemé. Tampoc no posa de manifest cap novetat el Trio 1944 de Martinu o bé el Trio Ginko de Motatu, una mena d'aiguabarreig de música popular eslava. Quedava isolat per la seva vocació d'inserir-se en el seu temps, però malgrat una certa manca de rigor en la forma, el Trio de Moisès Ber· tran reclamà l'atenció pel seu plantejament a l'hora de desenvolupar les idees musicals. -·-·-·-·-·-·-·-·-·-·Excessives absències Ap-Art Duet. J. So ria no, pe rcussió. G. CaJabuig, cla rí· net. Bo te lla, Lewin-Ric h ter, Brotons, AJejandro, Wiley. Atene u Ba rcelonès. 13 de juny de 2005. A 24 444 mb una certa ironia i tristesa, diñem, el concert de l'Ap-Art Duet va transcórrer dins l'atmosfera pròpia d'una mena d'appartheid, situació que degué incidir en el treball dels dos excel·lents i brillants artistes valencians que integraven la formació. L'escassetat del púbtic gairebé sempre integrat per uns pocs, poquíssims(!) addi c tes a la nova música i, és clar, la crònica absència de la immensa majoria dels compositors que mai no es dignen a donar suport al treball dels seus col·legues, ni tampoc a donar el suport moral amb Ja seva presència als intèrprets, comunicaven aquesta sensació d'estar fora, exclosos(!) de la societat. Per què aquest silenci, aquesta soledat? L'assumpció de les noves creacions sono· res, sense passar per l'adscripció a petites i grans capelletes, és el gran repte a què -si no s'ha resolt en tot un segle, el XX de Ja nostra història- cal donar-hi solució ara, mitjançant una militància sense excuses i lluitant envers tots àquests circuits que la mal anomenada indústria cultural amb l'ajut d'uns polítics que ignoren quina és la seva veritable comesa, s'ba muntat per al seu benefici exclusiu. Duo H elua. Agatha Podsialy, flauta. Nadim Robert Majure, guitarra. MootsaJvatge, Padrós, C. Guinovart, Sierra, Bro tons . Ate neu Barcelonès. 31 de maig d e 2005. a unió del so de la flauta amb el de Ja guitarra és una de les conjuncions instrumentals més captivadores, ja sigui per escoltarla com també per imaginar-ne composicions. D'aquesta qualitat vam tenir-ne una brillant prova en la composició de Carles Guinovart. Veritablement, el seu Quejío és una pàgina en què es desplega un magistral diàleg de color i de lirisme poètic i en el qual els dos instruments semblen harmonit· zar amb profunditat i essencialitat tota Iu poètica de la melodia dc timbres - la Klangfarben Melodie a la qual e ren tan addictes el vienesos Schonberg, Webern i Berg! Tanmateix, no oblidem que Guinovari és un músic essencialment mediterrani, i com a tal coneixedor i mestre a l'hora d'illuminar la seva música, de la qual Quejío és, ja sigui per l'e· quilibri de la forma, el cons- tant suggeriment d'exquisides sonoritats i la coherència del seu discurs, una de les mostres més interessants. També Sunyata de David Padrós va resultar una composició impactant pel seu suggestiu joc de contrasts i la configuració personal de la seva música. Amb tot, en l'excel·lència d'aquestes músiques va participar en grau superlatiu el treball d' Agatha Podsialy i Nadim Robert, que amb una musicalitat pregona, la seva plena identificació amb els tex tos i una poderosa capacitat comunicativa van exposar amb ric ventall de matisos i articulacions. Qualitats que igualment van coadjuvar a la bona acollida de les notables Primera y segunda cróni· cas del descubrimiento de Roberto Sierra, les cinc peces d'El arca de Noé de Montsal· vatge i els Tres divertiments de Brotons. llaven! escoltat l'Ap-Art Duet en Ics seves lectures excel-lents del programa i 11nterès de les partitures que l'integraven. hom se sent una mi· ca avergonyit de la manca de sensibilitat, llevat d'uns pocs casos, de tots els nostres compositors, del públic i fins i tot dc la manca d'interès dels gestors de concerts per conèixer i valorar sobre el terreny el treball d'una sèrie d'intèrprets que es dediquen a promoure nous repertoris amb veritable rigor. Des d'un treball no exempt de personalitat com Subtle Dialogues op. 50 de Salvador Brotons, fins a la inquietud de recerca de Le\vin-Richter en les seves dues composicions Signa ls i Duo (estrena) de sug· gesti va formulació, fins al discurs contrastant d'Aranea de }. BoteUa o bé la coherència del discurs que manifesta Linde de D. Alejandro, com també la vitalitat de l'espectacular Star-Fall Dance de F. Wiley, l' Ap-Art Duet va exhibir una alta qualitat tant en l'aspecte instrumental com en la brillant musicalitat de les seves inter· pretacions i va guanyar-se l'o· vació unànime d'un públic que ocupà unes poques butaques de l'auditori. L - ·-·-·-·-·-·-·-·-·-·- 20è Cicle de Música del Segle XX-XXI tny rar (lle rà, !111- ra- iulúrès El dodecafonisme encara i la genialitat de Schonberg Tercera panoràmica de piano espanyol Cloenda del XX Cicle de Música del Segle XX-XXI. Taula rodona amb Josep Soler, Ramon Barce, Benet Casablancas, David del Puerto, Agustí Charles i Albert Sardà (moderador). Grup Instrumental Sitges 94. Dir.: Joan Pere Gil. Serenada op. 24 d'A. Schonberg. La Pedrera, 22 de juny de 2005. Diego Fernandez Magdalena, piano. A. Noguera, B. Casablancas, F. García Alvarez, T. Marco, C. Cruz de Castro, A. Sardà, A Grèbol, J. Soler. Ateneu Barcelonès. 7 de juny de 2005. ps. ~ les jel res :u. re· 3C· oc ra- si::ía :U· tiu yi na ·va ~ls ci;ar si ue :a1i· de :es 31- !IS de en ns tg· isde lel :Je oé ar :y, 18 te nt :r· o- Je es v eritablement, el segle va deixar com a assignatura pendent la coneixença en un nivell acceptable de la música que hi van compondre els seus compositors... Segurament al final de segle XIX hauria estat dificil un debat per escatir la bondat de les aportacions de la simfonia beethoveniana. En canvi, encara ara, gairebé a cent anys vista, encara és possible que una sèrie de composito rs, inqüestíonablement conscienciats dc l'evolució que ha seguit la música i la seva estètica, puguin debatre fins a quin punt el dodecafonisme ha incidit en la seva manera de compondre. I, ben cert, el debat no es produïa cercant la raó de l'acceptació o no del dodecafonisme, sinó que més aviat es plantejava com una plataforma de sensibilització d'un públic que continua aferrat a unes conviccions tradicionals, no perquè hi cregui, sinó per pura comoditat, és a dir perquè en elles tenen un codi que sense esforç, ni amb veritable consciència, poden escoltar unes músiques que no els plantegen cap mena de reflexió i sí els proporciona un cert llustre cultural. Va ésser un llarg debat, potser massa, per comprovar com el grup dc creadors nasc~ts entre els anys trenta i cmquanta (Barce, Soler, Casablancas i Sardà) veien no pas el dodecafonisme sinó Schonberg com un ~úsic XX proper a les seves inquietuds creatives, mentre que a Charles i Del Puerto el mot "dodecafonisme" els sonava com quelcom que venia d'un passat remot. En certa manera, tant en la posició d'uns i d'altres, vam tenir la perspectiva suficient per veure que el dodecafonisme fou una de les solucions, entre moltes altres, que en cert momen t va incidir en la creació musical. Tot seguit, el Grup Instrumental Sitges 94, que en un concert anterior (dia 14 de juny) del cicle ja havia assolit nivells interpretatius de brillantor inqüestionable, va oferir l'audició d'una de les més belles i emotives obres d' Amold Schonberg. Es tractava de la Serenada op. 24 per a bari ton, elariner en Si bemoll, clarinet baix, mandolina, guitarra i trio de corda, composta el 1923 i, per tant, una de les primeres en què el sistema dodecafònic és emprat pel compositor. El sonet 217 de Petrarca i l'adopció d'esquemes formals manllevats donen lloc a una de les obres més personals i difíci ls del compositor vienès que, dirigida amb gest am pli i enèrgic per Joan Pere Gil, va entusiasmar el públic, en aquesta ocasió ben nombrós, que va ovacionar uns intèrprets convençuts i convincents. Vetitables solistes que van mostrar la seva profunda identificació amb la intencionalitat de l'obra. Arran de les dues anteriors panoràmiques de la música espanyola per a piano que va presentar el pianista Diego Fernandez Magdaleno, vam poder remarcar la flexibilitat interpretativa d •aquest a rtista vallisoletà i de com el seu criteri està obert a assimilar sense problemes les més contraposades propostes estètiques. Una altra vegada, amb la seva presència, vam poder admirar aquestes virtuts, juntament amb les ja reconegudes, com són la bellesa del seu so i l'equanimitat de la seva expressió en un concert que exigia a l'intèrpret veritable subtilesa psicològica per endinsar-se en la personalitat de cadascun dels compositors. Per compromisos ineludibles, solament vam poder assistir al segon dels recitals que oferi Diego Femiíndez Magdaleno, que com el primer també s'oferia en homenatge a Josep Soler pel seu setantè aniversari. D'ell eaJ destacar que, excepte la Sonata, totes les obres del programa eren estrenes absolutes i havien estat compostes entre 2004 i 2005. Breument, remarq uem la inquietud d'Antoni Noguera per personalitzar el seu llenguatge en la seva interessant Peça p_er a piano; la complexitat, no sempre comunicativa, dels virtuosístics a < Tres aforismes de Benet Casablancas; i el sentit poètic, en ocasions perillosament abocat a l'afectació de les Tres peces per a piano de Francisco García Alvarez. Quant a La soledad del Unicornio de Tomas Marco i l'Estudio intervalico de Carlos Cruz de Castro, no van afegir res de nou a les característiques de la creativitat d'aquests dos veterans compositors, o sigui la seva militància en els avantguardismes dels anys seixanta que, des d'una perspectiva de quaranta anys, quasi sempre resulten enginyosos i més aviat artificiosos en la utilització dels recursos purament sonors i que tanmateix, d'altra banda, difícilment aporten idees per reflexionar-hi... D'Albert Sardà s'estrenà Evocació sentimental, una peça certament testimonial de la fidelitat a l'expressionisme de Josep Soler, el seu mestre, mentre que en Mi- ;;;¡ s:o ;;;;= "i:i E3 f;;' &i" 251 .... = ::a. s.... ...., 5I sr ¡¡;¡ et .... § niatures, cinc escenes d'una depressió, el to irònic, potser manifestat en aquest cas amb una certa discreció, tan definido ra de la música d'Armand Grèbol, va donar pas per concloure el recital a la Sonata Xl de Josep Solet~ pàgina de dramatisme suggerent que amb una sòlida estructura finalitza amb un dels moments més suggestius i imaginatius de la música d'aquest compositor. 25 445 Directors d'orquestra/direccions personals (8) Salvador Mas, . '' . '' un muszc muszc / / EN L'ARGOT DELS MÚSICS, NO TOTHOM ÉS "MÚSIC". SEMBLA UNA CONTRADICCIÓ O DISSONÀNCIA, PERÒ NO HO ÉS, SI MÉS NO PER FER BONA LA SENTÈNCIA DE SCHONBERG SEGONS LA QUAL NO HI HA SINÓ CONSONÀNCIES LLUNYANES. 251 26 446 a qualitat de músic engloba una infinitud d'intangibles -perfectament perceptibles!