Revista Musical Catalana. Núm. 253 Novembre 2005
Editorial: Grans noms contra el tractament de la música a la LOE / PANORAMA Piero Cappuccilli. El darrer baríton d'una època. Albert Vilardell / Els cors d'homes, futur incert. Núria Peláez / Música de Cambra al Petit Palau. Concerts Familiars al Palau. Temporada de l'ONCA. RRMC / Temporades Caixa Terrassa, Teatre Lliure, TNC i Avuimúsica. RRMC, Jaume Comellas i F. Taverna-Bech / Festival d'Òpera de Butxaca. Desè aniversari amb perceptible pas endavant. RRMC / Schubertíada de Vilabertran. Jaume Comellas i Robert Benito / Mikrokosmos: Trobada de Cant Gregorià. Pere Artís / Tangents: Ausensi versus Lamote. Jordi Maluquer / Del seu affm.: Sr. Lluís Cabrera. Jaume Comellas / Crítiques: Jaume Comellas, F. Taverna-Bech i Lluís Trullén / Directors d'orquestra/direccions personals (10). Zubin, l'encantador de serps. Antoni Batista / TEMA La composició. L'ofici de compositor / La vocació en el compositor d'avui. Bernat Vivancos / El compositor català del segle XXI. Jordi Salazar / Malgrat tot, enamorats de la professió. Núria Peláez / Tres visions experimentades. Sergi Riera / MUSICALIA Pier Luigi Pizzi. Un humanista en el món de l'òpera. Robert Benito / Uwe Mund i José Menor; Natalia Gutman amb la Filharmònica de Praga; NDR Symphonieorchester Hamburg amb Von Dohnányi; Dresdner Barockorchester. Béla Bartók, Adams, Kurt Weill. Lluís Trullén i F. Taverna-Bech / Semiramide, o la grand opéra rossiniana. Jaume Comellas / Música encreuada. Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / CONCERTS
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Tots aQUells que m'Ib el seu suport i S8nSibi rtat fM posslble q~ el Palau s'a(:~ cada vegada més 81'1Ult. Els Patrons. Els Membres d'Honor. Els Membres Potectors. Els Patrocinadors. Els Socis de l'Orfeó Catàè Els Amics del Palau. Els pilars del Palau de la Música Catalana Con (editq Sea Pul ABC CATALUNYA, ACCENTUFIE. ACCESO GR0UP. S.L.. ACS PROYECTOS. OBRAS YCONSTRUOOONES, AGEFRED, SA., AGROUMEH. AGUSTl TORaLO. S A., AJRAT, S A., AJUNTAMENT D'AMPOSTA, AJUNTAMENT DE LA SeNIA. ~~ "'dP la DE SN4T JUST DESVERN. AJI.I'ITAMENT oa PPAT DE LLOBREGAT. AlMIRALL PRODESFARMA, AI.STOM TRANSI'ORlt, S A., AI.TAE BANCO PIWAOO • (GRUPO CAJA MAOAIO), AI.LIANZ SEGURO$, AON·GIL& CARVAJAI., ARMAND BASI• 'Qoll28 JORDÀ SA, ASEPEYO, ASSOCIACIOicol·lEGI D'ENGINYERS INDUSTRIALS DE CATALUNYA, ASTRALI'OOl, BAGU~S·MASRIERA JOIER!\ BANCO P()PULAR ESPAROL, BANKINTER, BAOU~S ASSOOATS. FAMILIA BARCEtÓ BONADA.IJ8IIA. CI(JJ/11. CADENA COPE, CAIXA DE GIRONA, CAIXA OE TERRASSA, CAMBRA DE COMERÇ DE BARCELONA. CANON ESPARA, S.A., CAPRAI!O, S.A., CATAlANA OCCIDENT, CATALUNYA Ml'JsiCA I REVISTA MUSICAL CATALANA. CAVA SIJMARROCA. CilofWS l!rtid , MOLINS, CLARIANT IB~RJCA, CLOS-9, SA .. COBEGA, S.A.• COl·lEGI D'ENGINYERS DE CAMINS CANALS I PORTS - CATALUNYA. COl: LEGI DE FARMACMlCS DE BARCELONA. COMRÀOIO. COMSA, S.A., CONDIS SIJPERMER= \~cal¿ DE LA ZONA FRANCA DE BARCElONA. CORPORACIO AGE, CAeOOO YCAUCION, JOAN CURTO I MASSANA. CHOCOLAT FACTom', DATATON LATINA, DIARJ AWI, CARLES DIA2 I GóMEZ. DRAGAOOS OBRAS YPROYECTOS. S.A. ED """'"· 1,100& El MU'lOO DE CATALUNYA. ERCI10S; ElJROARMS TAEBAI.lTtMPOAAI.. FRANCESC FERHAN0Ez I .DIAL, RAMON FERRER I CANELA, FIATC ASSEGURANCES. FlGUERAS INTERNATIONAL SEATING. S.A. ARA DE BARCELONA. FM2""''"" S. A• MARIA FONT DE CARIJI.LA, FONT VEllA, RINDACIO OAMM, FUNDACIO PUIGVERT, AJNOAQÓN CLIATRECASAS, F\JNOACION HERBERTO OOT DE PROSEGUA, GABINET URIBE. GADEIGAUI'O DE ASISTENCIA YOIS€IlO ELECT~!; GAES. GARRIGUES GISA, Gl.AXQSJ.fTHI<ttE, G.P.O., SA,~ DE CWS'lllJCTORS DE BARCelONA I COMAROUES, GRtJ> PANAIOD, GRUPO AC MARCA. GRli'O RECOLETOS. GRlJPO VIlA. GJINOVART & OSIISA. i8EIOnA I~~~ HlRA. l 'AI.w.'ÇA. LA SEDA DE BARCEt.ONA.LABORATOAIS OR ECHVARNE, LABORATORIS INlBSA. SA, LATITIJ04. LICO LEASING S.A.. E.F.C, LOOC COtiTROl, AlBERT MAll~. MEAC1< FARMA YOUMM:A. S.A.. MIER ~ SA. ,Ioi10UEL ALMHTACIO ~SA, HOAACI MIAAS I GINER. MOOIWl STNUY, MfiYI. NAT\11 SYSTEM. S.l., tEC 18ERCA. SA., NESTLE ESPAÑA. S.A., NSSAH MOTOR le€AK:A, SA.. t«Ml.l, OCASO ASSEIUWICES. 00 CATAI.ANA, ONlA fW.4&A. OYilEO T'I. PANASOt«: TECINCS, l'ORT AVENT\.RA, l'ORT DE BARCelONA.PRnwATERHOOSECOOPalS. OUAil4S. RACC, REGAI.IHSURANCE CLUB. RENFE, RlCARDO t.IOUNA, S.A. FRANCESC RUBIAAI.TA IVILASECA. SABA APARCAMOOS, SA, SA. OAMM, SA.CR E.SA., SALICAU, FVNOACIO LA JOAN SANTAillÀRIA I SEGOOA. EMIU SARRION I A'IINEHT, SAYTEL SEIMIS INFOAMÀTlCS. SELMAA, SA, SERVlREO, S.G.AH'WDACIO AUTOR, JOSEP SINGLA I BARCaO, S&..VAY 11111 11111 OR. FE O CAT A Sl IBffi!CA, Sl., S0NY ESPAAA, S.A., STAFF EMPRESARIAL, THE COlOMER GROOP, TORRASPAPEL. OSCAR llJSOUETS BLANCA, VIATGES 8A1XAS, S.A, VIIAI.IOO ASSEGURANCES. PA lA U D E I A Mli ........-w I lli " I I 3a ÈPOCA ANY XXII NOVEMBRE 2005 Consell Editorial: Fèlix Millct fresident), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busqucts, Josep ;mina!, Salvador Cardús, jordi Casas, regori Estrada, Gabriel Ferrer, joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, joan Matabosch, jordi Montull, Ramon Muntaner, Ramon Pla i jordi Rueda. Consell de Direcció: Pere Artfs reditor), Jaume Comellas (direcció periodística), Albert Mallofré ilrdinació amb Catalunya Música) i Uuls MiUet (direcció musical). PANORAMA En el traspàs de Piero Cappttca11i Disseny: Ferran Scndra Publicitat: Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, 1r 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona Preimpressió: Ormograf, S.A. Impressió: Agpograf, S.A. Distribució: Distribarna, S.A. Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 011e, al Festival d'Òpera de Butxaca TEMA Col·laboren en aquest número: Sant Francesc de Paula, 2 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 72 1O per Alber Vi/nrde/1 •• •o •• • Piero Carpuccilli. El darrer baríton d'una època Els cors d' homes, futur incert per Núria Peltfez Música de Cambra al Petit Palau. Concerts Familiars al Palau. Temporada de l'ONCA perRRMC Temporades Caixa Terrassa, Teatre Lliure, TNC i Avuunúsica per RRMC, ].C. C. i F Tavernn-Bed1 Festival d'Òpera de Butxaca. Desè aniv ersari amb perceptible pas endavant per RRMC Schubertíada de VJ.labertran per jaume Comellas i Robert Benito Mikrokosmos: Trobada de Cant Gregorià per Pere Artís Tangents: Ausensi versus Lamote per jordi Maluquer Del seu affm.: Sr. Lluís Cabrera per Jaume Comellas Critiques per Jaume Comel/ns, F. Taverna-Bech i Lluís Trullé11 Directors d'orq uestra/direccions personals (10). Zubin, l'encantador de serps G per Antoni Batista G La composició. L'ofici de compositor La vocació en el compositor d'avui W per Bernat Vivmzcos • per Jordi Snlnzar A W per Nzíria Peltfez Malgrat tot, enamorats de la professió ~ Tres visisons experimentades W per Sergi Riera ------------------~---~---------------·-···················································---------···················-·------------ --- ----------········· MUSICALIA ~¡¡, ln-142882 (dc dillw\S ~ di&'l.lbte, dc 9,30 h ,, 2l h) MEl/lS • ; • A W A -IOOACI lrticlcs publicats a "Cat¡1lunya Música/Revista H\'loi5A. 'llslcai Catalana" exprci>.'lt'n nom~s l'opinió del" ~ ~!ls autors. "Catalunya Mú,ica/Rcvi•t•l Mu,icnl ~ ~·no mantindrà correspondència nmb ciR l'orlada: Muntatge dc S.:miramide (foto: Amati Bacdardi) o El compositor català del segle XXI www.palaumu,ica.org A/ e: revista(n)palaumu,lca.org 'a:! deia MúsiCil Catalana, tciè(on d'Menció ni client: JV,'ES, :j IU!ors d'originals no encarregats i enviats cspont~niamcnt n la Redacció. deies reproduccion_q autoritz.1dcs, VEGAP, Bar~lona 2005. Grans noms contra el tractament de la música a la LOE ~ ARTfS, ANTONJ BATISTA, ROBERT O, CESC, JAUME COMELLAS, JORDI \LlJQUER, EDUARD V. PATSI, NÚRlA El. SERGI RIERA, JORDI SALAZAR, IRANCESC TA VERNA-BECH, LLU(S ll.ÉN, ALBERT VILARDELL i BERNAT VIVANCOS. rualna)amósica/misla musicalralalaoa • G G Secretaria de Redacció: Teresa Martínez = , EDITORIAL Pier Luigi Pi1.zi Pier Luigi Pizzi. Un humanista en el món de l' òpera per Robert Be11íto Uwe Mund i José Menor; Natalia Gutman amb la Filharmònica de Praga; NDR Symphonieorchester Hamburg amb Von Dohnanyi; Dresdner Barockorch ester. Béla Bartók, Adams, Kurt Weill per Llufs Trullbt i Francesc Taverna-Bach Semimmide, o la gra11d opéra rossiniana per f. C.C. Mús ica encreuada . . , per Eduard V. Patsi -------·······-····-······----------------------·--------------··-··-----------·-------------------·········-------·---------------····-····----------·------ SCHERZANDO DISCOS-CONCERTS • G perCesc 3 5+3 lll illllll l PALAIJ MÚSICA CA1A.l·\ :-.IA Onca al Palau 11 Temporada 2005- 2006 Petit Palau ORQUESTRA NACIONAL DE CAMBRA D'ANDORRA Gerard Claret concertino dírector Dijous, 1 dedesembrede2005, 19.30 h Dljous,2demarçde2006, 19.30h L'ONCA CONVIDA L'ONCA ESTRENA Orquootra Nacional do Cambra d'Andorra Àlox Garrot», gUlbml Orqu. .tro Nacional do Camb111 d'Andorra BertrAn Esgusrds silents Brouwer Tres danses concertants Bart6k Divertimento XGRANDVALIRA Gorurd Cloro~ violi Brotona PoemesdeRsmiVeiB, op. 75 (baaoiii1J1 quatre poemes deJ. M. de Ssgwral Benguerel OoncertinoGeminlspersvlo/lícordes (GIItrana mundial) Rota Concert pers cordes (wraló 1Q67) . . _,. ._. . ,}4. , i Dijous, 27 d'abril de 2006, 19.30 h ,':f'- Dijous, 18 de maig de 2006, 19.30 h L'ONCA PRESENTA L'ONCA PROPOSA Orqu...ro N8cional do Cimbra d'Andoml Orquotllro Moclonal do Clrnbnl d'Andomo Ona Cardona. dlttlet Gerard Cllnl • """ Aalw1 Pilol,l'iOia Uule~.a Trio Uule Vldw,pilw>o Oevfd Mengual, ccnnmbr OoMd Xlrgu,IJIJ.... 250 Bniversari de Mozatt Mozart COncfYt pers cJsrinet en La mapr; K. 822 Mcnart Stmfonís concertant en Mibemol major; K. 364 MU.Ica. Llull Vidal 8/sudenít, HsvafiOfB, Csnçódellsdre,lsoca 'stango Risk& Twist I Bissifons ar.t ...._...... BEQUES ANNA RIERA ;"tw~ Cr U A11d Prou do localitats: 1 O li Abonament a 4 concerts: 36 li Informació I venda: Tel 002 442 882 · aie tuqullles®palaumusico.org Venda d'entrodes per internet www.palaumusiça.org rtt • Organitllal paltoclnat .....,, fiJiftO l",\Tr,Jjo¡ l'~l.A.U DC I.A MUlltA t r mi~an mes de setembre un grup de vint-i-dues destacadíssimes figures de la música espanyola, tots premis nacionals, van emetre un document d'un alt significat en el qual manifesten