-, tots aquells que fan que el so transcendeixi la física; que la interpretació doni vides diferents a una composició que sempre és la mateixa; que des de la lleialtat a l'autor de la partitura, s'hi descobreixi allò que no hi és escrit i que, tanmateix, Mahler va dir que era tan important; que s'estableixi una comunicació intensa entre qui interpreta i qui escolta; que uns i altres surtin dels auditoris amb la sensació de plenitud estèrica que ens eleva, posem "al damunt dels nostres cants»... Si "implementem" -embolica que fa fort- tots aquests "paràmetres", obtindrem un músic "músic" i descobrirem amb tristesa que d'altres presumptes no ho són, són gimnastes d'un instrument, fotocopiadors d'enregistraments o falsificadors de mil teories. Salvador Mas és un exemple de músic que és "músic". Aquesta tautologia l' he escoltada a alguns dels seus col·legues de més cartell i repertori, i el seu mestre, Antoni Ros Marbà, no l'estalvia i la pronuncia amb orgull. Salvador Mas ha arribat a l'estat musical-si se'm permet- des d'estudis variats i variades pràctiques, L sempre amb un rigor implacable d'exigència, que és el que fer música demana. Va despertar a l'organització sonora amb l'Escolania de Montserrat i va començar a impressionar-se amb els grans descobliments al costat d'Enric Gispert, en el conjunt Ars Musicae. Una foto de l'ensemble, després d'un concert al qual havia assistit Josep Pla, l'acompanya guardada en un marc. La mirada de l'Enric encara l'emociona. I piano, el clave i 1'01·gue van ser els seus instruments "de batalla". De molt jove, gairebé sense haver deixat encara la infantesa, va tenir l' immens privilegi de tocar a les ordres de Sergiu Celibidache. No oblidarà mai que li va fer donar el to, i ell va percudí r tranquil·lament el La preceptiu del seu piano. Però el monstre va bramar: "Nooooooooooooo!" Van caldre tres E assaigs simplement per iniciar l'afí· nació de l'orquestra. El temps havia de fer a Mas director i admirador d'a· quell tem ble geni. Hans Swarowsky, a Viena, li va arrodonir tan complex ensinistrament. D'ell, en guarda coneixements avui probablement inas· solibles, i un reguitzell d'anècdotes divertides, de les que solen "salsejar" la cuina de l'auster ingredient de la batuta. Madema i Fen-ara van completar el seu bagatge teòric. La seva tenacitat estudiant, unida a uns principis sòlids, dida que d'ètica de la feina ben feta, el van dur ben aviat a empreses tan ambicioses com dirigir l'Orquestra Ciutat de Barcelona i l'Orfeó Calalà. Començava una carrera polivalent en formats i repertoris, que l'ha passejat per tota la geografia musical i que el va pujar com a titular a podis internacionals com els de Maastrich, el Music Ve· rein de Düsseldorf i I'Orqueslra de Cambra d'Israel. Encara avui els impecables músics crescuts en l' hermenèutica de la Torà i dels penta~ames més crítics gaudeixen de la ~onducció del mestre català. Com els de l'Orques ta Ciudad de Granada, la millor d' Espanya segons prou fonts convincents, que el té de principal director convidat, i amb la qual el juliol passat va inaugurar e l renovat auditori al ras dels jardins del Generalife, amb un Falla com ha de sonat quan és interpretat a l cos tat mateix del "carmen" on vivia. ''Una orquesIra exemplar -diu el mestre-; en vuit anys, en cap assaig he hagut de demanar silenci. " e les múltiples versions simfòniques i simfonicocorals que ha manegat destrament, recordo, de les més recents, una Novena de Beethoven i la dita Simfonia dels Mil de Gustav Mahler, que van fer arribar al públic de l'Auditori, amb nitidesa, aquesta música que al mestre li escau D LA N OVA ETAPA QUE OBRE EN LA DIRECCIÓ DE L'ESMUC SERÀ, SENS DUBTE, ENrnUQUIDORA PER AL PAÍS. amb la naturalitat d'un epítet. Amb la sensació única de l'esdeveniment. Però el mestre Mas té una altra tonalitat, aquesta només reservada als qui volen seguir el camí inciàtic de l'art del so: la pedagogia. Salvador Mas domina instruments i veus com no gaires - pocs músics del país han estat intèrprets de tants registres, i cap al capdavant d'una primera orquestra i un primer cor-, té una experiència que li ha anat ensenyant allò que fa que els llibres pesin menys perquè simplement no hi cap, i els seus estudis de filologia, units a una infatigable dedicació a la lectura, li do- nen una facilitat verbal per transmetre els seus coneixements. Tot plegat el fa, també en aquest noble espai de la docència, una espècie únka. Succeir el seu mestre Swarowsky a Viena, com a professor de direcció, ha estat per a ell una satisfacció íntima -on aquesta paraula tantes vegades declinada vàcuament adq uireix tot el seu significat: el mestre Mas és capteniment, prudència i fotofòbia q uan la llum ve dels focus mediàtics, q ue no té res a veure am b la que fa esclata r La Creació de H aydn i el seu llibretista. La nova etapa que o bre en la direcció de I'ESMUC sens dubte serà enriquidora per al país. Un país q ue fabrica solistes però q ue té el gran repte d'omplir orquestres. Mas té una idea molt clara de país, una idea molt clara d'educació, una idea molt clara d'orquestra en totes les seves fam ílies, com de les teories que els inspiren i se n'inspiren. I, no podia ser d'altra manera, un músic '"músic" sap molt bé què és música. r-·------------------------------·--------------------------------------------------------------• catalunya música¡ revista musical catalana CATALUNYA MUSICA I REVISTA MUSICAL CATALANA CI Sant Fanceac de Paula, 2 - 08003 Barcelona 251 I I I I I I I I I I I I I Butlleta de domiciliació bancària Senyors. els agrairé que amb Cl\rrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà el Consorci del Palau de la Música Catalana, pel pagament de In meva subscripció o "Catalunya MCssicn!Revista Musical Catalana". ¡. ;S lïtular compte: " Banc/Caixa:_ _ Agència: I· Adreça agència:... Codi postal i població: ...• a :- Butlleta de subscripció a s e ____ _ (eaJ omplir les dades correctament) a a Signatura: I Nom i cognoms del subscriptor:····-····--···-·····---· ------Adreça: -··-·-···--······· ---------------------------·--TeiUon: --·-····---··-·--·----·----··--···---------------·-------·- ------Codi postal i població:··---·---·-·-·-·-------··----·-····----------------·-----·-·· -··- Professió: - - - - -..----------· - - - ___,,,.........---·----·---·--·-·--·-·· : Desitjo subscriure ·m a partir del nCsmero: - - - - - - - -- - - . . • • . : Amb lo quota anual de 25,24 cu ros. Faré efectiu l'import mi tíançant domiciliació bancàna (o bE taló bancari adjunt, a favor dc Catalunya Musica/Re: vista Musical CataliUia"). Per subscripcions o l'estranger. consulteu el preu. : les seves dada 5<tan incorpotadCII als Rtrcrs del Gnop Palau de Ja Música (01feó,Calalà. Fuatldxi ó ·6 0,'!¡~ Ca'!!!;!':/.*~.e:!!poM~C:~~= :!~":~ Ja.!m~~: I u), amb seu al ....... do Sant FraiKlCIIC dc Paula. 2. dc Barcelona, CP 08003, per ···-·· 1• aes JI!IX • CD _ , _ ..• • ~-~t:~~~ ~~~ ----------- -------------------------------------------------------------------------. 27 447 El Camí de Damasc de Maria del Mar Bonet guetianes amb cançons de treball ma. llorquines, noves versions de "L'amor I TOT EN ELS SEUS POSSIBLES TRENCAMENTS EST ÈTICS: VEGEU PAU de les tres taronges'' i del "Cant de la RrnA-, QUE VAN A LA RECERCA D'UN LLENGUATGE POÈTIC I MUSISibil·la", i temes turcs i de l'Orient CAL QUE ELS SIGUI PROPI (SENSE RENUNCIAR A INFLUÈNCIES DE Mitjà (amb textos del valencià Albert Garcia), i arribant fins i tot a Bruce CAP MENA), QUE CREEN UN UNIVERS, I EXPRESSEN UNES IDEES QUE Springsteen, amb una adaptació de ES VAN ENRIQUINT I MATISANT AMB EL TEMPS ... És EL CAS D'ARla cançó "Worlds apart". En resum, TISTES TAN DIFERENTS COM RAIMoN, LUIS EDUARDO AUTE, CLAUun microcosmos que resumeix tot l'u. DE NouGARo, PAOLO CoNTE ... nivers bonetià, i que ofereix els seus millors encerts (depura. ció, bellesa, perfecció formal), al costat d'aJ. guns problemes més o ixò no es pot aplicar a Maamic, amaT menys crònics (predoria del Mar Bonet. En el cas mini de l'emissió perdade la cantant mallorquina, m unt de l'articulació la seva obra és la seva veu, sons - a diferència dels i és la seva veu privilegiada la que unis'esdevé amb que del fica, i dóna coherència i sentit, a un Barbra Streisand, juliet· conglomerat de materials enormete Gréco, Amalia Ro· ment heterogenis, que resultarien abdrigues, etc., és difícil surds i contradictoris si constituïssin entendre les cançons de el repertori de qualsevol altre intèrla mallorquina sense te· pret: cançons populars de les més diels textos davant-, nir verses procedències, temes de Teocerta fredor inler· una poemes dorakis, balades jazzístiques, pretativa, i l'evident di· musicats d'autors ben diferents, texficultat que pot tenir, a tos trobadorescos, temes propis, l'hora d'entrar en l'uni· adaptacions de cançons franceses, itavers de la música ara· lianes, nord-americanes, àrabs... Tot acostumat als re· públic un bitzant, plegat, un mosaic sonor i literari arbla incomodar la Bonet, que més aviat harmònics occi· i melòdics ferents no ticulat més per les emocions que l'idealitza, tot reconvertint-lo en una ). ... dentals només que allioli Un raó. moguda la per pas mena de pont intercultural, Per a Maria del Mar Bonet, els paï· podia quedar lligat per una capacitat potser per l'enyor d'una edat d'ormísos de la Mediterrània formen una interpretativa excepcional. tica en què les cultures jueva, muunitat cultural. Aúcò potser és veritat Amic, amat, el darrer CD de Masulmana i cristiana s'encreuaven i pel que fa a la cançó i a la música ria del Mar Bonet,* és, un cop més, s'enriquien recíprocament. tradicional; pel que fa a la d'arrel una cru"illa de camins. I el fruit d'un El món místic del Llibre d'amic e els lligams catalans cal· culta, cançó de el cas, aquest en desig visceral: amat (revisitat literàriament per Jatambé a Aquitània i buscar-los dria compartir una experiència estètica cint Verdaguer) forma aix.í la columNord. Però, deixant al cap més molt amb músics sirians -concretament, raes que àlbum d'un vertebral na de banda discussions teòriques -i les el Cham Ensemble de Damasc-, però mifica cap a Orient i cap a Occident, petites pegues abans esmentades-. sense deixar de banda els instrutot barrejant-hi les uperles" verdacada àlbum de la cantant illenca és mentistes habituals de la cantant: Feuna petita joia perfectament expor· liu Gasull, Javier Mas, etc. L'àlbum ta ble més enllà de les nostres fronte· s'articula al voltant de la figura de CADA ÀLBUM DE res lingüístiques. I Amic, amat no re· Ramon Llull, narrador, poeta, filòsof, MARIA DEL MAR presenta cap excepció. científic... Un cristià del segle Xlll. I també un profund coneixedor de la BONET ÉS UNA PETITA cultura musulmana. Que la seva pas• Cal dir que, paraHelament al CD, ha apa· JOIA EXPORTABLE MÉS regui un DVD epònim que recull el concert sió pel món àrab no fos precisament ENLLÀ DE LES NOSpresentació de I"àlbum al Teatre G~de de els demostren ho com desinteressada, Barcelona el 22 de juliol de 2004, 1 que TRES FRONTERES seus projectes de croada (simplement, HI HA CANTANTS QUE DESENVOLUPEN UNA OBRA COHERENT - FINS Marra DeL Mar BoneT A desi~ava conèixer a fons la religió que es creia destinat a combatre), no sem- LINGÜÍ STIQUES. compta amb alguna curiositat especial, com ara la interpretació de "Què volen aquesta gentn per la Coral Cantiga. 3· lr 200 ANYS DE LA MORT D E BOCCHERINI la 1t rt :e Ie ~. Luigi Boccherini, l· IS 3- ó l- un gran oblidat o )· 3- .ó la .b t· )- .i! Ie -, ria j. 3· i- j~ ta 3f :a la j. I 1t !S l' !S r- ;- a· ri !e 1e ro la na vegada més recorrem a l'oportunitat que ofereix un aniversari molt marcat per iHuminar aspectes poc coneguts de determinades figures o esdeveniments. En un any, el 2005, amb poques fites que ens remetin a recordatoris importants, el de Luigi Boccherini ho és per diverses qüestions. En primer lloc, i molt fonamentalment, pel fet que es tracta d'un compositor que per raons incomprensibles no gaudeix del reconeixement que correspon als seus mèrits estrictes. Amb una trajectòria en gran part desenrotllada a Espanya, el seu relatiu allunyament dels grans focus musicals europeus de l'època - Itàlia, Àustria, Alemanya, Anglaterra-, ben probablement té a veure am b aquesta marginacjó que ha sofert no sols la seva figura, sinó també la seva obra. La qual, d'altra banda, sí que forma lment estava inserida en els corrents dominants a la seva època, als quals va fer aportacions d'un gran valor. Justament de tot això tracta el Tema que proposem: de la manca de justificació de l'oblit que ha sofert la personalitat del gran compositor de Lucca i també de la validesa de la seva obra, basant-nos en dos aspectes: d'una part, l'estrictament tècnic referent al vessant de corda al qual es dedicà de manera preeminent el músic i, després, l'anàlisi d'una parcel- la absolutament cabdal en la seva vasta producció -més de cinc-centes obres-, com són els quartets. D'aquesta manera hom forneix la visió d'un personatge que s'allunya dels tòpics habituals en què sovint cauen les aproximacions a grans personalitats de la música universal i ens endinsa en parceHes particularment desconegudes i sobretot interessants. Tot això en un context o en un corrent, tot sigui dit de passada, de recuperació de la figura del compositor italià que s'està endegant cada dia d'una manera més convençuda des d'iniciatives ~e gran solvència. 