la seva "profunda decepció i preocupació'' davant el tractament que es dóna a la docència musical en el projecte de la Ley Organica de Educación (LOE). La contundència i precisió dels arguments es reforcen amb la gran autoritat dels seus avaladors, entre els quals figuren Antoni Ros Marbà, AHcia de Larrocha, Joan Guïnjoan, Joaquín Achúcarro, Josep Pons, josep Colom, Luis de Pablo, Cristóbal Halffter, José Ramón Encinat~ Teresa Berganza, José Luis de Delas, Carlos Àlvarez, etcètera. El fet és important i alhora significatiu de com el pas del temps i l'evolució de la història segueix resultant impermeable respecte de la reconsideració de conceptes profundament encrostats en la sensibilitat política i segurament també social. I el que aquí ho presideix tot en les seves arrels més profundes és la marginació a què se sotmeten al nostre país les activitats artístiques, i amb aquestes les docents que els corresponen, situades en un gueto hermètic o en una mena de reserva espiritual. Observem que aquestes figures tan il·lustres es limiten a demanar quelcom tan elemental com l'equiparació natural dels estudis artístics amb els de les altres matèries universitàries, que els centres superiors d'ensenyament deixin de ser regulats com instituts de Secundària, que puguin establir llurs propis plans d'estudi com fan les universitats, que puguin contractar professorat, que s'anorreï l'obligatorietat de dedicació plena del professorat que impedeix que siguin contractats professors prestigiosos de l'estranger o bé que es condicioni la dedicació artística dels nacionals, amb el prestigi que els ofereix això a ells i als mateixos centres. En definitiva, res de l'altre món i sobretot res que no sigui coherent amb el que s'esdevé als pa1'sos més avançats en matèria de regulació universitària. La veu d'un col·lectiu de tanta autoritat no clama per cap lluna inaccessible ni, per descomptat, cap ptivilegi de grup. Demana simplement la pura normalitat, la coherència i el sentit comú. El que sorprèn és que a aquestes alçàries, amb tants projectes de reforma educativa com s'han projectat i aprovat en les darreres legislatures, encara sigui necessari. Grans noms contra el tractament de la música a la LOE 253 5 5-15 r - m Laureà Miró 145 08950 Esplugues de Llobregat {Barcelona) Tel. (34) 934 73 09 09 -Fax (34) 934 73 45 83 euromadi@euromadí.es - www.euromadi.es Piera Cappuccilli El darrer baríton d'una època PrERO CAPPUCCILLI ÉS UN DELS DARRERS REPRESENTANTS DE L'ESCOLA DE BARÍTONS ITALIANS, CORDA QUE MALAURADAMENT NO TÉ L'IMPACTE MEDIÀ TIC DELS TENORS I LES SOPRANOS. a néixer a Triestre, el 9 de novembre de 1929, i morí recentment a la mateixa ciutat, l' 11 de juliol de 2005. Dc jove no estava pas interessat pel cant sinó per l'arquitectura. Va ésser el seu oncle qui, adonant-se de la qualitat de la seva veu, l'animà a prendre classes amb Luciano Donaggio, amb el qual estigué sis mesos fent exercicis; poc després se'n va cansar, però el seu mestTe el convencé que tomés a estudiar, cosa que va fer durant cinc anys, mentre alternava amb alguns papers secundaris a la seva ciutat natal. El 1955 el sentí Ettore Campogaliani, el gra n coneixedor de veus de La Scala, que el va encoraijar a presentarse en un concurs -que va guanyar- i pel qual posterionnent va debutar al Teatro Nuovo de Milà, el1957, amb el Tonio de Pagliacci, la qual cosa li va permetre d'iniciar la seva carrera triomfal pels millors teatres del món i també una important trajectòria discogràfica, que començà amb dos enregistrnments amb Maria Callas, La Gioconda i Lucia di V Lammermoor. La seva singladura el portà als millors teatres del món, tot debutant l'any 1960 al Metropoütan de Nova York amb La Traviata, el 1962 al Teatre Comunale de Bolonya amb Rigoletto, per arribar a La Scala el 1964, on es va presentar amb Lucia di Lammennoor, i a partir d'aleshores va cantar-hi vint temporades, que el convertiren en el baríton més important del Teatre i n'inaugurà diverses temporades. El seu camí tr-iomfal el féu debutar a l'Arena de Verona, on es presentà el 1966 amb Rigoletto i on també cantà vint anys. Més tard va interpretar al Coven! Gardcn de Londres La Traviata, dirigida per Visconti, i després ho féu a Salzburg, dirigit per Karajan, on inter- pretà un brillant Don Cario. Tot plegat va ser l'inici d'una important col·laboració arristica amb el mestre. Posteriorment va anar a París amb Si mon Boccanegra, obra que havia cantat per primer cop a La Scala el 1969 i el personatge del qual copsava molt bé no solament per la seva escriptura humana i belcantista sinó també per la complexitat dramàtica, atès que lluita amb el seu amor de pare i el seu deure com a home públic. Cappuccilli va actuar sovint a la Península ibèrica. Els primers anys de carrera va fer una gira pel Nord i el centre d'Espanya i els afeccionats catalans pogueren gaudir del seu art el 3 de novembre de 1961, amb La Traviata, juntament amb Renata Scotto; l'èxit assolit va fer que la repetís dos anys més tard amb Vu·ginia Zeani. Després van ser La forza del destino amb Bergonzi, Rigoletto. Roberto Devereux amb Montserrat Caballé, per tomar l'any 1977 -després d'un parèntesi de vuit anysamb la seva gran creació dc Simon Boccanegra, fins a l'any 1991, en què cantà per darrera vegada a l vell Liceu, Pagliacci. L'últim cop que el vam sentir fou en la gala per a la reconstrucció del Teatre, el 17 de març de 1994, en la qual va voler ser present, malgrat que ja s'havia retirat de l'escena dos anys abans, atès que les seves condicions físiques i consegüentment vocals havien minvat per causa d'un accident que havia patit. Cappuccilli va ser el darrer representant d'una gran escola de barítons italians que va donar noms tan gloriosos com Bastiannini, Proti i o Taddei, amb un cant que de vegades, escoltat avui, pot semblar verista, però que en el fons era una forma d'interpretar adequada a l'època, en què la veu i la força de la interpretació eren vitals. El seu re- ~ CAPPUCCILLl VA SER 'I; EL DARRER REPRESENTANT D'UNA GRAN ESCOLA DE BARÍTONS ITALIANS, COM BAST~~INI,PROTTIO TADDEI. pertori era prou ampli, bàsicament italià, i anava des del bel ca/lto -en una entrevista inèdita feta l'any 1991 quan cantava Pag/iacci al Liceu va dir-me: uTomo periòdicament al belcantisrne perquè no sempre es pot estar disparant el canó, sinó que també convé disparar el fuseu··, opinió que comparteixen cantants com ara Cario Bergonzi. La seva veu era inicialment més lírica però ja molt penetrant, amb un registre agut esclatant i un greu que va anar engrandint amb el temps. La seva tècnica respiratòria era brillant i ell ratribu1a al fet que de jove havia fet molt d'esport i la pràctica del submarinisme li va augmentar molt la seva capacitat toràcica, i li va permetre aconseguir un fia to impressionant, com el que recordo d'unes frases en La forza del destino que va aguantar sense respirar de manera sorprenent. a carrera discogràfica de Piera Cappuccilli va ser força important. si bé hi ha obres del seu repertori que no va enregistrar. Tanmateix, la veu del baríton, com el seu tarannà, eren més resultants en directe, en què l'instrument era molt més exuberant i feia sentir sobre l'escenari tota la força dels personatges. Entre els més importants, destacarem com a registres modèlics el seu Macbeth, amb una cantant tan expressiva com Shirley Yerret. dirigits magistralment per Claudio Abbado; el brillant Rigoletto, amb l'esplèndida batuta de Cario Maria Giulini; les dues creacions de Simon Boccanegra, tant la versió comercial de DG com la procedent de La Scala; el registre d.Aida que compta amb la força de Riccardo Muti al capdavant de l'orquestra; el Don Cario amb Karajan al podi i Nabucco amb Sinepolí, enregistrat als cinquanta-quatre anys. Ens queden els seus discos i, el més important, el record d'un gran cantant, d'aquells que fan historia i que mai no oblidaran aquells qui han tingut la sort de sentir-lo, això dit sense enyorança de temps passats. L 7 547 Els cors d'homes, futur incert a (( n ti ri q q si d l'I EL PASSAT MES DE JULIOL LA fEDERACIÓ DE CORS DE CLAVÉ VA ORGANITZAR ACATALUNYA LA PRIMERA TROBADA INTERNACIONAL DE CORS n'HOMES, AMB L'OBJECTIU D' 1NTERCANVIAR IDEES I MANERES DE TREBALLAR AMB CORS MASCULINS D'ARREU DEL 253 REPÚBLICA T XECA I ELS ESTATS UNITS, QUE TOT AL LLARG DEL MES DE JULIOL VAN OFERIR DIVERSOS CONCERTS PER LOCALITATS DE TOTA LA GEOGRAFIA CATALANA, A MÉS DE MÓN I RECUPERAR EL FONS DE PARTITURES PER A AQUEST TIPUS DE CORS, QUE S'HAN EDITAT EN UN RECULL COMMEMORATIU DE LA TROBADA. Hr VAN PARTICIPAR SIS CORS MASCULINS, PROCEDENTS n ' EUSKADI, PAÍS DUES ACTUACIONS CONJUNTES AL PALAU DE LA M úSICA CATALANA. PER COMPARTIR LES SEVES EXPERIÈNCIES, ELS REPRESENTANTS DE TOTS ELS CORS VAN PARTICIPAR EN UNA INTERESSANT TAULA RODONA EN QUÈ ES VAN SINTETITZAR LES PREOCUPACIONS n' AQUESTES FORMACIONS RESPECTE DEL SEU PRE- DE GAL· LES, EsLOVÀQUIA, IuGo sLÀVIA, SENT I FUTUR. ' L estudiós jaume Carbonell, de la Universitat de Barcelona (UB), va definir aquesta primera Trobada Internacional dc Cors d'Homes com una "experiència profitosa", i va destacar que els últims anys s' han fe t aCatalunya nombrosos simposis, treballs i trobades en què s'ha analitzat el paper dels cors en l'àmbit social. com una tesi llegida a la UB sobre l'Orfeó Català. Per a Carbonell, la clau de futur d'aquests cors masculins està en "no renunciar a la història, sinó potenciarla. perquè tenim Ull patrimoni ric. i per això es necessita potenciar la inFestigació, però alhora mirar cap al futur··. Aquest estudiós opina que "els cors han de potenciar la història però també la creació, s'ha de nodrir el repertori de novetats, perquè no ens podem quedar en el passat, i per això és molt important la implicació amb la música contemporània. El camí que s'ha de recórrer és doble: per un costat, amb els compositors. per donar suport a les !toves creacions, i d'altra banda amb els investigadors i gent de la vida acadèmica, per recuperar el nostre patrimoni històric''. Un altre especialista que va participar en el debat sobre el present i futur dels cors masculins va ser jaume Ayats, docent a I'ESMUC i a la Universitat Autònoma dc Barcelona (UAB). que va recordar que Catalunya és un país amb una llarga tradició de cors masculins bastant desconeguda. ''Tenim una antiga tradició, en la qual el fet que els homes cantessin a diferents veus era normal i moll imporlalll per a la construcció de la socielal -va explicar Ayats-. Durant segles aquesta tradició va estar oblidada entre els interessos de la músic:a culla, però si no hagués existit aquesta base ora/no hauria estat possible el moviment impulsat per Clavé." Segons aquest musicòleg, durant el segle XX Cata lunya va assumir els models canònics que s'anaven imposant per tot Europa, dc manera que es va escampant el cor mixt com a model estàndard i els cors de Clavé van passar a una posició secundària. Tot i això, ara és un gran moment per recuperar aquesta tradició: ..Al final del segle XX i primeria del XXI som en un moment d'intercanvis en el qual ens tomem a preguntar quin paper han de tenir els cors masculins. La CATALUNYA ÉS UN PAÍS AMB UNA LLARGA TRADICIÓ DE CORS MASCULINS BASTANT DESCONEGUDA. ti a p v t: sociabilitat i estètiques sonores parli· cu lars d'aquestes formacions ens ofereixen noves oportunitats de futur", rel1ex.iona Ayats. a situació dels cors d'homes és força diferent en cada país. Així ho van demosh·ar les formacions participants en la trobada, que van participar en el dcbat per explicar la realitat concreta dels cors d'homes al seu lloc d'origen. Un representant del cor gal·lès Melibion Colwyn va explicar, per exemple, que a Gal·les Ja tradició dels cors masculins està tan arrelada que hi existeixen més de cent competicions anuals. En aquesta nació britànica els cors masculins tenen el seu origen a les capelles i Ja majmia dels seus membres no saben llegir partitures, raó per la qual aprenen les cançons només d'oïda. El repertori dels cors gal·lesos és fonamentalment tradicional i folk. per dues raons, segons el que van explicar els seus representants: per l'absència de compositors moderns, i perquè el folk és el gènere demanat en les actuacions pels turistes, principal font d'ingressos per a unes formacions que asseguren tenir molts problemes de finançament. En altres països europeus els cors d'homes no estan tan arrelats. Els representants de la Chm·al Society Saint Rafailo Banasky van recordar amb nostàlgia que al seu país, Sèrbia, L e e ~ s é abans de la Segona Guerra Mundial totes les ciutats tenien corals masculines, amateurs però amb tant dc prestigi que Gns i tot cantaven a les noces reials. Aquestes fatmacions van anar quedant marginades a les esglésies i actualment hi ha molts pocs cors d'aquest tipus a Sèrbia. Segons els músics serbis convidats a la trobada, un dels problemes d'aquestes formacions rau a motivar els cantants perquè continuïn al cor passada la seva joventut, a més de la dificultat per trobar composicions de qualitat pensades p er a veus mascu lines. De vegades, la mo tivació dels cantants i el seu amor per la música aconsegueix superar totes les dificultats que amenacen la supervivència dels cors de cantar". D'aquesta manera, els res- AGAL-LES HI HA MÉS DE CENT COMPETI CIONS ANUALS PERA COR S D'HOMES. membre de la Federació de Cors de Clavé, va denunciar que "hi ha una crisi, perquè la mitjana d'eda t d'aquests cors és bastant alta, i molts cors masculins han derivat cap a cors mixlos per manca d'homes. S'està produint un trencament generacional que ponsables del cor escolten cada any les veus d'uns 5.000 escolars aspirants a cantaires. i conviden els millors a formar part de la formació, on treballen amb nens a partir de quatre anys. Però el cas txec és una excepció. EL di rector dels Cantaires de juneda. Josep Rosinach, va reconèixer que al seu poble han d'a nar "casa per casa buscant gent per al cor, i que des que existeix La te- levisió el nombre de cantaires ha dismilluïf, perquè com més comoditats tenen a casa, menys canten''. Segons Rosinach, "les motivacions de les dones són diferents de les dels homes, perquè elles són més amoroses i els homes sempre s'interessen més pels esports, per exemple, perquè són més 253 Imatge eSIJIII!ITtl: 1111 11/0IIIi!llf de la ta 11la rodona amb -d'esquerra a dreta- Ja11111e Ayals, Jaume Carboue/1 i Anfo11i Ca mer. Imatge dreta: acl11ació al Pala11 de la M1ísicn del cor Bonifalltes, de la Re¡níblica Txeca, am/1/a direcció de ja11 Mlsek d'homes. Un exemple curiós és el del grup Master Singers USA, que també va participar en la trobada. Aquest cor, únic als Estats Units, està compost per membres dc 38 estats diferents dels EUA que es reuneixen un cap de setmana l'any. Els cantants d'aquesta formació són metges, capellans, mestres d'escola, homes dc negocis ... d'edats molt valiadcs, des dels 18 fins als 68 anys. Segons els responsables d'aquest insòlit cor, ''la gent ve de tot el país pel plaer de reunir-se, cantar i fer unaco- sa bonica; s'ha convertit en quelcom espiritual i la tradició s 'ha passat ftus i lot de pares a fi /ls". T ots els participants en la n·obada van destacar la dificultat per atreure els joves cap a ls cors masculins, un problema que fa molt incert el futur d'aquestes formacions. josep Rosinach, director dels Cantaires de juneda i provoca que els joves mirin el cors amb desconfiança. Cal que coneguin aquestes formacions, i si les coneixen s'hi poden interessar, perquè quan l'entens és quan l'estimes". Conscients d'això, alguns cors ja han engegat iniciatives per reclutar cantaires joves. És el cas d'un altre cor participant en la Trobada, el Bonífantes Men's Choirs. Aquest grup de Ja República Txeca visita les escoles i explica als nens '·com estimar la mtísica, per transmetre'ls la bellesa L ES FORMACIONS TENEN DIFICULTAT PER RllCLUTAR JOVES CANTAIRllS QUE EN GARANTEIXIN LA SUPERVIVÈNCIA. competitius. Per això, els concursos motiven els cors masculins, perquè ajuden a mantenir encesa la flama de la competitivitat''. L'estudiós Jaume Carbonell, per la seva banda. va recordar que. quan Anselm Clavé va fundar Ja primera coral, "tenia 25 o 26 anys, i els membres del cor tenien més o menys aquesta edat. Per manca de documentació no sabem com va evolucionar aquesta franja d'edat però els cors masculins no s'acaben perquè sempre lti ha gent d'edat alta, i quan wz deixa el cor sempre hi un altre home gran per substituir-lo". Més enllà d 'aquestes dificultats, totes les fonnacions participants van coincidir a assenyalar aquesta Primera Trobada Internacional de Cors d'Homes com una experiència enriquidora que pot donar una gran embranzida a aquestes formacions que encara no ban trobat el seu lloc, a mig camí entre un passat brillant i un fu tur una mica incert. 9 549 11111111111111 ] PALAU MÚ~ICA CATAL \NA Música de Cambra ~ lli Tem pot ada 2005-2006 A r~ C< Petit Palau p; l'o CI Dimecres, 16 de novembre de 2005, 21 h qt dc COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA gi In gi s, Grup lnlti\Jillefrtal Sollftos vocals Jotdo Casas Bayor, dr<JC:"' Brahms: Q.latre quartets, op. 92 Brahms: Vier GBSànge, oo. 17 Schubert: Gesar'g dw Getslw über den waser Schumann: Req.liem hir M¡gnon ..... lt..• Port de Barcelona 2 rr rr Dimecres, 14 de desembre de 2005, 21 h Dilluns, 27 de febrer de 2006, 21 h TRIO NATALIA GUTMAN TRIO CLARET -COLOM-LLUNA Programa per determinar ~ ALTA E Dimecres, 1 de febrer de 2006, 21 h Beethoven: Trio, op. 11 Guinjoan: Puule Brahms: Trio, op. 114 Mtcheii<Jener, 1." 'l' .. Haydn: Quartet op. 7611, Hob. 111.75, en Sol major •la Cançó romàntica espan¡ola del segle XIX• op. 130, amb Grossa Fugue op. 133 Preu de localitats: 18 e Abonam en\ a 4 concer1s: 81 € r. CI ENDELLION STRING QUARTET Bartók: Q.¡artel núm. 3, Sz. 85 Beethoven: Olartet núm. 13, en Si bemoll maior, l Dijous, 6 d'abril de 2006, 21 h MARTA ALMAJANO, soprano p li d 0l)C'88 do: Adalid, Torres, Udesma, Camlcer, Garcia i Nuñez Robres O•oanlt7..a· Patrooina! Informació I venda: Tel. ll02 4·17 88? · 3/e.tnqJI'IP.$ól'palaumu$ocn org Venda d'entrades per intetnet: www.palaumusica.org l' o l L'Endellion String Quartet en el cicle Música de Cambra al Petit Palau a presència de I'Endellion String Quartet constitueix un dels al·licients més destacats de la nova programació del cicle Música de Cambra al Petit Palau. Aquest cicle pretén donar el màxim de relleu i adequació possible a les excel·lcnts característiques del nou equipament en una proposta marcada per l'elevat nivell qualitatiu dels seus ingredients. El cicle està integrat per c inc concerts de característiques molt va dades que obtirà el dia 16 dc novembre el Cor de Cambra del Palau amb el suport d'un grup instrumental i solistes vocals sota la direcció de Jordi Casas. amb un programa format per obres dc Brahms, Schubert i Schumann. L'actuació del Trio Gutman, encapçalat per la gran violoncel·lista Natalia Gutman, constitueix un altre plat fort de la programació. tot esperant el complement del programa per interpretar. L'Endellion String Quartet actuarà el dia I de febrer de 2006 amb un programa de gran repertori - Haydn, Béla Bartók, Beethoven. El quart concert (27 de febrer de 2006) ofedrà l'actuació d'un trio format per tres dels millors intèrprets del moment: el violonccl·lista Lluís Claret, L Endellion String Quartet el pianista josep Maria Colom i el clarinetista Joan-Enric Lluna. El programa, molt atractiu, té al bell mig l'obra de Joan Guinjoan Puzzle, i és obert amb Beethoven i clos amb Brahms. El cicle el tancarà la soprano Marta Almajano, especialitzada en música espanyola al marge de les grans programacions ~es de sarsueles primitives al barroc-. que acompanyada al pianoforte per Michel Kiener oferirà un recital titulat '·La cançó romàntica espanyola del segle XIX", amb obres de M. Del Adalid, M. de Torres, M. de Udesma, Ramon Camicer, M. García i L. Núñez Robles. RRMC Segona temporada de l'ONCA al Petit Palau ' L Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra (ONCA) ofereix la segona edició del cicle que va iniciar la temporada anterior, en una proposta de quatre concerts, cadascun dels quals amb una personalitat, i fins i tot títol individualitzat; títol sempre encapçalat pel nom de la formació. D'aquesta manera consolida una iniciativa que ajuda a rerorçar la seva aportació al panorama musical català, del qual ha esdevingut una referència molt necessària en el context de la precarietat que hi ha en el seu tipus de formació.Tots