29 449 Boccherini en el decurs de la història MASSA SOVINT LA MUSICOLOGIA I LA HISTÒRIA DE LA MÚSICA HAN ABUSAT DE MÈTODES COMPARATIUS QUE MENEN A IGNORAR ELS PARTICULARS I PECULIARS ESTILS, QUALITATS, ENTORNS I CONDICIONS D'ALGUNS MÚSICS, PER LA SIMPLE RAÓ QUE s'ANALITZEN LES SEVES OBRES EMPRANT PARÀMETRES ALIENS, NO SEMPRE ADEQUATS. A tampoc no s'han ocupat seriosament de Boccherini fins a l'última dècada del segle XX, és a dir, fins als recents anys noranta. Una revifada no hispana en l'interès pel músic es registrà durant la dècada de 1960-1970, quan de la mà de la baronessa Gennaine de Rothschild, el musicò. leg francès Yves Gérard catalogà la seva obra ( 1969, un patrimoni de 580 peces, malgrat que no totes d'au. tenticitat provada), i col·laborà en la redacció d'una breu biografia, més sentimental que no pas documental (1965). Pel que fa als investigadors italians, alguns estudis, molt limitats, veieren la llum coincidint amb el primer centenari de la mort del mestre, és a d~ el 1905, però les més importants contribucions hagueren d'esperar encara uns vuitanta anys, quan Remigio Coli i Luigi delia Croce publicaren sengles biografies, molt diferents entre si, però d'una indubtable transcendència (ambdues el 1988). Simultàniament, a l'Europa germànica, amb la qual Boccherini va mantenir relacions en la seva joventut amb presència física, i en la seva maduresa enviant obres al rei de Prússia, es produïen interessants estudis sobre la seva obra de cambra; en concret, sobre e ls quartets de corda, estudis fets sobretot pel Dr. Christian Speck. Ens acostàvem a l'any 1993 en què se celebrava el 250è aniversari del naixement del músic, una efemèride que portà un notable increment de registres discogràfics i alguns símptomes d'un major interès pel compositor de Lucca. quest ha estat el cas de la musicologia germànica o "protestant", dominadora absoluta del panorama historiogràfic del segle XIX i gran part del xx, com si en el rerefons de tota anàlisi musicològica haguessin d'estar sempre presents els referents de Viena o de Mannheim. Aquesta tendència a establir una comparació constant, i sovint una competència amb els seus homòlegs de l'Europa més nòrdica, ha marginat o minorat els valors inherents als creadors de la música mediterrània. En aquest sentit, un dels compositors que més ha sofert l'ombra i el domini de la musicologia protestant ha estat Luigi Boccherini, nascut el 1743 a la ciutat Toscana de Lucca i adoptat pels regnes hispànics des de la seva primera maduresa, és a dir, un músic de l'Europa del Sud o "catòlica". o obstant això, la musicologia i la discoL'èxit i l'alta valoració de què Boccherini gaudí grafia hispanes es mantenien en un quasi en vida s'esfumà després de la seva mort com l'aitotal silenci. Un breu dossier, a càrrec de gua al desert. Si exceptuem el seu primer gran Víctor Pagan (1993), en una revista de biògraf, el francès Louis Picquot (1851), gairebé juntament amb una emocionada crida del divulgació, ningú no el recordà tot al llarg del segle romàntic, amb escasses excepcions testimonials de poc calat, compositor Ramón Barce perquè els estudiosos espacom ara la del seu besnét Alfredo Boccherini i nyols dediquessin energies i treballs a qui era, sens Calonje ( 1879). dubte, el més gran compositor hispànic del classicisme, va ser tot el que es Aquest oblit generalitzat euro'f' peu, tant de la musicologia com va fer. Tan sols havia precedit aquest ~ RESULTA desesperat requetiment un breu i de la programació de concerts i, en temps més modems, dels enrecompacte capíto l signat pel crític LAMENTABLE L'OBLIT Roger Alier en un llibre col· lectiu, gistraments discogràfics, s'ha DE LA MUSICOLOGIA un útil resum del catàleg de amb estès fins més enllà de l'acabaHISPANA DE LA ment de la Segona Guerra Gérard i una succinta ressenya FIGURA DE Mundial. Però el que és més greu biogràfica ( 1981). NI. BoccHERI ~ ~ El balanç, doncs, de la historioés que els estudiosos i intèrprets i la musicologia espanyoles del grafia ~~~~~~~~~~ del seu país d'adopció, Espanya, N S( UI n1 re ri PI ra m A s o e A e Ó N Luig1 Boccherit1i IN\'ESTIGACION r DIFUSION MUSICAL li ls :s A l'esquerra, coberta del cnlilleg de les obres de Boccherini, per Yves Gérard (1969). A dalt, logotip de l'Associació Lulgi Bocc/Jeri11i a ). l, 1- ), 'T 1- ~ !- a :I 1- s s ,. ri e e :I .- s e ~ i e e a o sigui que en el moment de commemorar-se el dos-cents aniversari de la mort del compositor, s'havien recuperat les Uargues dècades d'abandó en què la musicologia i la historiografia hispanes havien mantingut el més gran creador musical del classicisme mediterrani. Avui podem dir amb orgull que ja no és cert que Boccherini sigui un desconegut, ni ho és que la seva biografia estigui "aún por escribirse", ni que "la investigación boccheriniana es escasa, y la aportación española muy pequeña" (Barce, 1992). A vui, en ple bicentenari de la mort del músic, el que ens pertoca és explicar i divulgar els resultats de les intenses segle xx, fins a I'inici dels anys noranta, havia deixat recerques fetes els últims deu anys, aportar els una escadussera collita d'un total de menys de 80 pàgiconeixements adquirits als diversos congressos i nes, és a dir, menys d'una pàgina per any! trobades que s'estan celebrant tot al llarg de l'any, Malgrat aquest lamentable endaneriment hispànic i també programar concerts i promoure enregisrespecte dels tres països més vinculats amb Bocchetraments discogràfics amb la música de Boccherini: Itàlia, França i Alemanya, el final del segle xx i rini, per tal que el gran públic gaudeixi de la seva principi del XXI havien de ser testimonis d'una fulgumúsica. rant recuperació que ha posat el nostre país al capdaUn cop s'acabin les efemèrides del bicentenari vant dels estudis boccherinians, tant biogràfics com serà moment de reprendre la recerca, d'obrir noves musicològics. vies d'investigació, de publicar els resultats i d'inAutors com José Antonio Boccherini Sanchez crementar la presència de Boccherini en concerts (descendent directe del músic), Emilio Moreno i José i programes de ràdio i televisió, com també la Carlos Gosalvez (vegeu els dos articles discografia disponible. Però el que que acompanyen aquest), Xosé C. és evident és que hem deixat ja Gandara, German Labrador, Josep feliçment enrere aquella musicoM. Mangado, Judith Ortega, Elisalogia i aquella historiografia ELS DARRERS DEU beth Le Guin (nord-americana que ràncies i escadusseres dels anys ANYS S'HAN ha publicat també en castellà), i qui 1950 i 1960. Sortosament, gràINTENSIFICAT ELS signa aquestes ratlles, tots ells cies als recents esforços de qui ESTUDIS SOBRE EL membres de I'Asociación Luigi estimem la seva música, en el Boccherini, han publicat, en deu anys, COMPOSITOR. moment de commemorar el seu Prop de 1.500 pàgines sobre el mestre segon centenari, Boccherini toma de Lucca, la seva vida i la seva obra, a ser entre nosaltres! 31 451 Boccherini, ¿un músic ''fàcil''? PER MÉS QUE SEMBLI PARADOXAL, EN PARTICULAR ALS VIOLONCEL-LISTES, PERÒ TAMBÉ A ALTRES INSTRUMENTISTES, BOCCHERINI NO ÉS UN AUTOR QUE L'INTÈRPRET PUGUI CONSIDERAR DIFÍCIL. I AL MATEIX TEMPS, ÉS OBVI QUE LA SEVA MÚSICA ÉS DIFÍCIL, I MOLT, EN EL SENTIT TÈCNIC I MECÀNIC DE LA PARAULA, JA QUE ÉS BEN SABUT QUE LUIGI BOCCHERINI ERA UN GRAN VIRTUÓS DEL VIOLONCEL I PRIMER USUARI I VALEDOR DE LA SEVA PRÒPIA OBRA, MENTRE LA SALUT LI PERMETÉ AQUELLES OSTENTACIONS I FOCS D'ARTIFICI TAN ABUNDANTS EN LES SEVES COMPOSICIONS. ' L acompanyat de violinistes de la categoria de Manfredi, Nat·dini i Cambini (aquest últim en el rol de viola), és també, juntament amb Franz Josef Haydn, un dels inventors i precursors del quartet de corda. ¿Qui pot dubtar que l'opus 2 de Boccherini, col·lecció sorprenentment madura i visionària que agt·upa els seus 6 primers quartets de l'any 1761, és molt més avançada, des del punt de vista formal, melòdic i d'equilibri, que els primers del seu no menys genial coHega austríac, que en aqueUs anys encara no n'havia esclit cap? (Quan Haydn compon els seus veritables primers qurutets, els de l'opus 9 de 1770, en què encara s'aHudeix al violoncel com a bassa, Boccherini ja n'havia publicat dotze!) lllenguatge de Boccherini encaixa com l'aneU al dit als instruments que tan bé coneix, i en la seva obra no hi ha pràcticament cap nota, gir, passatge, digitació, articulació, moviment dinà· mic, color o consideració de tempo que no apunti lògicament i profunda a donar prioritat i a fer òptimes les capacitats tímbriques i tècniques de cada instrument. És per això que Boccherini és un compositor "fàcil": posseeix, a diferència de tants altres, el do i l'habilitat de parlar, amb els mitjans al seu abast, amb un llenguatge exquisidament apropiat en el qual de tot, absolutament de tot, obté el millor resultat possible. "Fàcil" perquè hi ha prou de seguir exactament les seves indicacions dinàmiques, les seves articulacions i els cops d'arc, les seves precises indicacions de tempo i caràcte1~ perquè la seva música emergeixi automàticament heta, fluida, natural i "fàcil". Boccherini és espe· cialmcnt escrupolós, exigent i visionari en les seves indicacions: quants pocs coetanis seus demanen que una interpretació sigui con grazia, straccinando, con E obra de Bocchedni és, doncs, plena de dificultats tècniques de gran volada, tant per al seu instrument com per a la resta per als quals compongué, en especial els de corda. El corpus compositiu per a aquesta família instrumental configura un llegat que de cap manera es pot considerar a l'abast de qualsevol instrumentista. No és pas cap secret que l'escriptura violoncel·lística del nostre autor exigeix un nivell tècnic molt per sobre de l'habitua], ara i en el segle XVIII, per la qual cosa l'intèrpret es veu obligat a emprar recursos tècnics de la mà esquerra ja llavors realment innovadors, com ara 1'ús del polze, i recursos en la mecànica de la mà dreta i de garba, smorfioso, malinconicamente, sotto voce, do/eisl'arc no menys rics en elements articulatoris i expressius. simo assai, a la puente [sic]! Que Bocchetini sigui un descobriment relativament Igualment, l'escriptura per als altres instruments d'arc -on Boccherini manifesta realment el geni que recent per a intèrprets i públic podria explicar-se pel fet que els instruments que tocava -en concret, un tots admirem és en els seus concerts i sonates de violoncel, ni os, quartets, quintets i sextets de cordavioloncel de la marca Jacob Steiner, encara que també exigeix als violinistes, sobretot als primarius, però se li atribueix I'Stradivatius que posseí Gaspar Cassadói els dels músics que treballaven amb ell i en els quals també als segundos, i a les violes, uns recursos molt superiors als que escoltem i interpretem en la majopensava quan esctivia, com també la manera de tocarria del seus coetanis. los i accionar els arcs, les modes, les Boccherini coneix a la perfecció tendències i els gustos interpretatiu.s el llenguatge propi dels instrude fa dos-cents anys no eren com aVUJ. ments d'arc, molt millor que els Ignorant la circumstància partíeu· E L LLENGUATGE DE de vent, de tecla o Ja veu, raó per lar d'un autor, el seu entorn i el seu BoccHERINI ENCAIXA la qual la seva obra, bàsicament moment, és lògic que la seva músi: MOLT BÉ AMB ELS orgànica i idiomàtica, llueix amb ca, interpretada en condicions I llum pròpia, sense necessitat d'adconcepcions diferents, des del p~n~ INSTRUMENTS DELS ditaments o recursos fàcils i de vista tècnic, articulatori, dinàmiC I QUALS ERA gratuïts. Boccherini, integrant d'un interpretatiu, ens pugui arribar més INTÈRPRET. mític possible primer quartet estadesfigurada del que imaginem, i sense ble de la historia, al Milà del1766, Ja nitidesa d'unes obres que, segons el /11 Sé fr ), ls )( 6 a, 1e ., n ls 1· !) A l'esquerra, retrat de Boc;cherini (de pi~to~desconegut ~e l'escola francesa), quadre propietat del Dr. Gerhard Clzristmann, d'Alemanya. A la dreta, vzoloncel Stradzvnrzus que posset Gaspar Cassndó, que sembla ser havia estat propietat de Bocclzerini t, .. > ~ !s i I· ~­ !S e tl ¡. lt :I n é ·. i. Iu· .