els concerts seran dirigits pel seu titular i concertino Gerard Claret. Tots comptaran també amb la col·laboració de solistes, i en algun cas de conjunt, que fo rmen part dels més notables del context català. El primer concert (I de desembre), "L'ONCA convida", Àlex Garrobé serà l'artista convidat en un programa amb obres deM. Bertran (Esguards silents), Leo Brower (Tres danses concertants) i Béla Bartók (Oivertimento). El segon concert (2 de març de Cinc propostes per a un ampli ven tall d'oferta en els Concerts Familiars al Palau 2006), "L'ONCA estrena'' té el seu al·licient més notable en l'estTena mundial del Concertino Geminis per a violí i cordes de Xavier Benguerel. El programa l'obrirà Brotons amb una suggestiva obra, Cançons de rem i vela inspirada en quatre poemes de josep Maria de Sagarra, alhora inspirats en uns paisatges que el compositor també coneix molt bé. El concert es clourà amb l'obra Concert per a cordes de Nino Rota, en la versió de 1967. El 27 d'abril de 2006, amb el títol de "L'ONCA presenta", hom retrà homenatge -més o menys obligat- a Mozart amb dues obres concertants: per una part, el referencial Concert per a clarinet, K. 622 i per l'altra la Simfonia concertant, K. 364. Els solistes seran la jove i molt premiada clarinetista Ona Cardona i el viola titular de l'O BC Ashan Pilla i. Finalment, en "L'ONCA proposa·· el protagonisme serà per al Lluís Vidal Trio amb un programa format per obres d'aquest destacat músic jazzístic. Una proposta força a part d'un interès particularitZat. RRMC La volta al món amb 80 instruments de percussió es dels nadons fins al públic adult. tothom pot gauctir de l'aplec de propostes que presenta el cicle Concerts Familiars al Palau. que va començar el passat IS d'octubre i arribarà al 26 de març de 2006. Tres d'aquestes propostes tindran per marc el Petit Palau i les altres dues la sala gran. Totes són conegudes, vénen avalades per la bona acollida que han aconseguit anteriotment i configuren un ventall de tipologia molt variat. Bim bam, nadons al Palau, una brillant idea i realització de Marta Fiol, amb la Companyia Kamalundu com a intèrpret, és la més original en anar adreçada a menuts de menys edat ~e O a 12 mesos- i, consegüentment, ha de comptar amb la participació molt activa dels pares. jan Titella, a cura de l'imaginatiu Centre de Titelles de Lleida, és un clàssic que té una trajectòria btillant en un tipus de destinatari que no necessàriament només ha de ser infantil. L'Orquestra l'a de festa que ofereix l'Orquestra Julià Carbonell de Lleida que dirigeix Alfons Reverté Casas, és molt més que un concett convencional, en el qualla brillantor de la música carnavalesca d'indrets diferents i una posada en escena imaginativa li atorguen un considerable atractiu. D 253 La 1•olta al món amb 80 instn1ments de percussió, espectacle consolidat de Les Escoles al Palau. s'incorpora en el cicle. Hom hi fa un suggestiu recorregut per contextos musicals diferents, molts dels quals ben exòtics. El fantasma del Palau situa el context màgic amb la figura d'un fantasma que, a semblança dels que suposadament habitaven els immensos castells d'antany, es presenta de manera imaginativa en una proposta inclassificable que interpreta la Factoria Mascaró, que dirigeix en la part musical Joan Figueras i en la dramatúrgies Joan i Quim Serra. RRMC 11 Barbara Hendrícks, figura destacada del cicle de Caixa Terrassa LA SOPRANO NORD-AMERI- E CANA BARBARA HENDRICKS ÉS EL NOM MÉS IMPORTANT e QUE PROGRAMA LA PRÒXIMA TEMPORADA DEL CICLE DE N. CONCERTS PROMOGUT PER LA D FUNDACIÓ CAIXA TERRASSA, QUE ES DESENROTLLARÀ FINS B G AL DIA 1 DE JUNY. a seva presència, en tot cas, s'inscriu en el si d'una sèrie de concerts que mostra un acusada millora qualitativa respecte d'edicions anteriors. Fet que s'inscriu en l'ayjnentesa de commemorar-se enguany el vint-i-cinquè aniversari de la inauguració del Centre Cultural de la Caixa de Terrassa. Així. juntament amb aquesta gran artista, hom podrà gaudir d'actuacions d'altres intèrprets tan importants com el pianista hongarès Dezso Ranki, que interpretarà el Concert per a piano, op. 54 de Robert Schumann amb l'Orquestra Simfònica de Renània-Palatinat -una formació solventíssima-, Ja del pianista terrassenc Miquel Farré; d'Albett Guinovart, que així mateix actuarà amb una orquestra de gran nivell i ben coneguda a casa nostra -l'Orquestra Franz Liszt-, i la Capella de Ministrers que ditigeix Carles Magraner. Encara caldria afegir-hi el violinista Mikha't1 Ovrutsky, que oferirà el Concert núm.J de Paganini amb l'Orquestra lntemacional Italiana i la versió d'El Messies de Handel amb l'Orquestra Filhannònica de Catalunya, Polifònica de Puig-reig i direcció de Carles Coll. A part cal parlar del concert inaugural, que se celebrà el dia 22 de setembre amb la versió de la Novena de Beethoven amb l'Orfeó Català, Simfònica del Vallès i direcció de Salvador Mas, altres noms de relleu que també cal afegir a la llista. Es tracta, com es pot veure, d'una concentració d'artistes d'un nivell privilegiat que a més oferiran programes de pes. Miquel Farré ho farà amb un programa molt d'acord amb la seva sensibilitat -Beethoven, Brahms, Chopin, Mompou, Debussy. L'Orquestra Internacional Italiana, L 12 552 ultra l'esmentat Concert de Paganini, completarà un programa eminentment itajjà - Rossini, Paganini- amb la Simfonia " Londres" de F. J. Haydn. L'Orquestra de Renània-Palatinat oferirà en el seu programa obres de Mozart i Sibelius. AJbert Guinovart tindrà un protagonisme especialment rellevant en el concert en què actuarà amb l'Orquestra Franz Liszt, ja que juntament amb el Concert per a piano núm. 2 de Chopin, oferirà l'arranjament propi per a piano de l'aplec de cançons I Love Rhythm dc George Gershwin en un programa que completen obres de Liszt i Dvorak. Un interès particular adquireix l'actuació de la Capella de Ministrers, l'esplèndid conjunt dedicat a la música medieval que ha creat Carles Magraner i que juntament amb el Cor de la Ge· neralitat Valenciana oferirà Ja seva par· ticular versió d'aquest monument que és el recull dei Llibre Vermell de Mont· serrat. Barbara Hendricks, que clourà el cicle, oferirà un programa força compromès i variat esti lísticament, que anirà de Beethoven a Montsalvatge - les inevitables Cinc cançons negres-, passant per Poulenc, Mahler i Granados. També una bona oferta de ballet ] i o. L p Sl d p A f( a temporada de ballet, que camina paral·lela a la de música, tindrà com a esdeveniment més destacat la inaugural Gala d'Estrelles de la Dansa, que concentrarà primeres figures de formacions tan im· portants com el New York City Ballet, Ballet Nacional d'Holanda. Ballet de l'Òpera de Kíev, ballets de l'Òpera de Roma i de Bordeus, amb noms com Benjamin Millepied, Víctor lschuk, Natalia Domrastxeva i lgor Yebra. Un altre punt destacat el marcarà l'actuació de la Companyia de Víctor Ullatc amb coreografia d'aquest artista titulada El Sur sobre música d'Enrique i Estrella Morente. Rafael Amargo aportarà la que sembla obligada presència de flamenc en tot cicle d'art dansant amb l'espectacle titulat/ntimo i coreografia del mateix artista. L'oferta la completen el Ballet Nacional de Portugal amb un concepte dc contemporaneïtat consolidat i el Ballet de I'Òpera de Perm adscrit a l'or· todòxia romàntica més exacta amb un programa bastit totalment sobre coreografies de Balanchíne. L n Sl 2 e d /¡ Acusat protagonisme del ballet en la temporada del Teatre Lliure EL BALLET EN LA SEVA ACCEPCIÓ MÉS RADICALMENT CONTEMPORÀNIA OCUPA UN LLOC MOLT IMPORTANT EN LA PROGRAMACIÓ DE LA TEMPORADA DEL T'BATRE LLIURE QUE ACABA DE COMENÇAR BRILLANTMENT AMB L'ESPECTACLE TEATRAL Un matrimo11.i de Bosto11.. n totals seran sis propostes, en les quals prendran part alguns dels noms més coneguts del país -Cesc Gelabert, Àngels Margant i Andrés Corchero, juntament amb formacions internacionals. Aquest apartat el va obrir els dies 18 i 19 d'octubre l'espectacle lsabell's room amb coreografia i direcció de Jan Lauwers amb la Needcompany. Els dies 12 i 13 dc desembre actuarà Les BaUets c. de la b. Amb l'espectacle titulat Foi, coreografia i direcció de Sidi Larbi Cherkaoui, estretament vinculat a aquesta formació. És una companyia belga, centrada en Ja lïgura de l'esmentat Sidi Larbi Cherkaoui, molt innuenciat per William Forsythe, Pina Bausch i Trisha Brown, referents molt identificadors de la seva estètica. L'espectacle es basa en músiques cultes del segle XIV i cants tradicionals en versió de la Capilla Flamenca, un conjunt especialitzat. La Companyia Cesc Gelabert-Lydia Azzopardi reposarà Psitt!!! Psitt!!! i CaraPan, que ja van ser oferts la temporada passada -serà del 23 al 29 de desembre- i els dies 24 i 25 de març de 2006 s'oferirà l'espectacle de títol absolutament críptic, Erase-es(x), a càrrec de la companyia també belga joji Inc, de recent formació ( 1998). Es tracta d'una coreografia en tres patis que signen Wooster Group, Anne Teresa de Keermaeker i lsabell Sou part, d'acusat contingut visual, ja que s'inspira en una obra plàstica de Robert Rauschenberg i a més la companyia esmentada s'interessa mot per la influència de l'audiovisual en la creació coreogràfica. Del6 al 9 d'abril de 2006 Andrés Corchero toma al Lliure en solitari, després d'haver-ho fet la temporada passada amb Invocacions juntament amb Miguel Po- E Dues imatges de l'espectacle Foi de la companyia belga Les Ballets c. de la b. veda. La base és la dansa butoh. Finalment, Àngels Margarit prcscntatà el seu nou espectacle, aquesta vegada deixant els solos per actuar amb la 253 seva Companyia Mudances amb una coreografia de títol així mateb< poc explícit, P. A., d'un acusat component físic. Set·à del 25 al 28 de maig de 2006. vocació de Franz Schubert. Al marge del ballet, la programació del Lliure ofereix una proposta sobre el paper de clar contingut musical. Amb un títol també curiós. F.r.a.n.::.p.e.t.e.r. Sergi Faustino, un artista de formació de base gestual. ofereix una recreació sui generis del context creatiu de Franz Peter Schubert, en una proposta oberta, que compra amb el protagonisme d'una exceHent soprano. Maria Dolors Aldea, i d'un també exceJ.Ient pianista. Vicenç Prunés, juntament amb el creador de la idea i realitzador dc l'espectacle, l'esmentat Sergi Faustino. La programació musical estricta es concentra en una oferta jazzistica de característiques molt singulars, més aviat fora del sistema, amb clar protagonisme internacional. La figura del que en el seu dia fou presentat com a músic resident, Carles Santos. enguany no oferirà cap aportació per causa de la seva carregada agenda. A part queda l'impotiant oferta de teatre textual, que juntament amb propostes obertes a expectatives multicairades i de difícil aproximació prèvia, ofereix títols del que podríem anomenar gran repertori - servits, a més, per directors destacats, com l'adaptació, segurament particular. d'Àlex Rigola de Ricard lll de WiUiam Shakespeare, El malentès d'Albert Camus en direcció de Joan Ollé, Els estiuejants dc Màxim Gorki amb direcció i adaptació de Carlota Subirós o el doble programa Hamlet i La tempestat a cura de Lluís Pasqual, inserit també en la programació del pròxim Festival Grec. En conjunt, una proposta enormement rica i atractiva. E 13 553 Raimon i Serrat, recitals importants al TNC LES SÈRIES DE RECITALS DE RAIMON I DE JoAN MANUEL SERRAT CONFIGUREN L'APORTACIÓ DE LA TEMPORADA DEL TNC A LA MÚSICA. .P.~EJÇ_._~:.. A ;;¡¡ ; = ·:: E! ~' ¡;¡· 253 quests recitals s'inscriuen en l'epígraf La Cançó a Escena que va obrir el nostre teatre públic i en el qual han passat anteriorment el mateix Raimon, Maria del Mar Bonet, Lluís Llach, Joan Isaac i Quico Pi de la Serra. Les característiques de les aporta· cians dels protagonistes d'aquesta tem· porada són molt diverses. Mentre que Serrat oferirà gairebé una marató -del 9 al 28 de maig-. en principi en pro· grama únic, la presència de Raimon es limita a quatre recitals amb programes totalment diferents. Hi oferirà quatre vessants molt individualitzats que han marcat la seva profunda trajectòria artística. Con·esponen als títols de: "Raimon: lletra i música", "Salvador EspriuRaimon", "Ausiàs March i altres poetes dels segles XlV, xv i XVI" i finalment "Raimon antològic". Un recorregut pesant que permetrà gaudir del "tot" Raimon en la seva plenitud creativa. Serrat mostrarà la vena més íntima; per tant, lluny dc les grans parafemàlies simfòniques amb les quals s'ha prodigat datTerament, amb atenció a temes de sempre i també d'altres nous en català. En definitiva, dos pesos forts, que en la seva llunyania d'horitzons creatius reivindicaran una vegada més Ja Sala Gran del TNC com un marc molt idoni per mostrar el més solvent i perdurable de la Cançó. e William Forsythe a la Royal Shakespeare Company. La presència del Ballet de l'Òpera de Lió ha de constituir un dels esdeveniments més importants de la parcel· la escènica de la programació del TNC, I ho serà, ultra per la gran categoria d'aquest conjunt, pel programa que interpretarà. centrat en la coreografia Limb's Theorem de William Forsythe. Aquest coreògraf nord-americà, que D 14 55-l porta més de vint anys al capdavant del Frankfurt Ballet. és una de les personalitats més influents del ballet contemporani dels darrers temps. Fonnat inicialment a l'escola de l'Amcrican Ballet, des del 1973 en què va desembarcar a l'Stuttgart Ballet -aleshores sota la direcció de John Cranko- ha menat una trajectòria europea iniciada com a coreògraf I"any 1976 amb aquesta mateixa companyia animat per la successora de Cranko, Marcia Haydéc. Influenciat també per Pina Bausch i )irí Kyliiin. ha creat coreografies per a un enorme ventall de grans fonnacions de ballet d"arreu del món: New York American Ballet, Royal Ballet, Nederlands Dans Theater, Royal Danish Ballet, Royal Swedish Ballet, Ballets de Montecarlo, Ballet de la Deutsche Staatsoper de Berlín i el mateix Ballet de l'Òpera de Lió. Limb's Theorem es basa en una partitura de Thom Willems, habitual en els treballs del coreògraf nord-americà. La presència autòctona serà repre- L A P RESÈNCIA DE LA R OYAL SHAKESPEARE CoMPANY POSARÀ COLOFÓ A L' ETAPA DE DoMÈNEC REIXACH AL TNC. sentada per la companyia de Marta Carrasco, resident del TNC, que oferirà la coreografia titulada 1995..., en fase de creació. judit Grau és l'autora de la coreografia Avida Vida que completa la programació d'aquesta parcel·la. Pel que fa a la progran1ació estrictament teah·al, s'ofereix un aplec de títols consagrats per la història, com l'i· nicial El castigo sin venga11Za de Lope de Vega amb què s'ha obert la temporada, a càrrec de la Compañía Nacional de Teatro Clasico -una reiterada concessió al teatre del Segle d'Or espanyol, no corresposta-, al qual seguiran Les falses confidències de Pierre de Marivaux amb dramatúrgia de Sergi Bel be~ Aigües encantades de Puig i Ferrater dirigit per Ramon Simó, Pa· nora ma des del pont d' Arthur Miller amb direcció de Rafael Duran. l'estrena de Salamandra de Josep Maria Benet i Jornet amb direcció de Toni Ca· sares, La fam de Joan Oliver amb di· recció de Pep Pla i un espectacle insòlit, la recreació sobre recreació del Ricard /lJ de Shakespeare a càu·ec de Georges Lavaudant, un dramaturg convidat força habitualment al TNC que aquí intervé també com a actor, tal com també ho fa el ben conegut Ariel Garcia Valdés. En tot cas, el gran esdeveniment te· atral que presideix la temporada del TNC seran les quatre actuacions de la Royal Shakespeare Company, que ofe· rirà The Canterbury Tales, un colofó brillant a l'obra de Domènec Reixach al capadavant del TNC, de la direcció del qual s'acomiada aquest curs. n d VIII temporada Avuimúsica. Una tribuna a la novetat LA VUITENA TEMPORADA CONCERTS, DES o' AQUEST NOVEMBRE FINS AL PROPER MES DE MAIG DE 2006, QUE TINDRAN LLOC A L'AUDITORI DEL MACBA, EL CENTRE DE CuLTURA CONTEMPORÀNIA DE BARCELONA, LA SALA METRÒNOM, EL CONVENT DELS ÀNGELS, L'ESPAI I A LA SEU DE L'ASSOCIACIÓ CATALANA DE CoMPOSITORS (EDIFICI SGAE), ENTITAT QUE L'ORGANITZA. om ja és costum i amb un eclecticisme lloable, la temporada de concerts que anuncia l' ACC es pot definir com un ventall certament panoràmic del moment actual de la creativitat musical a Catalunya, ja que malgrat la manca d'alguns dels compositors més reconeguts del nostTe temps, no hi són absents els noms d'aquells que avui ja tenen un prestigi ben merescut, ni tampoc el dels qui tot justament inicien la seva trajectòria compositiva. De tots aquests concerts que procuren establir nexes amb les músiques d'avantguarda d'altres països n'anirem donant notícia durant el cuL-s i intentarem esbrinar per quins camins evoluciona l'espectre sonor del nostre temps, ja que també, com sempre en els concerts de l'Associació Catalana de Compositors, s'ha procurat posar de manifest la munió de tendències i estètiques que avui, des de l'electrònica a les músiques més vinculades amb la tradició històrica, es conreen arreu del món. Només hauríem de lamentar que en aquest cicle, potser guiats per un criteri d'estricte i potser excessiva contemporaneïtat, no s'atorgui cert relleu a la commemoració del centenari del naixement de Joaquim Hams (Barcelona, 1906-1997), compositor que va ésser fundador i primer president de l'Associació, assistent puntual, menh·e li va ésser possible, a tots els concerts de l'entitat, impulsor dc cicles tan significatius com els de Música Abierta del C stà previst d'iniciar la temporada el proper dia 17 de novembre a la seu de I'ACC (passeig de Colom, 5) amb un concert a càrrec del Quintet de Corda de l'OSC, que interpretarà música de )ordi Codina, Enric Ferrer i Alícia Coduras. El 15 de desembre a la mateixa sala intervindrà el violoncel·lista Nabí Cabestany amb obres de Casablancas, Olm, Rossinyol, Homs i Sardà. El 22 de desembre el duo de clarinet i piano (Mireia Fornells i J. Miquel) farà el ptimer concert dels tres previstos per a l'intercanvi entre Itàlia i Catalunya, amb obres de Balsach, Boliart. Charles, Eroles i Padrós i una sètie d'autors italians no especificats. El 26 de gener de 2006, el trombonista de I'OBC Ricardo Casera interpretarà composicions de Mercè Capdevila, E. Diago, S. Lòpez, N. Díaz, G. López i Anna Bofill. Entre aquest recital i el de clausura previst per al dia 7 de maig de 2006 que protagonitzarà a L'Espai la Banda Municipal -amb un programa integrat per obres de Boliart, Diago. Ferrer, Gonzalez de la Rubia i Miquel Pardo- se celebraran Ja resta dels concerts d'intercanvi amb Itàlia i l'Argentina. Així, iniciant l'intercanvi amb l'Argentina, Magdalena Barrera, arpa, i Magdalena Martínez oferiran un recital, dia 9 d febrer de 2006, amb obres d'Eckart, Fidemraizer, Gonzalez de la Rubia i Matiso! Gentile. El 17 de febrer de 2006 a l'Auditori del MACBA farà la seva presentació el grup Encuentros de Buenos Aires amb l'estrena de dues obres catalanes de Mario Ros i Sanna Bofill i tres d'argentines que encara no s'han comunicat, mentre que. clausurant la u-obada amb l'Argentina, a la sala de l' ACC, dia 23 de febrer de 2006, es presentarà el Trio Brouwer (violí, violoncel i piano) amb composicions de Vor·o García, F. J. Jaime Martin, Mercè Terrens, Carlos Silverio Vega, MarceJo Ajubito, D. Cossi i Claudio Lluan. Quant als dos concerts restants de l'intercanvi amb Itàlia, Saverio Tasca i Adriano Arnrosini (piano, percussió i elech·ònica) actuaran en la segona quinzena del mes de març de 2006, tant a la sala de l'SGAE (dia 16 de març) com a Verona, amb dos programes en els quals figuraran obres de Mercè Capdevila, Rosa Ribas, De Jong i Lewin Richter. E AVUIMÚSICA CONSTA DE 14 Club 49, autor de la primera biografia en llengua castellana i catalana de Robert Gerhard (1896-1970) i també un dels primers creadors que a casa nostra va assumir el dodecafonisme per escriuJ·e una obra de veritable profunditat humanística, que és i ha d'ésser un exemple a seguir per les generacions posteriors. Ben cert, Homs i la seva música mereixen una atenció que ara gairebé s'ha negligit. La temporada de l' ACC consta de lO concerts, dels quals: 4 estaran protagonitzats pels músics de I'OBC, 7 establiran intercanvis entre l' Argentina (4), Itàlia (3) i Catalunya, menh·e que com a novetat s'organitza un petit cicle de 3 recitals que amb l'epígraf 'CLlocs de pas" --amb suggeriments d'entoms com poden ser el carrer, el transport i el vestíbul- proposa unes reflexions sobre activitats com les que segueixen: conèixer, emancipar-se, recrear, compartir, solidaritzar-se, estimar. desitjar, mediar, autoritzar i reconèixer les diferències. A aquesta proposta, ja s'hi han inscrit una vintena de compositors. EL CICLE HA OBLIDAT EL CENTENARI DE JoAQUIM HOMS. 253 15 554 ' Festival d'Opera de Butxaca. Desè aniversari amb perceptible pas endavant UN TOTAL DE VUIT PROPOSTES COMPRÈN LA PROGRAMACIÓ DEL FESTIVAL D'ÒPERA DE BUTXACA QUE EN GUANY ARRIBA A LA DESENA EDICIÓ. .P~~-·~-~.. quests espectacles es distribuiran entre la Sala Beckett, Petit Palau, Auditori de l'SGAE, Met-room, Teatre Romea i Mercat de les Flors i s'hi oferirà una mostra força variada d'aquest concepte tan obert i fins a un cert punt inclassificable. El mateix cognom. o segon cognom del Festival. "noves creacions", dóna una pista ben suggeridora. En tot cas, compleix deu anys de vida en el millor estat de salut de la seva existència i amb una proposta enguany d'una acusada ambició. Com una illa enmig de la programació musical i lírica, podríem dir ortodoxa, aquesta iniciativa obre les portes a una colla d'espectacles de petit format -en algun cas el concepte no és ben exacte-, que aques ta temporada adquireix una rellevància especial amb el protagonisme particular de tTes espectacles procedents d'Holanda, en qualitat de país convidat. La resta són produccions bàsicament catalanes, malgrat que una, la més ambiciosa, és unacoproducció de I'Opernhaus Halle, el Gran Teatre del Liceu -que d'aquesta manera s'incorpora al Festival- i el Festival d'Òpera de Butxaca i Noves Creacions, que es va estrenar el mes de juny a l'esmentada ciutat alemanya. Es tracta de juana, basada en la figura històrica de Juana "la Loca" sobre una idea i llibret de Rebecca Simpson amb música d'Enric Palomar. És una proposta que per format se situa en el límit més ampli d'òpera de butxaca, que compta amb un repartiment format per sis intèrprets, en aquest cas tots ells germànics, amb la parcel·la instrumental confiada a sis solistes de 1'0pernhaus Halle. També és germànica la resta de l'equip artístic. Serà representada al Teatre Romea del 18 al 20 de novembre. El Festival comença el dia 3 de novembre a la Sala Becket amb l'estrena A 253 16 556 d'Stabat per a tres veus, una actriu, objectes i electroacústica, composició i espai sonor de Xavier Maristany sobre llibret de Víctor Sunyol, que explora Ics relacions so-imatge amb repartimen t femení -dues sopranos, mezzosoprano i actriu. També domina l'elenc femení en la proposta següen t, titulada Últimes cançons, una mica al marge del context dramàtic que defineix el terme òpera, i en què, sobre la base de tres cicles dc lieder de Mahle1; s'establcbc un fil conductor amb el canemàs d'un guió basat en tres figures de l'ofici de la lírica: la professora, la diva en el moment àlgid, l'estudiant i la nena que vol estudiar c.ant. La idea és d'Elisenda Can·asco i Marc Rosich. S'oferirà en un espai que es va incorporar molt satisfactòriament l'any passat, la històrica sala de disseccions de la Reial Acadèmia de Meclicina. També voreja els límits del terme òpera la proposta Ballo cantabile que s'instal·larà a la Sala Beckett, en la qual es donen la mà coreografia i veu, en una producció holandesa, per bé que el seu factòtum sigui el ballarí i alhora contratenor català Joaquim Sa baté, que desenvolupa la seva tasca professional a Holanda. n recital dedicat a l'obra del compositor holandès Louis Andriessen és la segona aportació al Festival des dels Països Baixos. Serà un concert estricte amb una part totalment instrumental i la segona vocal amb interpretació de l'obra La Passione per a mezzosopra- U no. violí i orquestra, amb el suport del Barcelona 216 i en el marc del Petit Palau. La representació holandesa es clou amb una proposta estèticament agosarada, One, de la qual és autor un dels músics més a l'ona del protagonisme al seu país, Michel van der Aa. En aquesta obra es fonen cant i noves tecnologies amb un rerefons pretesament metafísic complex. També serà a la Sala Beckett. Decora do con tres vistas és un espectacle de característiques inusuals, ja que s'hi uneixen tres propostes diferents partint d'un punt comú present en els preludis respectius. Els compositors són Sergio Fidemraizer, Eduardo Diago i Domènec Gonzalez de la Rubia, que alhora n'assumeix la direcció musical. El marc, el Met-room a Ciutat Vella. Orlando Furioso!, l'òpera que clou el cicle, ens situa en l'àmbit de les relacions entre món musical i món objeetual, sobre la base d'una idea de Rola nd Olbeter, que com a referència és l'inventor dels artefactes que empra La Fura dels Baus en els seus muntatges. Basat en l'obra homònima però sense signe d'admiració de Ludovico Ariosto, aquest muntatge s'ha presentat en el Festival de Música Contemporània d'Alacant; aquí serà al Mercat de les Flors. La soprano Claudia Schneider és la intèrpret solitària enrrúg de ginys que prometen un món segurament delirant. A part, l'Auditori de l'SGAE acollirà la projecció de l'òpera Rosa, en un projecte conjunt de Peter Greenaway i Louis Andriessen, que tindrà lloc els dies 7 i 9 de novembre. ls ~~ Est L'ESTATUT ÉS DE TOTHOM ' ' Estatut d'Autonomia de 1979 La proposta de nou Estatut Rec oneix Catalunya c om una nacionalitat. Catalunya és una nació. Estableix un finançament que avui El nou finançament ens aportarà més recursos és ins uficient. per a educació, sanitat, carreteres .•. Ha permès treballar en t emes importants Ara, a més, té en compte: la immigració, durant 26 anys. les noves tecnologies, la gestió de ports i aeroports... Fomenta l'ús del català. El català s'iguala al castellà: tots tenim el dret de parlar-lo I el deure de conèixer-lo. Parla de la Generalitat, del Parlament, del Govern. Per primera vegada parla de la gent: dels infants, dels joves, de les dones, de la gent gran•.. ls temps canvien. Canvia l'Estatut. ~s hi havia la pesset a. Ara, l'euro. Abans reblem cartes. Ara, correus electrònics. No hi ha dubte: aprovar l'Estatut fa 26 anys, les coses han canviat molt. És per això que avui necessitem Estatut que s'adapti a les noves necessitats. Un Estatut que respongui a la realitat de la nova la Catalunya del segle XXI. Perquè són nous temps. Nous reptes. Nou Estatut. .:S que vam \0 Schubertíada de Vilabertran Entre ellied pur i el d'ofici VILABERTRAN, UNA VEGADA MÉS -I EN AQUESTA OPORTU- ] NITAT DE MANERA PARTICU- ra he LAR AMB MOTIU DE COMPLIR Ci I de ex EL QUART DE SEGLE- HA ESTAT EL MARC D'UNA MANIFESTA- pE re CIÓ FARCIDA D'AL·LICIENTS MUSICALS AUTÈNTICS I CREATIUS. luny de la tendència a l'escarafall, sovint buit de contingut, la manifestació que organitza amb humilitat però amb fermesa i sentit Joventuts Musicals de Figueres es manté fidel als valors més essencials dc l'exhibició musical. La figura de la Schubertíada, amb tretze anys al damunt i una catorzena edició exu ltant ha reforçat aquests aspectes en una línia notablement fidelitzada. La dedicació intensa que habitualment para la Schubertíada de Vilabertran allied, una vegada més ha permès, entre altres al·licients remarcables, constatar m<tneres d'entendre la interpetació del lied. Aquest ha estat el cas dels dos primers recitals de l'edició d'enguany interpretats per la soprano Ofèlia Sala, que obria el cicle, i per la mez;;o Michelle Breedt. La primera va oferir un recull d'una intensa càrrega dramàtica, excepte una parcel·la dedicada a Eduard Toldrà a redós del paisatgisme de la costa del Nord del cap dc Creus segons poemes de dos dels literats que millor l'han "pintat": Sagarra i Garcés. I Schube11 amb el cicle La nit i Schumann presidint una potent segona meitat amb l'impressionant Sechs Gedichte u nd ein Requiem, op. 80 com a colofó. Ofèlia Sala va posar al servei d'aquest material les condicions essencials de liederisme: un cant natural, un sentit exacte dc la introspecció poètica de text i música, una vivència íntima i sentida i una consegüent capacitat de comunicació càlida i intensa. Es tracta en definitiva dc l'abecé més elemental i alhora més profund, que, en la seva apa- L rent senzillesa, només és a l'abast d'autèntics artistes del cant com és sense cap mena de dubtes la soprano valenciana. Tno cal afegir-hi res més. Michelle Breedt és una mezzosoprano fmcada bàsicament en el món de l'òpera que posseeix un instrument poderós i alhora flexib le. Això comporta en conseqüència, amb la proclivitat del seu ofici principal, una certa tendència a l'expansió dramàtica excessiva en perjudici del refinament i de l'exactitud expressiva. Hom copsa la seva condició de cantant d'ofici, de dominadora del seu instrument, però hi ha un interregne entre el que aquestes virtuts li permeten donar i el que exigeix la traducció exacta d'aquesta cosa tan perfumada que és ellied. Hi ha un "sí" indiscutible al seu art, però alhora aquest regust de "tanmateix" indefmiblc, del qual, amb tot, van transcendir moments d'una notable envergadura i sensibilitat. Roger Vignoles en el cas d'Ofèlia Sala, i Wolfram Rieger en el de Michelle EL CICLE HA PERMÈS CONSTATAR DIFERENTS MANERES D 'INTERPRETAR EL LIED. Breedt van esdevenir, com és habitual, col·laboradors exactes. a integral dels cicles de Schubert en la propera edició. La Schubertíada de Vilabertran ja compta amb un avanç gairebé complet del que serà la seva propera edició. Un avanç que té un atot excepcional en la figura de Matthias Goerne, un dels noms més importants que han passat per l'abadia romànica empordanesa, i que oferirà el privilegi de la interpretació de la integral dels cicles liederístics de Franz Schubert: La bella L molinera, El cant del cigne i El viatge d'hivern, que serviran d'inici del cicle. Julianne Banse. igualment que s'ha esdevingut enguany, posarà fi al cicle, acompanyada al piano per un altre gran habitual, Wolfram Rieger. Pel mig hi haurà un concert amb l'Orquestra de Cambra del Liceu i el pianista [van Martin, tot celebrant l'Any Mozart; un recital a càrrec de la mez· zosoprano Stefanie lnínyí amb Helmut Oeutsch, un concert a càrrec d'un cor de cambra -pendent de confirmar-. la mezzosoprano Maria Àngels Civi t, el pianista Jordi Armengol i amb direcció de Gunther Theuring i, finalment, dos concerts a càrrec del Quartet Ebene, el segon dels quals amb el reforç de Josep Sancho (clarinet), Salvador Sanchis (fagot), Jonathan Camps (contrabaix) i Jo· sé Miguel Asensi (trompa) per a la in· terpretació de l'Octet de Schubert. lli• dE ar tlt tr¡ e~ K pi cc Schubertíada de Vilabertran Vint-i-cinc anys de bona música n el romanticisme hi ha una figura clau que s'observa en les arts majors d'aquesta època -filosofia, poesia, música, pintura ...