· ,t i s e s el mateix autor, eren escrites per "parlar al cor de l'hotar, o simplement dolentes, si no pèssimes, que avui me i això és el que miro d'aconseguir". ''La música es troben a les botigues de música -de les prop de sense afecte i passió -deia en tardana carta al poeta sis-centes obres que el nostre autor compongué, francès Chénier- és insignificant." amb prou feines un percentatge mínim està publiSens dubte, les ja no tan recents tendències intercat avui i és accessible comercialment! pretatives històriques i l'ús d'instruments i recursos Malauradament, Ja immensa majoria del repertècnics contemporanis als seus autors han fet un grantori, no ja de Boccherini, sinó de qualsevol autor diós favor a l'espanyolitzat Boccherini, i han retorque no sigui un dels "grans" -cosa que poques veganat, amb claredat meridiana, un llenguatge que, ocult des sap el gran públic- no està publicada. Per tant, darrere costums d'interpretació, timbres, colors i instrucal retornar indefectiblement a les fonts originals: biblioteques, arxius, coJ.Ieccions, per buscar els ments diferents dels que Boccherini coneixia, l'havien relegat a ser l'autor d'un min.uetto que, de tanta reitemanuscrits, de vegades autògrafs, o les edicions d'època, primeres o posteriors, de la peça que volem ració, en mil versions menys en l'original (un exquisit moviment d'un quintet de corda amb dos violoncels), interpretru~ i, amb aquest material, elaborar l'intèrpret en la seva pròpia versió. ens havia esdevingut embafador, emperrucat i insofrible. Interpretant amb arnies, coJ.legues o alumnes, sempre er '•fàcil'' avui Ja música de Boccherinj equiens hem demanat en què devia consistir el secret per val a respectar les convencions notacionals, fer "fàcil" Ja difícil música de Boccherini, i Ja resposels llocs comuns interpretatius llavors obvis, ta és sempre la mateixa: tocar amb rigor i precisió el les normes articulatòries, dinàmiques i ornaque està escrit, fins al mínim detall, mentistes, llavors en vigor i avui diferents en molts perquè Boccherini era un músic extraaspectes, i sotmetre, amb gran cura, ordinàriament precís a qui poc cal la revisió d'aquests materials per afegir, a diferència de tants altres evitar tergiversar o mistificar un coetanis seus, més descurats, rutinallenguatge que, i llavors era lògic DISSORTA DAMENT ris o confiats en la bona voluntat de i implícit, avui planteja greus LA IMMENSA MAJORIA l'intèrpret, que deixen, sovint, molt problemes epistemològics que un DEL REPERTORI DE de marge a la fantasia, i també a la especialista ha de superar. BOCCHERINI NO ESTÀ rutina de l'intèrpret. Per tant, no Així, la música de Boccherini queda cap més remei que anar a les sonarà sincera, autèntica, fresca i PUBLICAT. "fàcil", en tota la seva bellesa fonts i malfiar-nos de les escasses edicions actuals, moltes sense contrasesplèndida. F 33 453 Els quartets de corda, parcel·la cabdal en l'obra de Boccherini PROBABLEMENT, ELS PRIMERS QUARTETS DE CORDA ITALIANS DEL QUE PODRÍEM DENOMINAR "ESTÈTICA DEL CLASSICISME", SÓN ELS DE LA SÈRIE G. 159-164 DE BoccHERINI, DATATS EL 1761 I PUBLICATS COM A opus 1 PEL PARISENC VÉNIER, L'ABRIL DEL 1767, JUST UN ANY ABANS QUE EL COMPOSITOR ARRIBÉS A ESPANYA. algrat que fossin concebuts a la curta edat de divuit anys, mostren una maduresa i un talent tan sorprenents, que suscitaren els elogis del seu primer gran biògraf, Louis Picquot, en la seva Notice sur les oeuvres et la vie de Luigi Boccherini ( 1851. A viat en veurem la primera versió castellana, pel Dr. German Labrador): "Aquesta col·lecció és extremament notable per més d'un motiu. Aquí Boccherini apareix tot ell. EL seu gust, el seu estil, el seu caràcter suau} el seu geni es manifesten de forma sobtada amb una superioritat i una comprensió de l'art que deixa molt enrere les produccions similars dels seus predecessors, fins al punt d'arribar a sercherini componia les seves primeres peces del gènene el creador i a fixar el veritable caràcter del re, evolucionava també el model centreuropeu del gènere." quartet de corda, del qual Haydn va ser primer Aquests foren els primers d'un total de 91 impulsor i, amb Mozart, el representant principal. quartets escrits per Boccherini fins al1804, any en què en va compondre l'últim (G. 249), que Q ui va ser l'inventor del quartet de corda, quedà incomplet. Entre ells, 45 s'atenen al la fórmula més popular de la música de format d,opera grande i 46 al d'opera piccola, cambra de la segona meitat del XV!II? una curiosa distinció que feia Boccherini atenent Encara que molts insisteixen a posar·li al nombre de moviments i extensió de cada peça. nom i data, sembla que, en realitat, es tracta d'un Afegiríem a aquests alguns arranjaments d'aldescobriment col·lectiu i lent, que tingué lloc a tres obres seves o d'atribució no demostrada. meitat del segle com a fruit de l'espectacular expan· En la tradició italiana en la qual es formà sió de la música instrumental i de l'evolució de la Boccherini, de cabdal importàntècnica d'interpretació, afavorida pel cia en el progrés de la música ~ ~ perfeccionament dels instruments instrumental europea, els preded'arc. Era, a més d'un producte que cessors que esmenta Picquot SEGUEIX ESSENT satisfeia plenament la demanda dels serien Sammartini, Galuppi, o UNA INCÒGNITA diletants, l'expressió de Ja més pura Scarlatti, tots ells autors d'obres L'AUTÈNTIC INVENTOR i refinada tècnica compositiva que embrionàries per a grups de DE LA FORMA DE genis com Boccherini o Haydn van corda, encara d'acord amb el QUARTET DE CORDA . sabet~ de bon principi, portar a les gust barroc. ParaHelament i per ~ ~ més altes cotes, mentre altres les mateixes dates en què Boccompositors menys talentosos feien M 34 454 d d ~I J. 11 Coberta de l'edici6 de jeau f u/ien Hummel, com a opus 11 (h. 1785), dels Qunrtets opus 24 (G. 189-194). A la pàgina anterior, retrat de Luigi Boccherini, oli de Frnncesco Barsochini (1869), en el qual apareix la partitura dels Quartets opus 43 (G. 218-219), de 1790 (lstihtlo Musica/e Boccllerini de Lucca) X QUATITQR.S CoNCERTAN Ts A. EUXViOLON .S ALTo ET BMsE. ~tn_PO.téJ .CJ>a,..J . . UIGI BoccHERI NI, Oeuvr~ XI . '"rl valors femenins (emotivitat, gràcia, delicadesa) amb la profunditat i solidesa que solen destacar-se en la música germànica. om a virtuós del violoncel, Boccherini, acompanyat u .JJerli.11 11vcc lhv.~l~~ tiM &U~ d'a ltres il·lustres ~ A.&,.¿... .ut ~(l" ~noiA músics toscans, practicà el ~t' .J("}lf"" ¿-f... ~IW~ '-"'~• . ¿,rquartet de corda durant la tJrt seva estada a Milà el 1766, segons que es dedueix del testimoni de Giuseppe Carn bini, en la seva obra Nouvelle méthode théorique et pratique pour le violon (ca. l803): "Com es nota que els que no veuen la música instrumental més que com un va soroll, no de substrat. han sentit, com jo, executar els quartets de S'ha parlat molt de les influències mútues Boccherini, de Haydn i d'alguns altres mestres d'aquests dos músics, als quals tots tenim la tempcèlebres a Manfredi, Boccherini, Nardini i a mi tació d'assignar el paper de capdavanters respecmateix, que estava contentíssim en el paper de tius dels estils italià i germànic. Però ambdós eren viola." massa grans com per encasellar-los dins esquemes Aquesta agrupació d'intèrprets compositors excessivament simplistes. Sense renunciar a Ja seva que a tots ens hauria encantat escoltar i que formació i estil propi, Haydn mai no ocultà la seva alguns, com ara Luigi delia Croce, consideren admiració per l'italià, mentre que Boccherini, sense "el primer quartet d'arcs de la història de La abandonar el seu món personalissim, música", podria ser el contratal com ho expressa el musicòleg punt meridional d'aquell altre alemany Christian Speck, mostrà no menys il·lustre i fascinant HAYDNI una evolució en els seus quartets quartet que formaven, quan BoccHERINI VAN SER cap a l'acceptació d'elements típics Haydn, en la dècada de 1780, ELS CAPDAVANTERS del quartet de corda haydnià. Aquell visitava Viena, el compositor crític que va dir que Boccherini era DELS ESTILS ITALIÀ I d'Esterhazy com a primer violí, "la dona de Haydn ", potser no era GERMÀNIC. Dittersdorf com a segon, tan maliciós com sembla i tan sols Mozart a la viola i Vanhal al pretenia vincular en positiu els violoncel. •. *"===-==~"4..1':."''#r a..;, J.J. Hu~, ~, "~~ C ,....,..~.~. 35 455 CAR LO BERGO NZI 251 AMB MOTIU DE LA SEVA PARTICIPACIÓ EN EL JURAT DEL CONCURS DE CANT FRANCESC V!ÑAS, EDICIÓ XLII, VAM PODER COMPARTIR MÉS D'UNA HORA AMB AQlJEST PILAR DE LA INTERPRETACIÓ GISTRAMENTS EN LA SEVA TRAJECTÒRIA PROFESSIONAL EL FAN TORNAR A TREPITJAR EL LICEU, ARA PER PREMIAR NOUS CANTANTS. SOBRE CANT, VIDA I MIRACLES D'UN TENOR DE PARMA OPERÍSTICA DE LA SEGONA MEITAT DEL SEGLE XX. MÉS DE SETANTA-DOS ROLS CANTATS ALS PRINCIPALS ESCENARIS DEL MÓN I MULTITUD D'ENRE- ES DESENVOLUPARÀ AQUESTA CONVERSA AMB LA SINCERITAT I LA IRONIA D'UN MEDITERRANI OCTOGENARI QUE ESTÀ DE TORNADA DE TOT. Memòria verdiana en estat pur .P.~E..~Q-~?.~.T.~.~~Q. 36 456 -Com va ser el seu acostament a la música i al cant? -Com tants cantants, el contacte amb la música es produeix en la infància amb la música d'església; allí escoltes i comences a cantar al cor i a fer solos, i després a l'escola, fins que apareix algú que et diu que per què no estudies cant, que tens una veu interessant. Jo tenia llavors setze anys i com que fenia una veu fosca em van dir que tenia veu de baríton. -¿1 comença a estudiar cant? -No, em van dur de presoner de guerra a Alemanya durant dos anys, ja que aleshores estava en l'exèrcit italià i quan el meu batalló va caure en mans dels alemanys jo no vaig poder escapar-me com molts companys, perquè era a la infermeria amb febre. Em van dur durant dos dies amb tren fins a arribar a prop de Brandenburg i allí vaig romandre presoner en un camp de treball on vaig treballar cavant i construint vies i fent de transportista per acabar com a forner. Estant en aquesta circumstància jo no passava fam, però sí els meus companys de presó, per la qual cosa jo em ficava entre la roba alguns pans per a ells, però em van des- cobrir i em van castigar novament al dur treball de les vies, fins que al setembre de 1945 vaig tomar a casa no sense abans tenir una altra experiència que lliga novament amb el cant, ja que tomant a casa vaig haver de queclar-me en una caserna militar dels russos per recuperar-me del tifus i allí em van escoltar cantar i em van proposar de cuidar-me i recuperar-me un temps a canvi de fer un petit espectacle per a entreteniment dels comandaments i soldats que hi havia allà. Després d'aquesta estada i ja recuperat vaig tomar a casa. però quan vaig arribar a Parma vaig haver d'estar encara en quarantena, i després de la total recuperació vaig tomar a estudiar al Conservatori Arrigo Boito de Panna on vaig coincidir amb la Tebaldi, que estudiava l'últim any de cant, i ens vam fer grans amics. Després d'estudiar dos anys vaig acabar els estudis com a baríton, i vaig començar la meva carrera cantant en aquesta tessitura amb grans directors i cap em va dir que era tenor. L'última actuació com a baríton va ser el 12 d'octubre de 1950 amb la primera Butterfiy realment japonesa que arribava a Itàlia. -f com es va produir el canvi a la corda de tenor? -Encara que jo ja intuïa que podia ser tenor, va ser en aquesta represe11tació de Butterfly quan de broma passem el duo d'amor al camerino i jo vaig anar al Do de pit sense problema, i Jloig dir prou, cal canviar. Ja abans havia es· tal cantant amb els més grans, com Schipa, Gigli, Tagliavini i jo els pre· guntava amb humilitat com respirave11, com resolien passatges. l'emissió. Per aquest motiu en aquesta nova etapa vaig ser molt autodidacta. I per assegurar-me vaig haver de començar afer de nou audicions. Em vaig preparar tres àries fortes de tenor i dos agents que em van escoltar m'oferien el cover del tenor d'Aida i l'última funció com a titufar en diverses ciutats. Finalment I'Oig anar a veure al meu propi agent de b~~ ríton, que era com un pare per a mrr em va oferir el debut amb Magda Olivero cantantl'Andrea Chenier. Una l'I!