-, que és la del "caminant". Aquest home que veu la vida i la seva existència com un camí que ha de recórrer p le de moments dramàtics, de turbulències existencials i sentimentals, salvades per petits moments d'alegria i amors no correspostos. En la ptimera part del seu concert, el baríton Christian Miedl i el pianista Hans Adolfsen ens van ofetir aquest pelegrinatge per onze lieder de Schubert tot configurant un monogràfic, amb lletres de poetes alemanys, molt interessant tant per l'elecció i la inclusió d'alguns no gaire freqüents en els recitals habituals, i que va continuar en la segona part del recital amb els tres lieder titulats Gêsange donis Harfner aus Wilhelm Meister de Schubert-Goethe. Aquesta trajectòria del caminant shubertià es va completar amb Das Heimweh, en què el caminant té enyorança de la pàtria. El concert es va arrodonir amb els Lieder ei ~~es fahrenden Gese1/en de Mahler, tres peces juvenils que tracten d'aquesta mateixa temàtica del caminant. La veu del baríton alemany va saber oferrr moments de gran lirisme en la p•imera part, tot frasejant amb una veu rica en matisos i generosa en un registre greu i mitjà sense problemes. Tal vegada a mesura que avançava el concert es van poder percebre alguns símptomes de cansament, que es van reflectir en alguns problemes d'atac i notes mantingudes de la tessitura més aguda, compensats amb un timbre vellutat, masculí, valent i ple de passió i dramatisme quan la poètica i la música ho reclamaven. Un dels grups de cambra amb més projecció dintre i fora del nostre país és el Quartet Casals, que va oferir un recotTegut des de l'estil galant al romanticisme amb la formació de quartet de corda per culminar amb el gran Quintet en Si menor de Brahms, per al qual es va afegir la joveníssima clarinetista Sarah Williamson. premiada en nombrosos concursos i de brillant trajectòria. La lectura que van oferir del Quartet K. 80 de Mozart va ser esplèndida, respirant els mateixos aires que el jove composi tOl~ des del virtuosisme d'un ja pon i la supera des del ritme que més la identifica. el vals. El concert es va completar amb la A1issa D.J67 de Schubert, en què va brillar l'equilibri de tots els seus efectius, destacant-hi la soprano Sylvia Schwartz amb una interpretació veritablement inspirada i •·eligiosa dels seus moments, sobretot !'"Agnus Deï'. Igualment van estar en les seves respectives intervencions el tenor i el baix catalans Aniol Botines i Marc Pujol, com també el cor Lieder Càmera. E llunyà batToc italià a un equilibri clàssic amb un premonitori accent preromàntic en alguns moments del rondó fmal a pesar de tractar-se d'una obra de joventut. La primera part es va tancar amb el Quartet Rosamunda de Schubert, en què la desesperació, el dramatisme i fins i tot l'amargor van passar de les cordes dels intèrprets a les oïdes de l'auditori en una sinergia completa. La complicitat que existeix entre aquests joves instrumentistes de corda es va contagiar a la clarinetista en l'obra de Brahrns fins a omplir de força i lirisme aquesta combinació insbumental no tan freqüent. D'un so excessiu que va arribar gairebé a trencar-se en el primer moviment i que no va permeh·e acabar d'empastar violí primer i violoncel, es va passar a un discurs poètic en l'adagio amb uns pianíssims que no estem acostumats a escoltar en aquestes f01macions. Tot un luxe de concert. No és gaire freqüent assistir a la presentació d'una obra d'un compositor del segle xx, ja que normalment som en un període històric en què els compositors duen el control de les seves partitures, d'aquí l'agradable sorpresa d'escoltar els JO frühe Walzer per a orquestra de corda de Scbéinberg per primera vegada al nostre país. Sense ser una obra cabdal, sinó més aviat un entreteniment, ens dóna una visió més completa de la complexitat d'aquest compositor, el qual respectant la tradició vienesa, la descom- VASER UN PRIVILEGI GAUDIR DELS 1 o frühe Walzer. eguint amb els descobriments abans esmentats, tal vegada el punt més àlgid d'aquest festival va ser la presentació de l'obra de Schumann Der Rose Pilgerfahrt. Després de tres dels quartets vocals amb piano de Schubert i l'opus 92 deBrahms que van servir per delectar-nos en les veus dels diversos solistes de generacions diferents i entre els quals existia la complicitat de mestra i alumnes (Mitsuko Shirai pel que fa a Assumpta Mateu, Thomas Ruf i Francisco Poyato) es va arribar a una obra que injustament és poc interpretada i que ens desvetlla un Schumann que -com un ventall- desplega unes possibilitats tímbriques, formals i vocals inusuals. Aquesta obra que poddem traduir com La pelegrí nació de la rosa ens evoca per mitjà de 24 números sense interrupció la desgraciada aventura vital d'una rosa convertida en donzella. Si el primer concert ressenyat era un monogràfic sobre el pelegtinatge masculí, en aquest cas la protagonista va estar interpretada per la soprano catalana Assumpta Mateu, que va fer una veritable recreació de la seva part, tant musicalment com gairebé escènicament a pesar de ser una versió concertant. El tenor Lluís Vilamajó que -com en les passions- va fer de cronista va donar a la seva part el pols dramàtic adequat, amb una veu en cada moment càlida, desesperada o heroica segons que ho insinués el text de M. Hornz. La tasca del cor Lieder Càmera i del seu director, josep Vila, va ser d'un nivell altíssim, malgrat que en ells això és gairebé habitual, per soli per a aquest país tan precari en cors professionals. Igualment. la musicalitat i una tècnica irreprotxable de Francisco Poyato al piano són factors per pensar a presentaT aquesta obra amb els mateixos efectius en altres escenalis d'igual o més repercussió musical. S 253 19 559 MIKROKOSMOS Trobada de Cant Gregorià om és sabut, en aplicació de les resolucions del Concili Vaticà s'implantà la llengua del poble en la litúrgia i els cants (en la composició dels quals, en català, exceJ.Ií el Monestir de Montsenat) i -com a conseqüència- el gregorià fou progressivament abandonat. Malgrat tot, la llavor era viva. Així ho proven les celebracions de les Jornades de Cant Gregorià (sessions d'estudi iconeixença personal) a Manresa (1973), Vallbona de les Monges (1993), Santes Creus (1995) i Montserrat (2004). I com a culminació, el 9 d'abril d'enguany tingué lloc a Sant Cugat del Vallès una Trobada de Cant Gregorià amb la participació de cent trenta cantaires pertanyents a deu entitats, tots els quals participaren en el rés de les Vespres de la Mare de Déu. L'èxit de la Trobada fou complet. Tant, que tot en fa augurar d'altres futures. Peuso que és bo que juntament amb els cants nous, pervisqui en grups -no tan reduïts com semblava- el vell cant de l'Església, que ha estat vigent amb plenitud durant segles. I que fa pocs anys esdevingué un èxit de vendes en dos CD. Al·leluia! Cal dir -en honor a la veritat- que l'artífex principal fou el senyor Manuel Cervera, de l'Schola Cantorum de Vuafranca. En pot estar legítimament orgullós, de la seva tasca, feta amb trets gairebé d'apostolat. Com ho estaven, orgullosos i satisfets, tots els qui omplien les àmplies naus de la panòquia de Sant Pere d'Octavià de Sant Cugat del Vallès. I és que el gregorià ha demostrat a bastament que supera la dimensió del temps i que manté una vigència estètica permanent, capaç d'interessar sectors socials generacionalmentdiferents. Haurem d'estar atents a l'evolució d'aquestes Jornades tan feliçment iniciades enguany i que cal saludar amb entusiasme. Vet ací, doncs, que en una època, la nostra, marcada per una doble tendència: a) Ja pervivència dels grans noms de la música clàssica i b) 1'e>..'})erimentació més agosarada, es manté no solament latent sinó en ocasions puixant una música antiquissima a la qual cada dia es troben nous valors. I és que la qualitat absoluta perdura sempre. C 253 20 560 Restauració de les façanes del Palau de la Música I passat setembre s'iniciaren les obres de restauració de les façanes històriques del Palau de la Música Catalana i és previst que tinguin una durada de dotze mesos. Les obres consisteixen a recuperar diversos elements que o bé han desaparegut o bé s'han degradat, tenint en compte les caractedstiques especials de l'arquitectma modemista de primers del segle xx. Alguns d'aquests elements són la cúpula de llanterna del xamfrà, la lira parallamps, els pebeters, les baranes i els ornaments florals. També s'aprofitarà per restaurar els diversos elements emblemàtics del conjunt arquitectònic, que està inclòs en el Catàleg de Monuments Patrimoni de la Humanitat, i es faran tasques de manteniment a tota la faça- E na i de revisió dels elements estruc. turals i de fixació de les peces que componen el conjunt. Tant el projecte com la direcció de les obres s'han encarregat a l'arquitecte Oscar Tusquets Blanca, que durant els darrers vint-i-cinc anys ha dut a terme les dues importants obres d'ampliació del Palau de la Música. En aquesta tasca compta amb el suport del seu despatx professional, TDA arquitectura i urbanisme, i també dels tècnics i especialistes del MNAC per a l'assessorament en els temes relacionats amb el tractament dels materials i la restauració de les mateixes façanes. Les obres són pah·ocínades conjuntament per la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana i la Fundación Caja Madrid. 