· ritable bogeria, ja que debutar amb aquesta obra i amb aquesta sopran? era d'alta responsabilitat. A la fi t'Oir· vero va cancef.lar la seva participació, però l'òpera es va fer i sense ser un gran èxit, la premsa va vaticinar un jove te· nor amb possibilitats. Però el millor l'O ser que en alguna representació estal'a el director de la RAI i com que l'any se· güent era el cinquantenari de la mort p b g è $ ,\ /1 Si p q 11 ~ 11 p. q¡ ¡, 1/, a¡ el a l· ?I lr rr ¡. 11 l~ 1, 1T a ?- ?T !S 11 ?· ¡. 'g I· I· ?· b () Í· '), 11 ?· a a ¡. ..¡ de Verdi, pensaven muntar totes /'òperes del compositor, i em va proposar participar en el projecte com a cover de lots els tenors i cobrant una quantitat considerable; i a més, amb una transmissió d'una Giovanna d'Arc amb la Tebaldi i una altra actuació sota la direcció de Giulini. Va ser un negoci rodó,ja que la meva carrera va pujar després d'aquesta retransmissió amb la Tebaldi i em va catapultar a tots els grans teatres d'òpera internacionals. Una vegoda arribat a la RAl i després d'aquest èxit, un dia Del Monaco em va felicitar per la meva carrera i em va proposar si volia debutar al Metropolitan de .Vo11a York, que ell em cedia una actuació d'Aida i una altra de Trovatore seves per a la meva presentació. fo vaig parlar amb la meva dona i vam decidir que sí, ja que si anava malament almenys hauríem estat a Nova York. A Nova York m'estava esperant DelMonoco, que per a mi era Déu en el cant, i em va acompanyar a l'hotel. -Com va anar el seu debut al Metropolitan? ·Va ser una e."periència única, per?uè després de quatre assajos a piano 'cap amb orquestra va arribar el dilluns de la funció. Del Monaco em va ajudar a vestir-me i em van advertir que el públic podia ser fred perquè era una El vell Liceu ha estat un teatre molt especial, perquè m'ha donat nits d'èxits grandiosos i satisfaccions personals enorn1.es. El seu públic era un públic entès i valorava el bel canto funció de gala de l'alta societat i que no eren molt calorosos en les seves manifestacions./o ataco el "Celeste Aida" i acabo en el Sib en pianisimo com havia escrit Verdi. La reacció va ser increïble, quatre rnil persones dempeus aplaudint i Del Monaco entre bastidors plorant d'emoció. Després del primer acte del Trovatore, quatre dies després de l'Aida, va venir el superintendent del Met, Mr. Bean, i em porta un contracte per tres anys, que amb el temps es van convertir en trenta-vuit temporades ininterrompudes. Després també van venir altres grans teatres, La Scala, Coven/ Garden i Liceu. -Quins records té del vell Liceu? -Per a mi ha estat un teatre molt especia/, perquè m'ha donat nits d'èxits grandiosos i satisfaccions personals enormes. El públic del Liceu és un públic entès i que valorava el bel canto. Després de tantes òperes que jo he cantat aquí a Barcelona, quan passejava per la Rambla de les Flors la gent em cridava, vaig arribar a ser popular i a fer molts i bons amics, com en Pàmies. Recordo que aquí m'anomenaven d'una manera curiosa, "l/ Catedratico", la qual cosa m'honora de plaer, essent com sóc un home que mai no ha trepitjat la universitat com a estudiant. Duc Barcelona al cor, i per això vaig ¡;;¡ ¡;¡:¡- ¡;: .... 37 457 251 38 458 acceptar de l'enir com a jurat en el Concurs Viñas, perquè a mi els concursos no m'agraden i he de dir que és el millor concurs del món, organitzat en els seus més mínims detalls. Tal vegada l'única cosa que caldria millorar o incloure i que jo he proposat a la família Lerfn-Vi/arde// és que els guanyadors haurien de presentar-se en una representació operística fora de la temporada habitual, ja que el que necessita un cantant és cantar òpera, no guanyar concursos i endur-se un premi en metàf.lic, sinó la possibilitat de trepitjar un escenari. -Vostè ha cantat entre les seves dues etapes, com a baríton i tenor, setantados rols d'obres, compositors i estètiques diferents. però sobretot ha destacat per les seves interpretacions verdianes fins al punt de nomenar-lo el príncep dels tenors verdians. Quin és el secret per cantar bé aquest compositor? -Amb tota humilitat i des de la meva experiència intentaré respondre. Tot el món canta Verdi i pot cantar Verdi alhora que canta altres compositors que per al meu parer són incompatibles, però jo definiria que la veu verdiana reclama sempre el so cobert, el so vellutat amb la punta metàl·lica en l'agut i tot això sobre el fia to, no per sota [i ens en fa algunes demostracions cantant de les diverses maneres amb una claredat meridiana], i això no es pot aplicar a Mozart, per exemple, ja que s'ha de cantar o es pot cantar amb una veu molt més natural, no tan impostada o en masquera. L'important en Verdi és el color, i per a les veus masculines sobretot és un color masculí, siguin tenors o bar/tons, un timbre de pes no lleuger o blanc i això s'aconsegueix des del suport del diafragma i passant el so per sobre del fia to. -Però fins i tot examinant la vocalitat verdiana s'observa que no és la mateixa en el primer Verdi que en I'OteUo o en les últimes òperes de la seva vida. Com s'enfronta un tenor a obres tan "belcantistes" i tan "de forza"? -Efectivament, les primeres òperes de Verdi, com el Oberto i altres són per congratular-se amb un públic que encara vol el sabor de Donizetti o Bellini i, per tant, la manera de cantar ha de ser molt més dolça, no tan heroica. La volta de rosca en què Verdi és ell mateix es produeix arnb Luisa Miller, però cal no oblidar el que he assenyalat abans, sempre amb el so cobert. I això afecta igualrnent la potència que demana Verdi en la seva línia de cant i com atacar els aguts. A partir de la Luisa Miller el cant no pot ser tou ni blanc com algunes vegades s'escolta cantar alguns aguts en el bel canto, amb falset o mezza voce blanca. Però seria impensable i impossible un Otello que canti així. Un personatge com el de Venècia ha de tenir una veu de tenor fosca, tenebrosa, com la van tenir els grans Otello com Del Monaco. -Un altre dels compositors per a tenor per excel·lència és Puccini. Quin canvi es produeix en les exigències vocals amb les seves òperes? -Puccíni sí que permet que a partir d'una impostació constant es pugui obrir un mica més el so que en Verdi. Ai.\:Ò ho veiem en un tenor com DiStefano, bon verdià però exceJ.Ient puccinià que juga amb aquestes obertures a l'hora d'atacar els aguts del compositor de Lucca però que serien incorrectes en el fraseig de Verdi. Evidentment, això succeeix per una major expressivitat i tendresa teatral que exigeixen els mateixos arguments de Puccini i que Verdi no té. I queda clar si cantem l'inici de "Gelida maninan o el ''Celeste Aida" [i així ho exemplifica amb una mestria incre'tble). En definitiva, un tenor puccinià pot cantar Verdi, però li faltaria l'estil verdià. Això no vol dir que no es pugui aprendre. És clar que s'aprèn, com els altres estils que hi ha en la llarga històría de l'òpera, però sempre s'ha d'anar amb compte de ser fidel a la partitura i el que s'amaga entre les línies del pentagrama. 1 a més, per un altra raó, que és que qui no canta cobert o semicobert dura poc en aquest treball. Quantes grans veus s'han perdut per una mala tècnica! -1 quin altres peritis detecta vostè en els joves cantants? -La pressa, la velocitat per voler triomfar, per cantar-ho tot i a tots els llocs com més aviat millor, i el cant és com el vi, necessita un temps de repòs, de maduració. És veritat que avui dia tot es fa més de pressa, es viatja més de pressa, etc., però la veu com a instrument és el ma feix que fa dos-cents i celll anys, no és més gran, ni més poderós; en canvi les orquestres d'avui dia són més nombroses; els instruments, més perfectes i més potents de so; els teatres, més grans, etc., amb la qual cosa la veu pateix més, perquè té més "enemics" per vèncer. Però el pitjor de tots és la pressa per voler cantar-ho tot i de qualsevol manera. Un tenor líric lleu· ger de L'elisir, podrà cantar fins a una Bohème amb temps, però 110 una Aida, ni un Otello, sobretot si no canta com he dit abans. El resultat en menys de dos anys de repertori i tècnica inctmecte: aquesta veu estarà al cementiri. Clar que veiem tenors que canten, però Déu meu, com i fins quan podran cantor? Un cantant que vulgui fer una bono ca· rrera, ha de donar la volta al món COlltant cinc vegades i això són anys de cantar. Si només la fa una i ajudat per una discogràfica i després desapareix, quina veu més poc interessant i in· tel·ligent! -¿Però la culpa de tot això no és sols del cantant, no creu? -És clar que no, és culpa dels directors musicals dels directors artfstics dels teatres q~e obliguen a cantar rols que no són convenients a les veus, i s~· bretot de les discogràfiques, que om· ben a fer coses veritablement ridícules, com el cas del cantant de cançons All· drea Boccelli, que és un àngel del e~/ en el seu gènere, però com s'atrl!l'eiX 8 f è p Si p li s ;. !1 e !· !/ i; ., •. !/ '· s e ·. ~ I, ., e ·. ? •. e s MEMÒRIA PRODIGIOSA, SAVIESA PROFESSIONAL, CRITERI BASAT EN LA VERITAT I COHERÈNCIA SÓN ELS INGREDIENTS o'AQUEST TIRAMISÚ QUE ÉS CARLO B ERGON ZI. SI CANTANT VA SER ADMIRAT, LA SEVA MANERA DE CONTAR LA SEVA VIDA I EXPERIÈNCIA ÉS CAPTIVAD ORA; LA SEVA MIRADA, ELS SEUS GESTOS SEMPRE MESURATS PERÒ ALHORA EXTROVERTITS FAN o' AQUEST GRAN DE L' ÒPERA UNA PERSONALITATHUMANA MÉS ADMIRABLE ENCARA. a gravar Tosca, Bohème, Trovatore... ! Estem bojos? Però la raó és que el disc ho "resisteix" tot, i la indústria es nodreix de nous -amb tot el respecte•monstres de fira" i no precisament per la seva qualitat. Però dugui vostè a un teotre en Boccelli a veure què succeeix: un fracàs si exceptuem els qui no entenen gens de música i es deixen dur per una campanya de màrqueting. Però és una situació que tard o d'hora ha d'explotar, perquè s'està enganyant la gent i es prostitueix l'art pe/vil metall. No sé quants anys viuré, però vostè que és més jove veurà l'òpera cantada amb micròfon, fins i tot Albano cantant Turandat, que no dic que no siguin bo en el seu repertori, però no en la lírica. I el problema és més greu perquè els que reritab/ement estudien, es preparen per fer una carrera i tenen condicions, no /ro poden fer perquè farien ombra a tots aquests oportunistes. Tots hem fet bogeries, Bergonzi el primer, però sempre perquè creia que la veritat estava en el que feia , però aquells que venen milions de discos cantant Verdi, quan mai han estudiat ni poden cantar en públic una pàgina d'aquests compositors, és Ulla mica més que atreviment... -Vostè no només ha cantat amb els millors cantants i batutes, sinó que ha estat dirigit per grans regidors, però avui dia és un altre tema espinós, ja que la fidelitat a la partitura se salva relativament, però la fidelitat a l'obra en la seva concepció escènica moltes vegades és una mica supèrflua. Quina és la seva opinió sobre aquest tema? -El regidor pot tenir les seves idees, però evidentment el cantant, que és qui ~urt a l'escenari, és qui ha de dir "no" 'Oliar-se'n si no el convenç el que es planteja, per fidelitat a l'obra, a la sel'O carrera i al públic que li demana que quan surti a l'escenari visqui el drama que representa. Aquesta valentia avui no existeix, ni entre els cantants ni entre els directors artístics dels teatres d'òpera que signen els projectes. Jo accepto una proposta que, actualitzada, millori, però el canvi gratuït o per esnobisme no. Quan jo encara cantava, fa ja dues dècades, vaig veure una Aida en què Radamès es vestia amb texans, Amonasro sortia d'un armari en el tercer acte mentre Aida i Radamès estaven fent l'amor en un llit, i al final no moren en una tomba sinó en una cambra de gas. Es poden concebre amb aquesta música i aquest text, ¿una quantitat de despropòsits així?, o una Tosca en què Scarpia es converteix en Hitler; no, jo no ho accepto. És un problema d'essència d'espectacle. És un espectacle musical amb teatre, no una obra de teatre amb música. El llenguatge de l'òpera és el musical, no el teatral. l aixf s'ha entès sempre, per això acceptem les convencions i els disbarats d'alguns llibrets operístics, com ho acceptem d'altres arts. No per posar texans a Radamès o una esvàstica a Scarpia es modernitza l'òpera i es guanya públic. El millor per a l'òpera és que hi hagi bons intèrprets en uns muntatges atractius, clars i que expliquin la història del compositor, no les històries i "re/ecturesn del regidor. Per a mi un exemple seria Zefire/li, que respecta el llibret, serveix la música i modernitza l'escena però des d'un respecte als detalls i les necessitats dels cantants. Evidentment, és de l'escola de Visconti i aquí no entrem en valoracions, com alguns diuen, de si és una estètica femenina perquè és gai. Això no m'importa, el que cadascú fa a seva casa i.a/ seu llit no ha d'afectar el judici professional; jo he conegut molts professio- nais gais amb una intel·ligència superior. -Canviant de tema, ¿mai no ha estat temptat de cantar un altre tipus de repertori més enllà de l'italià, com l'alemany? -Vaig estudiar Lohengin, però en la seva traducció italiana i ho vaig presentar a diversos teatres, però quan va venir la moda que només s'ha de cantar en llengua original, vaig desistir perquè no domino la llengua alemanya i seria una falta de respecte a la partitura, a la llengua i al públic, i per tant no ho he fet. Això obeeix al principi que jo sempre he intentat fer les coses des de la veritat i m'han dirigit batutes d'allò més variades i genials, i mai no he tingut problemes perquè jo estudiava cada cosa que feia, no era gratuït, sinó que seguia la partitura i el que indicava, cosa que avui dia moltes vegades els cantants no fan, sinó que adapten la partitura a la seva veu i no com hauria de ser, la seva veu a les partitures que puguin cantar. -La vida del cantant, per tant, ¿és bastant dura, sacrificada? -Com en totes les professions, però en aquesta nostra tenim l'instrument dintre i, per tant, no podem jugar-hi. Sí, almenys la meva vida ha estat molt sacrificada. El dia abans de cada funció jo no parlava, però de debò, no obria la boca i aix{ ho han fet els grans cantants. Avui dia ningú no ho fa. A la porta del meu camerino sempre hi havia dos guàrdies que no deixaven passar ningú, ni la meva dona, que ha estat la millor i més cruel crítica que he tingut; no em deixava passar una errada, ni una concessió, i té un mèrit enorme per haver seguit i aguantat un tenor dia darrere dia durant cinquantatres anys de carrera. Això és una proesa ;:3 ¡¡¡;;;- = .... e ~ e:' ¡;,¡· 251 més que cantar. Igualment, de Pegades en una carrera com la meva, m'he hagut d'enfrontar amb gent com per exemple amb el director d'orquestra Karajan per no voler debutar en Pagliacci amb ell a La Scala; jo no m'hi sentia prou preparat i el fet de dir-li-ho em va costar la cancel·lació de tots els contractes que tenia amb ell, que passaven de trenta. De vegades, la veritat i la sinceritat amb un mateix costen molt cares. -Sempre es parla de la relació entre tenors i sopranos: què em pot dir d'aquestes quatre reines de la lírica que vostè ha enamorat tantes nits operístiques: Callas, Tebaldi, Sutherland i Victòria dels Àngels? 251 40 460 -Aquí cal distingir dues categories de veus. Amb la Tebaldi i la Victòria es tanca una de les èpoques més importants de veus de soprano que han existit pel so, per l'expressivitat d'aquest. Elles amb la veu et donaven el que la Ca llas et donava caminant i movent-se per l'escenari. Han estat els dos ídols pels quals jo he estimat el bel canto. La Ca/las i la Sutherland han estat dues grans "animals» de l'escena, però no vocals com les altres dues. Se m'ha d'entendre bé, això: estem parlant del top de les sopranos de la segona meitat del segle xx, però la Calla s i la Sutherland se servien de l'escena per donar suport al cant que a les altres dues no els era necessari. Evidentment, u11a altra gran seria Caballé, però jo no puc parlar com a col·lega perquè vaig cantar ben poc amb ella, mentre que amb les altres han estat infinitat d'ovacions i nits d'èxit. Sutherland ha destacat per les fioriture i adorns que no existien en la partitura, però de vegades sacrificant l'expressió pel virtuosisme. En canvi, el final de Traviata amb Victòria, o el final d'Aida amb Renata era tocar el cel, era sentir-se un privilegiat per tenir-les tan a prop i fer art amb elles. Són dues parelles vocalment diferents, amb les seves característiques i els seus aspectes positius; per exemple la Tosca de la Ca llas era única, però més per l'escena que per la netedat vocal. O La Bohème amb Victòria que et feia plorar en l'últim acte, era una dona que duia la música per la sang, era l'art en so pur. També haver cantat amb aquestes deesses de la lírica et crea una insatisfacció quan escoltes les seves òperes fetitxe per unes altres i sents que no hi ha nivell, ni gust, ni art que les iguali. Avui dia estem calant, desafinant, en el món de la lírica, és la meva opinió, amb tot el respecte, i així ho compartia amb mi el gran Kraus, un germà per a mi i un dels més grans tenors lírics d'aquest segle, i és que la seva veu pot ser discutible, però la seva tècnica era perfecta. Era la intel·ligència més que la bellesa de l'instrument. -Què creu que captivava el públic de la veu de Bergonzi? -El color, el fraseig i l'expressió emo- tiva, perquè la meva figura física no era com en el cas de Corelli.jo no he estat tan gros com ara, però sempre he estat un poc rodanxó. Tampoc per ser molt expressiu en escena, sinó més aviat amb gest mesurat, precís i estudiat per a cada moment, perquè en ser un poc obès, si gesticules massa queda ridícul. En el meu cas, l'expressió ve donada més per la música que pel gest. -Què és la música per a Cario Bergonzi? -Tot. Des que tinc memòria m'alimentava de la música, gairebé vaig aprendre a llegir en les partitures, amb les lletres de les cançons i les anotacions que allí apareixien. La música m'ha donat disciplina, fidelitat, és a dir, ha configurat/a meva vida i al voltant seu s'han desentrellat els altres aspectes, com una família meravellosa, sacrificada al voltant de la meva carrera, però meravellosa i unida. Tot això fins al punt que si tomés endarrere, faria el mateix, tant professionalment com fa· miliarment, intentant millorar allò de què no vaig quedar suficientment sa· tisfet, malgrat que ja sabem que la per· fecció no existeix. -1 què és el silenci en la música i en la seva vida? -Lliga molt amb la pregunta anterior. Sense música jo seria un home mort, però per a mi el silenci és or, així de preuat el considero. 1 parla tant com el so si està ben escrit i es fa amb la ili· tenció amb la qual va ser compost. El silenci en la música seria l'expressió inicial del que comença després. l en la meva vida el silenci m'ha costat, sóc italià, però m'ha reportat grans bene· fieis. Sincerament li dic que qui vulgui fer una carrera tan important com la meva, ha d'abandonar totes les coses més belles de la vida i fer silenci per pensar, per reflexionar i prendre deci· sions. F-le estat molt feliç, però mai sen· se cap excés i això de vegades costa. Es· tic orgullós, i ho dic amb humilitat, d~ tot el que he fet en la meva carr~ra.' d'haver pogut comunicar al pub/re aquests moments de bellesa i rebre en· cara avui, després de molts anys de no cantar, mostres d'afecte de la gent. .-~-·······t· PRE C R Í TIC A El Festival Mozart convida Schubert AMB EL TÍTOL " M OZART CONVIDA SCHUBERT", Thomns Zehetmnir L'OBC I NICIA LA SEVA TEMPORADA DE CONCERTS AMB EL TRADICIONAL F ESTIVAL MOZART, PERÒ ENGUANY AMB NOVETATS DESTACADES . E n primer lloc, l'estructura de tres concerts, en què s'oferiran un total de cinc simfonies de Schubert que emmarcaran tres obres concertants de Mozart, concretament el Concert per a violí i orquestra en Sol major, amb Thomas Zehetmair en el rol de solista i director; el Concert per a arpa, flauta i orquestra, amb Magda lena Martínez i Magdalena Barrera com a solistes, i el celebèrrim Concert per a clarinet, amb Larry Passin com a protagonista principal. Al costat d'aquestes obres, l'obertura del Ballet Cendrillon de Ferran Sor, i obres concertants de Mozart i simfòniques de Schubert, i amb Cluistian Zacharias que deixa el seu rol de director del Festival Mozart en mans de Thomas Zehetmair, director enguany d'aquests concerts simfònics. La carrera concertística de Zehetmail~ l'ha dut a ser considerat un dels més grans violinistes dels nostTes temps, no només en la interpretació de la música barroca -especialment de les Parli tes i Sonates de Bach-, sinó de la dels períodes clàssic, romàntic, segle xx i contemporani Per comprendre el talent de Zehetma ÍI~ cal remuntar-nos a la seva infantesa. Nascu t en una famíl ia d'àmplia tradició musical, ja de petit interpretava música de cambra. El seu pare, el professor Helumt Zehetmair, va ser el seu primer mestre al Mozarteum de Salzburg, on Thomas féu uns estud is q ue c ulm inaren amb classes magistrals sota el mestratge d e Frank Samokyl, Max Rosta1 i Nathan Milstein. L an y 1977, a l'ed at de disset anys, va debutar en el Festival de Salzburg i un any després obtingué el primer premi del Concurs Internacional Mozatt. Als vint anys va fer el seu primer enregistrament; era l'any que debutà al Mozarteum de Salzburg. A partir d'aquest moment i durant aquests darrers vint-i-cinc anys, les actuacions de Zebetmair l'han dut a actuar per tot el món, bé com a solista de concert, en recital sol o amb música de cambra. Ha actuat sota la direcció de directors tan prestigiosos com Blomstedt, Esch en bach, Dohnanyi, Salonen, Rattle, Sarasate, Sawallisch, Stein ... ; h a ofert recitals de música de cambra juntament amb fi. gures tan destacades com Brendel, Schiff, Zimmermann, i ha estat convidat en moltes ocasions a ac: ' tua r en e ls fes tivals de més prestigi internacional, entre els quals l'organitzat per Gidon Kremer. Interpretacions d'integrals, com les Partites i Sonates de Bach en concert, enregistrament d'obres virtuosístiques com els Capricis de Paganini, de Concerts com els de Mozart -tot assumin t el rol de soHsta i director-, de Brah ms, amb l'Orquestra de C leveland i Dohnanyi, de Schumann i Dvorak a mb la Ph ilhar mon ia O rch estra sota di recció d'Inbal, el de Szymanowski acompanyat per l'Orquestra de Birmingham i direcció de RattJe, els de Bartók amb l'Orquestra del Festival de Budapest dirigida per Fischer o els de Bach amb l' Amsterdam Bach Solistes, són part dels seu ingent catàleg discogràfic. Zehetmair aportarà enguany el seu talent en aquest Festival dirigint I'OBC en les Simfonies núm. I, 2, 6, 8 i 9 de Schubert, i amb la interpretació d'una obra que per Ja seva trajectòria i sensibilitat m usicals recrea de manera magistral, el Concert per a violí K. 216 de Mozart. 251 Festival Mozart. OBC. Magdalena Martínez, flauta. Magdalena Barrera, arpa. Larry Passin, clarinet. Thomas Zehetmair, director i violí. Mozart, Schubert, Sor. L'Auditori. Del 23 setembre al 2 d'octubre de 2005. 41 461 Dues importants propostes del Nederlands Dans Theater I ELS DOS PROGRAMES AMB UN TOTAL DE NOU RECITALS DE LA NEDERLANDS D ANS THEATER I OBREN LA TEMPORADA DE BALLET DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, UNA VEGADA MÉS, CURTA, PERÒ EN AQUEST CAS SÒLIDA PER L'ALTA QUALITAT DE LES TRES COMPANYIES QUE EN SERAN P ROTAGONISTES. 251 42 462 D A dnlt, One of a Kind. A l'esquerra, Safe as Houses ' entrada, just en el retom de vacances, la presència de la Nederlands Dans Theater, en la seva primera formació, constitueix un esdeveniment d'una importància notable. Com és sabut, aquesta formació va néixer l'any 1958 d'una escissió del Het Nederlands Ballet, amb la voluntat de trencar barreres estètiques encara molt dominants en aquells anys i en aquests moments representa el que molt bé podríem anomenar una avantguarda consolidada - anàvem a dir clàssica-, que ha presidit el gènere els darrers decennis. Integrat per tres formacions -podriem dk NDT 11 , júnior; NDT I, sènior; NDT lli, veterans-, ara ens arriba la segona, la principal, en una mostra molt representativa del seu repertori, començant per la coreografia One of a Kind de Jirí Kylian, la gran personalitat que ha presidit els darrers trenta anys de la companyia i la que li ha donat el criteri estètic amb què ha fet i està fent història. Kyliím, en l'esmentada coreografia, ha pouat en música de diversos compositors d'un ampli ventall generacional i formal -des de Gesualdo da Venosa a Britten i Cage-, en una obra en la qualla dimensió espacial, com a marc de vida i de retrobament, té un paper determinant. I programa l'obrirà la coreografia titulada Anomaly One, d'un dels coreògrafs joves més reconeguts del moment. L'italià }acopo Godani va formar-se en les essències del ballet contemporani més consolidat, l'Escola Mudra creada per Maurice Béjart a BrusseJ.Ies, i durant nou temporades va ser membre del Ballet de Frankfurt, en un moment en què gaudia de la direcció de William Forsythe -com Kylian, una altra columna del baUet contemporani europeu-, de qui Godani ha esdevingut un dels deixebles més remarcables. També com Paul Lightfoot i Sol León, la creació coreogràfica substituí la de ballarí i obres seves han estat interpretades per companyies europees prestigioses com els Ballets de Montecarlo, el Bayerisches Staatsballet, Compañía Nacional de Danza, Royal Danish Ballet, etcètera. Les seves són unes coreografies marcades per la intensitat rítmica i física, en un context vital d'una enorme exigència per aJs ballarins. Godani signa també l'escenografia i la iJ.Iuminació. E D'aquí la importància que assumeix el vestuari i l'escenografia. El segon programa inclou dues coreografies del duo format per Paul Lightfoot i la cordovesa Sol León, ambdós destacats exballarins del mateix Nederlands que hi han perpetuat la vinculació en la seva qualitat de coreògrafs i també dissenyadors de vestuari i figurins. Safe as Houses es basa en música de Johann Sebastian Bach i és de creació recent, ja que va obrir la temporada del Nederlands l'any 2002. Signing Off, que es recolza en el Concert per a violí i orquestra del minimalista Philip Glass, encara és més recent, en datar del 2003. Nederlands Dans Theater I. Programa doble amb coreogra· fies de Jirí Kylian, }acopo Godani, Paul Lightfoot i Sol León. Gran Teatre del Liceu. Del 3 al 13 de setembre de 2005. Tríada estel·lar femenina per a La Gioconda DIVUIT TEMPORADES DESPRÉS DE LA SEVA DAR- RERA PROGRAMACIÓ, TORNA AL GRAN TEATRE DEL LICEU La Gioconda o ' AMILCARE PoNCHIELLI, L' ÒPERA PER EXCEL·LÈNCIA D'UN COMPOSITOR SECUNDARI EN EL CONJUNT DEL GRAN MOMENT OPERÍSTIC ITALIÀ DEL SEGLE XIX. ecundari, és clar, dels grans, dels Verdi, Puccini, Rossini, Donizetti i BeUini, però que en tot cas ocupa un lloc notable en la història de la lírica transalpina, sobretot gràcies a aquesta obra, però també per haver estat pont entre Verdi i el verisme -l' últim moment zenital de l'òpera italiana-; i finalment per haver estat mestre, al Conservatori de Milà, d'alguns dels més destacats representants d'aquest mateix corrent com són Mascagni i l'esmentat Puccini. Ponchielli, en tot cas, està més ancorat en el passat verdià que en el futur verista, i en aquest sentit La Gioconda ho mostra de manera evident. Partint d'un dels molts arguments destralers -dels quals ni el mateix Verdi es va poder escapar- , aquesta òpera és deutora del gran drama romàntic més exaltat, en el qualla barreja del sang i fetge i sexe devora els seus personatges en una espiral embogida i sense sentit, amb l'únic mèrit de fer possible determinats números tancats més o menys brillants, que en aquest cas inclouen fins i tot el ballet. Hi ha tot el que hom pot exigir al gènere, i hi és tot en el seu nivell més exaltat, més al límit del precipici: àries de bravura, duets apassionats, personatges que es mouen a l'extrem passional, un ballet elegant i enormement popular -l'arxiconeguda i recorreguda Dansa de les hores-, força moments per al lluïment individualitzat dels protagonistes i una A dalt, Deborah Voight (esquerra) í Elísabelta Fíorillo (dreta); a SOÚI, Etua Podlés. Les tres cnntants formeu el trio protagonista de La Gioconda S 251 44 orquestració grassa i contundent, com de fet ho és tot en l'òpera. n tot cas, tot té també una certa sentor de refregit, de model recorregut moltes vegades i de manca d'autèntic geni. Per això els al·licients particularitzats s'han de trobar en l'afegit al fet dramaticomusical estricte: tot allò que pot aportar la dramatúrgia i especialment la interpretació. Hom pot endinsar-se en el terreny del "morbo" sobre si el trio que fOJmaran Deborah Voight, Elisabetta Fio- E rillo i Ewa Podlés superarà o no l'extraordinari que va protagonitzar aquesta òpera la temporada 198788 integrat ni més ni menys que per Grace Bumbry (Gioconda). Fiorenza Cossotto (Laura) i Viorica Corlez (Cieca). O si la dramatúrgia i escenografia i el vesturari d'un artista tan destacat en un context formal formal -valgui l'entenedora redundància- com Pier Luigi Pizzi estarà a l'alçària del seu prestigi. Mentrestant lamentarem que una vegada més Joan Pons no actuï com a titular al Liceu i esperarem que moments tan determinants corn l'à· ria "Cielo e mar'' o bé "O grido di queste'anirne·· o "O monumento'', siguin cantats amb la brillantor que prometen. I que la coreografia de La dansa de les hores no sigui conven· cional i sí creativa i innovadora. l fi. nalrnent, que el bon ofici reconegut de Daniele Callegari condueixi amb suficiència aquesta obra que va néixer el 1876 i que set anys després ja s'instal·là al Liceu. La Gioconda d' Amilcare Ponchielli. Llibret: Arrigo Boito. Deborah Voight. Elisabetta Fiorillo. Ewa Podlés. Richard Margison. Cario Guel· fi. Joan Pons. Cario Colombara. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Te· atre del Liceu. Cor Vivaldi. Direcció musical: Daniele Callegari. Di· recció escènica, escenografia i vestuari: Pier Luigi Pizzi. Coproducció Gran Teatre del Liceu, Teatro Real, Arena de Verona. Gran Teatre del Liceu. Del4 al25 d'octubre de 2005. 7 8 9 v per Eduard V. Patsi Música encreua a 2 s 6 7 8 9 10 11 Hol'itzontals I. Instrumentistes, cantants, malabaristes i cantaires medievals. La música n'és un. 2. Orquestra de Cambra d'Ulldecona. Òpera de Wagner que baixa per l' li vertical. 3. Pel·lícula de Hitchcock amb música de Bemard Hermann. Mi maj01: Giri sis mil minidiscs. 4. El La del mig del pentagrama en clau de Sol (dues paraules). Últim moviment de I'Stabat Mater. 5. Un romà tot solet. Afmes desordenadament. Locatelli o Lecuona. 6. La Novena de Schubert del revés. Persona autòctona (en castellà) . 7. Grupo pequeíio. Un bis escapçat. 8. Diabolus in musica. Informació incompleta. 9. Grup de rock català ja desaparegut, del revés. Segona major ascendent des del segon grau de Do major (dues notes). Extrems dels llaüts. 10. Frenades musicals. 11. Compositor alemany. Vibracions que capta l'oïda. Verticals I. El rei del ragtime. Cava excel·lent o tacat (cap per amunt). 2. Població de la Ribera d'Ebre (cap per amunt) . El que ha de fer el solista quan rep aplaudiments. 3. Narcisa Yepes ho era. 4. Ligeti o Lamote. Solista narcisista. Els compassos centrals d'en Brahms. i Cactus medicinal (plural). Pattit Ordinrui Reia] de Rucs de Malta. 6. Compositor d'òperes italià. Els peus de freds . 7. Societat de Heckelphonistes Independents. Mare de Déu, patrona de la tonalitat de Fa major. 8. Mi major. El nom de Dvoník (plural). 9. Ens dirigim a concert. Batuta en vertical. Fa major. La simfon ia de Bizet. 10. Aragó consonàntic. Allò que toca qui no fa res de res (dues paraules). Il. Tlinat abreviat. Antonio Salieri. Silenci. Solucions en el número següent. Música encreuada de juliol-afost 2005 (núm. 249-250) Sintonitza, sota la teva direcció: Temporada de l'OSC des de t:Auditori 25 setembre: Festival Mozart 1, Simfonia n. 1, en Re major, D 82 de Schubert; Concert per a vio/f i orquestra en Sol major, K 216 de Mozart i Simfonia n. 8 "Inacabada" en Si menor, D 759 de Schubert. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció i vio/f solista: Thomas Zehetmair. 11:00 h (directe). Sintonitza, amb tota la informació: TV3-teletext Catalunya Música avui, pàgina 291 Catalunya Música demà, pàgina :S2 www.catradio.com www.ritmes.net/docslprogramacatmusica.pdf p Mestres Quadreny ... In ,¡ ~ pi oo I Jean Plerre Oupuy J.M. MESTRES QUADRENY Integral de piano I }can Pierrc Dupuy, piano. Promptuari dels di':s (1996), A tomb de dau (1998), Cop de poma (1961) 1 Trescànons en homenatge a Ga/íleu (1965). "CoJ.Jecció Cop de Poma", vol. 2. Ars Harmonies (La Mà de Guido) AH 141 1 CD. ndubtablcmcnt, el pianista i director )ean Pierre Dupuy ha estat i és un dels intèrprets que més s'ha compromès amb la música més iconoclàstica del nostre temps. La seva tasca no és fàcil, però sí arriscada, i per aquesta raó admirem la seva valentia d'afrontar una mena de música que el melòman no sempre està disposat a acceptar i escoltar. Malgrat ésser conscients que el protagonisme d'aquest CD és la música de Mestres Quadreny, no és menys cert que la intervenció de )ean Pierre Dupuy és una aportació veritablement i profunda creativa, i sense la qual, els pentagrames - mai formu laris, ni capciosos- dc Mestres Quad reny quedarien relegats a una imatge sonora més o menys interessant. ). P. Dupuy té la virtut de crear un ambient emocional per a cada obra i ja situat en ell, la seva pulsació d'extrema capacitat per matisar i diferenciar les coloracions sonores va desenvolupant el fil de la música amb una emoció suggestiva i comunicativa. La seva dicció mai no és cridanera, ni tampoc sentimentalista, si nó que té la contenció i l'elegància de qui només pretén ésser fidel al màxim del que vol expressar l'obra. D'altra banda, Dupuy, evitant trets persona listes, sap oferir la versió equànime i ponderada dels pentagrames a fi que el discurs no es converteixi en simple espectacle sonor. Des de la primerenca Cop de poma, datada el 1961 , I 251 48 468 aquest cedé recorre més de tres dècades de l'evolució i el treball de Mestres, ja que arriba fins aJ 1998 amb A tomb de dau, passant per pàgines com Tres cànons en homenatge a Galileu (1965) i Promptuari dels dirs, composta el 1996. En Cop de poma, escrit com a elaboració interdisciplinària al costat de Villèlia, Brossa, Tàpies i Mirò, Mestres QuadTeny aporta una música més avial asèptica i puntillista molt il·lustrativa de la mena de composició que estava en boga en la dècada dels seixanta. Tres cànons en homenatge a Galileu resulta força espectacular i fa pensar en les produccions de Boulez, pel que suposa d'un estil racionalista i no sempre emocional, aspectes que en aquesta versió estrictament pianística no ens fa oblidar l'e/an vitaJista de l'originaJ per a piano i cinta magnetofònica. Evidentment, Mestres Quadreny és un dels nostres compositors que més ha indagat ja en el vessant de la creativitat i la seva relació amb el so. Amb Promptuari dels dirs, cicle datat el 1996 i estrenat per J. P. Dupuy, s'evidencia la profunda evolució que ha seguit el compositor, que no solament s'ha preocupat a investigar nous horitzons de la creació musical, sinó també a trobar nexes entre l'expressió personal i la necessitat de conferir intel-ligibilitat al contingut de la música. En aquesta sèrie de setze peces, no alienes a la intenció pedagògica que tan ge- nialment va escriure Bartók amb el Mikrokosmos, s'hi palesa una mena de síntesi entre recerca i aproximació a la tradició del pianisme històric que va des d'Scarlaui a Debussy. Per últim, En A tomb de dau, Mestres demostra la seva poderosa imaginació per crear un món en el qual sembla resumir tota la seva trajectò ria estètica. En definitiva, un cnrcgish·ament que els addictes a la nova música escoltaran amb veritable atenció. F. Tavel'lla-Bech hi manca quaJitat. Això fa que el disc, en general, i ma). grat l'esforç dels músics i dels autors -Santiago Galiín, Vicenç Martín, Xavier Ma. ristany, Eladio Reinón, Lluís VidaJ, Xavier Plaza. Francesc Capella, Miguel Àngel Hur. tado i Ivó Oller-. sigui molt feixuc i repetitiu. A desgrat d'algunes troballes realment interessants. Molt poques, però. Albert Suñé 3 4 6 12 13 World Sangs 17 Jaume Vuaseca Quartet. N uevas Músicas para Big Band Latino (vol. 1) Jove Big Band del Taller de Músics. Big Band de l'Escola Superior de Música de Catalunya. Big Band de l'Escola de Música de Badalona. isc impulsat per l'SGAE i la Fundació Autor. Es pretén donar a conèixer altres tipus de música del que s'ha anomenat lat in jazz. Hi participen aquestes tres big bands, a raó de tres temes cadascuna. Temes que han confegit els seus directors o bé altra gent de les respectives formacions. Perquè la intenció és que, dins l'orquestració llatina, es coneguin altres autors que no siguin especialment nordamericans. De Iota manera, tot sona a dejà vu. Per tant, l'expressió "Nucvas Músicas" no fa cap favor al CD. Els temes s'apinyen sola un concepte que ja feien servir les big bands 1·calment innovadores dels anys seixanta. És a dir, les harmonies s'ajunten i se separen, s'enllacen i es desenllacen dc manera lineal, molt poc percusiva i saltironant. Que és una manera de construir, és clar. Però, en aquest cas concret, D 23 A quest disc, presentat a Luz de Gas el maig d'enguany, és un vialge a través de la Medilerrà· nia, el Nord d'Àfrica, Anda· !usia, el Carib, el Brasil. .. proposat pel pianista Jaume Vilaseca, que acompanyen Victor de Diego, saxos i Oau· ta travessera; Dick Them, contrabaix i baix elèctric; i Ramón Díaz, bateria i percussió, més un convidat, el també percussionista Ro· berto Faenzi, que apareixen cinc dels deu temes. Aquest tercer treball di~· cogràfic de Vilaseca podna haver donat molt més de si. La idea no és gens dolenta, però en molts moments s'hi troba a fa ltar vivor, frescor. Sembla com si els músics ha· gin volgut passar de p~nte· tes per tots aquests pmsos_. La música és intimista pero també superficial. No hi ha ni una capbussada especia· cular no hi ha res de nou. El quartet i el convi~at _ïu~uen una mica a la cerunoma de la confusió. Perquè al costal d' indubtables bons mo· ments, en què els cinc mú· sics aporten la seva excel·lent intenció i tècnica, n'hi ha molts d'altres en què les har· manies es repeteixen de ma· nera obsessiva. Potser per· què els temes són ma,ssa llargs per al tipus de must· ca que contenen. A.S. 24 25 28 1( 2( H 7C 8(] 90 10 I lli 131 14 4 15 ( 16 ( 17 ( fa al5i in. la- JÍS lSC Jr- :>lt ;al :nt }S, BARCELONA (BARCELON ÈS) 35ETEMBRE 20,30 h Liceu Nederlands Dans Theater I. One of a Kind. Coreografia: firí KyliiÍn. 45ETEMBRE 17 h Liceu Nederlands Da ns Theater I. One of a Kind. Coreografia: Ji rí Kylian. ssETEMBRE 20,30 h Liceu Nederlands Da ns Theater I. One o( a Kind. Coreografia: Jirí Kylian. 6SETEMBRE 20,30 h Liceu Nederlands Da ns Theater I. O ne of a Kind. Coreografia: Ji rí Kylian. 7SETEMBRE 20,30 h Liceu Nederlands Dans Theater I. One of a Kind. Coreografia: Jirf Kylian. gSETEMBRE 20,30 h Liceu Nederlands Dans Theater I. Anomaly O ne (coreografia: Jaco~o Godani). Sale as Houses {coreografia: Paul Lightfoot i Sol León). igning Off {coreografia: Paul Lightfoot i Sol León). tO SETEMBRE 17hi2lh Liceu Nederlands Dans Theater l. Anomaly O ne (coreografia: Jaco~o Godani). Sale as Houses {coreografia: Paul Lightfoot i Sol León). igning Off {coreografia: Paul Lightfoot i Sol León). t2 SETEMBRE 20,30 h Liceu Nederlands Dans Theater l. Anomaly One (coreografia: Jaco~o Godani). Sale as Houses {coreografia: Paul Lightfoot i Sol León). igning Off {coreografia: Paul Lightfoot i Sol León). t3SETEMBRE 20,30 h Liceu Nederlands Dans Theater I. Anomaly One (coreografia: Jaco~o Godani). Sale as H ouses {coreografia: Paul Lightfoot i Sol León). igning Off {coreografia: Paul Lightfoot i Sol León). 17SETEMBRE 19 h Palau OSV. Orfeó Català ('Patrocinat per Fundació Caixa Penedès). Olatz Saitua, soprano. Mireia intó, mezzosoprano. Markus Brutscher, tenor. Robert Holzer, baix. Dir.: Salvador Mas. Simfonia núm. 9 de Beethoven. (Concerts Simfònics al Palau). 23SETEMBRE 21 h Auditori OBC. Thomas Zehetmair, violí i director. Schubert1 Mozart. Festival Mozart. 24SETEMBRE 19 h Auditori OBC. Festival Mozart. (Segona audició). :at úg 31· ¡¡;;¡ e. a= ...a z;' ,¡. 25SETEMBRE llh Auditori OBC. Festival Mozart. {Tercera audició). la- 28SETEMBRE 21 h Auditori OBC. Magdalena Martínez, flauta. Magdalena Barrera, arpa. Dir.: Thomas Zehetmair. Schubert. Mozart. Festival Mozart. 251 ..... = !OCTUBRE 19 b Auditori OBC. Larry Passin, clarinet. Dir.: Thornas Zehetrnair. Sor, Mozart, Schubert. Festival Mozart. B; ne en U· 11, ;i 20CTUBRE llh Auditori OBC. festiva l Moz11rt. {Segona audició). :rel 40CTUBRE 20,30 h Liceu La Gioconda de Ponchielli. Dir.: Daniele Callegari. O· 70CTUBRE 20,30 h Liceu La Gioconda de Ponchielli. Dir.: Daniele Callegari. 21 h Auditori OBC. Ginesa Ortega, cantaora. Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. Montsalvatge, Falla, Prokófiev. 19h Palau OSV. Ara Malikian, violí. Dir.: Jarnes Ross. Brahms. (Concerts Simfònies al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu Concert Beethoven. Orquestra Simfònica de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. Kirill Gerstein, piano. Dir.: AJeksandr Anissirnov. lJh Auditori OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu Homenatge a Victòria dels Àngels. lO OCTUBRE 20,30 h Liceu La Gioconda de Ponchielli. Dir.: Daniele Callegari. 11 0CTUBRE 20,30 h Liceu La Gioconda de Ponchielli. Dir.: Lukas Karytinos. ~n IS· -ia si. a, hi SOCTUBRE ~- ~· ê> a § " ¡;;;¡ ..... ...= ê> )f. .a· e- oS. rò 90CTUBRE 18 a· El ~n le at O· Ú· ni ¡n I· 8· 21 h Auditori OBC. (Quarta audició). 130CTUBRE 20,30 h Liceu La Gioconda de Ponchielli Dir.: Lukas Karytinos. U OCTUBRE 20,30 h Liceu Concert Beethoven. Orquestra Simfònica de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. Kirill Gerstein, piano. Dir.: Aleksandr Anissirnov. lS OCTUBRE 20,30 h Liceu La Gioconda de Ponchielli. Dir.: Lukas Karytinos. 160CTUBRE 17 h Liceu La Gioco11da de PonchieiJj. Dir.: Daniele Callegari. 17 0CTUBRE 21 h Palau AJexander BaiJlie, violoncel. fames Lisney, piano. Chopin, Schumann, Beethoven. (Euroconcert) . 'f· ;a ri· 49 469 •••i§IMM,M8. 20,30 h Liceu Recital Deborah Polaski. soprano. Charles Spencer, piano. Liszt, Wolf ' Brahms, Barber. 21 h Palau London Symphony Orchestra. Gordan Nikolitch, violi. run Hugb vio. loncel. Dir.: Daniel Harding. Schumann, Braluns. (Palau 100). ' 20 h Catedral David Malet, orgue. Cor gregorià: Josep Cabré, JosJ:: Benet, Jordi Ri. cart. Mariner, Baguer, Ferrer. (L'Orgue de la Cale ral de Barcelona · Euroconcert). 20,30 h Liceu La Gioconda de Ponchielli. Dir.: Daniele Catlegari. 20,30 h Liceu La Gioconda de Ponchielli. Dir.: Daniele Catlegari. 21 h Palau Alfred Brendel, piano. Mozart, Schumann, Schubert, Haydn. Ober. camera). 21 OCTUBRE 21 h Auditori OBC. David Abramovitz, piano. Dir.: Salvador Brotons. Debussy, fau. ré, Brotons, Xostnkóvitx. 22 OCTUBRE 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu La Gioconda de PoncWelli. Dir.: Daniele Callegari. 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu La Gioconda de PoncWelli. Dir.: Daniele Callegari. 240CTUBRE 21 b Palau Baltimorc Symphony Orchestra. Barry Douglas, piano. Dir. titular: Yuri Temirkanov. Beethoven, Sibelius. (Palau 100). 25 OCTUBRE 20,30 h Liceu La Gioconda de Ponchielli. Dir.: Daniele Catlegari. 21 h Auditori Deutsche Kammervirtuosen. Windsbacber Knabenchor. Ruth Ziesak, soprano. Rebecca Martin, contralt. Thomas Cooley, tenor. Thomas Laske, baix. Dir.: Kari-Friedricb Beringer. Bach, Mozart. (Ibercamera). 20,30 h Liceu Ballet Béjart Lausanne. Brel et Barbara (coreografia: Maurice Béjart). L'Art d'être Grnnd-Père (coreografia : Maurice Béjart i ballarins de la companyia). Bolero (coreografia: Mauricc Béjart). 21 h Auditori OBC. David Guerrier. Dir.: Emmanuel Krivine. Strauss. 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu Ballet Béjart Lausanne. Brel et Barbara (coreografia: Maurice Béjart). U Art d'être Grtmd-Père (coreografia: Maurice Béjart i ballarins de la companyia). Bolero (coreografia: Maurice Béjart). llh Auditori OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu Ballet Béjart Lausanne. Brcl et Barbara (coreografia: Maurice Béjart). L'Art d'êtrc Grand-Père (coreografia: Maurice Béjart i ballarins de la companyia). Bolero (coreografia: Maurice Béjart). 19 b Auditori Winterthur Cor Vivaldi-Petits Cantors de Catalunya. Dir.: Òscar Boada. Requiem 48 i Mcssc des pêchcurs dc Villerville de Fauré, Masen R e menor, senet, Franck, élibes. (Les Quatre Estacions del Cor Vivaldi). 20,30 h Liceu Ballet Béjart Lausanne. Brel et Barbara (coreografia: Maurice Béjart). L'Art d'êtrc Grand-Pèrc (coreografia: Maurice Béjart i ballarins de la companyia). Bolero (coreografia: Maurice Béjart}. 21 h Palau Orquestra Revolucionària i Romàntica. Dir.: Sir John Eliot Gardiner. Mendelssohn. (Palau 100). 18 OCTUBRE 190CTUBRE 200CTUBRE 23 OCTUBRE ;¡ ..... = = ~ 9 ¡¡;;;' § ' 28 OCTUBRE 251 ;:;! ..., so ::5. 290CTUBRB 5I ¡¡;;; sr Q ¡;¡:- = = 00<; 30 OCTUBRE 31 OCTUBRE ob CAPELLADES (ANOIA) 17SETEMBRE 21h Paper de Música Juan-José Pardo, clarinet. Anna Puigmartí, piano. Copland, Weber, Poulenc. 8 OCTUBRE 21 h Paper de Música Sofia Kallio i Marjut Paaviloinen, s~ranos. lngvild Storhaug, me~zosocrano. }uha Koskela, baríton. Jenni oskcla, violí. Louise Jansson I Pau· Jina Tukiainen, pianos. Grieg, Sibelius, Heise, Jarncfelt, Mononen. Església Prioral Heinz Balli, orgue. REUS (BAIX CAMP) 18 SETEMBRE 50 470 19,30 h olf, Ri· na. au. ar: lk, ¡as. fi). : la em H). :la 1er. abertií amb la cultura MÚSICA CATALANA