1---------------------------.....fl Cicle Nous Valors Joves&Clàssica J oventuts Musicals de Barcelona ha posat en marxa un nou cicle dedicat a joves intèrprets que va començar el passat 15 d'octubre i que té lloc a l'au· ditori de l'Ateneu Barcelonès. En total seran set concerts, que se succeiran fins al dia 23 de desembre. En els que van tenir Uoc el mes d'octubre, hi van intervenir l'acordionista Stefan Hussong i l'Spanish Brass Luur Metalls, integrat per Carles Benetó, Juanjo Sema, Manuel Pérez, lndalecio Bonet i Pedra Castaño. El dia 19 de novembre actuarà el Trio di Clarinetto, format per Javier Ba· lles, Lorena Ruiz i Víctor Carbó, que interpretarà obres de Hummel i Poot. El dia 3 de desembre actuarà el Trio Accents -clarinet, fagot, piano-, amb un programa Glinka, Mendelssohn, Charles, i el dia 17 la pianista Esperança Rotger amb un programa Granados, Albéniz, Prokófiev. Finalment, el Trio Agora, integrat per Eduard Marcet, violí¡ Edgar Casellas, violoncel, i Ricard Rovirosa, piano, clourà el cicle amb un programa Mendelssohn i Granados. Els concerts comencen a les vuit del vespre. Joana Crespi, homenatjada a la Biblioteca de Catalunya J oana Crespi, que va ser cap de Ja Secció de Música de la Biblioteca de Catalunya, va ser objecte d'homenatge pòstum en un acte que va tenir lloc a la Sala Llevant de la mateixa institució. Hi van intervenir Dolors Lamarca, directora de la Biblioteca de Catalunya; José Cm·los Gosalvez, president de l'AEDOM i director de la Bibüote· ca del Conservatorio Nacional de Música de Madrid; Francesc Bonastre, pro· fessor de la Universitat Autònoma de Barcelona; Antonio Ezqueno, director de l'Institut de Musicologia del CSfC, i Margarida Ullate, cap de la Fonote· ca de Catalunya, que va fer una lectura de condols i adhesions. Tots ells van posar en evidència la categoria professional i humana de Jo· ana Crespi, i al final va tenir lloc un petit concett a càrrec dels alumnes de I'ESMUC José Lucas, guitarra, i Daniel VilaLTUbias, violí, i de la soprano Be· goña López acompanyada a l'espineta per l'esmentat Francesc Bonastre.. ~i· nalment la Coral de Ja Biblioteca de Catalunya va oferir una breu actuacJO. Miquel Pujadó estrena recital sobre Agustí Bartra l cantant i poeta Miquel Pujadó estrena el dia 12 de novembre al Centre Cultural de Terrassa un recital titulat La sínia i E Dibuix de Miquel Ferreres, amb Agusli Bm-tra (esq uerra) i Miquel Pujadó, q11e serà Ja portada del futur CD de Pujad6 sobre poemes de Bartra de Mat·cel Casellas i Pujadó serà acompanyat per un conjunt que formen Esther Mas (piano i acordió), Toni Rocosa (saxo i clarinet), Eduard Altaba (contrabaix), Santi Méndez (guitarres) i Charly Oliver (bateria i percussions) . La direcció escènica serà a càrrec d'Agustí Humet. Aquest espectacle s'oferirà també el dia 24 de novembre al Palau Robert de Barcelona. Obra de Ràfols Casamada en el llibre d'aquesta temporada d'Amics del Liceu na vegada més l'entitat Amics del Liceu ba publicat un llibre en el qual s'ofereix una important documentació sobre tots els títols operístics de la temporada amb el suport d'obra plàstica confegida expressament per a aquesta iniciativa. Es tracta d'un volum magníficament editat, que enguany compta amb el protagonisme central d' Albert Ràfols Casamada, el qual, seguint la línia habitua l en aquesta obra, ha creat un aplec de composicions lligades a cadascun dels espectacles de la programació liceística, ultra la que iHustra la portada. És un rnatetial valuós, presidit per l'extraordinària categoria d 'aquest artista, que dóna al v.o lum una gran d ignitat. Valor així mateix reblat pels continguts dels estudis que es publiquen, seguint un esquema en el qual cada obra és acarada des de cinc vessants: presentació, comentali musical, context, veu i vocalitat i enregistraments. Els treballs, especialment pel que fa als tres primers d'aquests aspectes, han estat confiats a figures destacades, ja sigui per la seva solvència literària i aTtistica com també acadèmica, amb noms tan importants, entre els més coneguts al nostre àmbit. com Pi er Luigi Pizzi, Juan Diego Flórez, Fernando Arrabal, Carme Riera, Luis Rojas Marcos, José Luis TélJez, Jordi Llovet, Salvador Oliva, Josep Lluís Vidal i Miquel Desclot, ultra una munió de professors i escriptors especialitzats en la temàtica específica que correspon a cadascuna de les obres. En conjunt, és un producte d'un gran atractiu tant des del punt de vista estrictament de bibliòfil com des del pràctic per al bon afeccionat, que trobarà en aquesta obra una eina valuosíssima per fer un seguiment a fons de tota la temporada del Liceu, sense caure en llenguatges críptics o d'al-_ ta especialit-zació. U ls dies en què es va difondre la notícia de la mort de Manuel Ausensi, Catalunya Música va oferir una seguit d'emissions interessants sobre el cantant. Vam gaudir en especial del repertori mozartià que no li havíem sentit en directe. La qualitat dels enregistraments era prou bona malgrat que molts deuen venir d'edicions en LP. Manuel Ausensi sabia que restarien els seus enregistraments, però se m'havia dolgut -en alguna de les converses que havíem tingutd'haver-se Tetirat massa d'hora, atenent al fet que es considerava bon actor i que, en no haver atrapat l'època dels vídeos, no passaria el mateix amb les seves actuacions. Per la ràdio també van passar un A la manera de... que Joan Vives li va fer fa uns quants anys. Feia gràcia el seu deix peculiar, propi dels homes d'una generació que va tenir l'esclat en una època que la nostra llengua estava en difícil situació de supervivència i que farcien el seu discurs de paraules com "maravillós, olvidar, hasta... " i també que al poblet de Castelló on tenia Ja seva finca el coneguessin com el cantaor... La qualitat interpretativa d'Ausensi era notable, i la veu, segura i valenta. No m'estenc més perquè pwu n'han parlat a les planes d'aquesta Revista, però volia referir-me a una segona sorpl'esa: molts dels emegistraments mozartians d' Ausensi van dir que estaven dhigits per Ricard Lamate de Grignon. Quin director! Feia un Mozart a la mida justa, dialogant, intens i alhora evanescent. Vaig ennistir-me en pensar el que ens havíem perdut els qui vam coexistir amb ell i no el vam sentir en directe quan fins al1962 va ser sotsdirector de l'aleshores Orquestra Municipal de Batcelona. Només en tenia referència per un enregistrament en casset, faciütada per la seva vídua, d'una òpera ambiciosa, sobre text de Valle-Incltm, La cabeza del dragón, estrenada al Liceu el 1960. E l'estrella. Suite d'Agustí Bartra. Es tracta d'una proposta molt ambiciosa basada en poemes del daner recull del poeta Agustí Bartt·a, El gall canta per tos dos. Bartra ha estat un dels poetes més importants de la postguerra i va viure a Terrassa els darrers anys de la seva existència, d'ençà del retol'n de l'exili. L'espectacle combina setze temes cantats amb qua t'te que són dits sobte temes musicals i ve precedit d'una introducció amb dos temes originals del mateix Pujadó -Aspirina o anestèsia i Bartrian(n)a, escrit expressament per a l'espectacle i una adaptació d' un cabdal tema de Léo Ferré, Els poetes, tots ells referits al món poètic en general i a Barn·a en partícular. L'actt·iu Marissa Josa interpretarà un pròleg centrat en textos d'Anna Murià sobre el poeta que alhora va ser el seu espòs. Les orquestracions seran a càrrec Ausensi versus Lamote 253 21 561 Adéu definitiu XXV JORNADES INTERNACIONALS ARAGONESES DE CANT CORAL. Organitzades per la Confederació Coral Espanyola (COACE), .tenen U.o c els dies 5 i 6 de novembre de 2005 a Ja ciutat saragossana de Bol')a. Les ]Ornades se centren en un curs taller de direcció coral a cànec de la noruega Tonè Bianca Dash. Per a més informació: Ayuntamiento de Borja. Pl. España, I. 50540 Borja. Tel.: 976 85 20 Ol (de 13 a lS h). COACE. Nueva, 3, baix:os. 50540 B01ja. A/e: coace2003@yahoo.es. 13è CONCURS INTERNACIONAL DE JOVENTUTS MUSICALS DE ROMANIA 2006. Dedicat al piano, clarinet i composició, tindrà Uoc durant el mes de maig de 2006 a Bucarest. En el concurs de piano i clarinet (del 7 al 13 de maig de 2006) hi ha quatre categories d'edat: JO anys, 14 anys, 18 anys i 30 anys. S' hi atorgaran diversos premis (diners, instruments o beques d'estudis), per valor de 20.000 euros. La data límit d'inscripció és el dia IS de març de 2006. Pel que fa al concurs de composició (també del 7 al 13 de maig de 2006), hi poden prendre part tots els compositors amb un màxim de 3S anys d'edat el dia 1 de maig de 2006. S' hi estableixen dues categories: A, obres individuals per a flauta, clarinet, violí i piano, o duos per a flauta i piano, clarinet i piano i violi i piano, cadascuna d'una durada màxima de I O minuts; B, obres per a orquestra de cordes (6, 5, 4, 3, l) d'una durada màxima de IS minuts. El premis són: l.SOO euros en la categoria A i 2.000 euros en la categoria B. Cal inscriure-s'hi abans del 31 de gener de 2006. Per a més informació: Jcunesses Musicales Romania. C.P. 13-63. Bucarest 13. Romania. Tel. : +40 722 383 S42. Fx: +40 21 323 66 00. A/e: jmrluigi@dial.kappa.ro. lnternet: <www.jmevents.ro>. XV CONCURS NACIONAL DE PIANO MANUEL DE FALLA. Organitzat 253 per Joven tu ts Musicals de Granada, tindrà lloc del 12 al 14 de desembre de 2005. Hi poden prendre part els pianistes espanyols o estrangers nacionalitzats a Espanya enlTe 16 i 30 anys d'edat. El concurs tindrà tres proves eliminatòries i s'hi atorgaran tres premis: 1.200 euros. 600 euros i 400 euros (en concepte de beques de perfeccionament, més una sèrie de concerts, dietes incloses. per a cada premi; també hi ha un quart premi consistent en dos concerts més dietes). El termini d'inscripció acaba el dia .30 de novembre. Per a més informació i obres que cal preparar: Juventudes Musica les de Granada. Pl. del Campillo, 2. 2° B {Edificio Macià) . 18009 Granada. Tel. i fax: 958 22 73 54. CERTAMEN MUSICAL DE SARDANES 60è ANIVERSARI VIOLETES DEL BOSC. Memorial Fèlix Martínez i Comin. Organitzat per l'Obra Sardanista Violetes del Bosc, hi poden participat tots els compositors amb sardanes originals i inèdites, amb partitura d'instrumentació, per a cobla d'onze músics amb les particel·les corresponents, i amb una transcripció per a piano. S'hi atorgaran tres premis: 2.500 euros, 1.500 euros i 1.000 euros. Les sardanes premiades s'estrenaraul'll de març de 2006 al Palau de Ja Música Catalana (en el cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau}. La data lúnit de presentació d'obres és el dia 30 de novembre de 2005. Per a més informació sobre les bases: Obra Sardanista Violetes del Bosc. PI. del Mar, s/n. 08003 Barcelona. Carles Guinovart ingressa a l'Acadèmia de Sant Jordi E l compositor i catedràtic Carles Guinovart va ingressar el passat dia 2 1 de setembre a la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, en un acte que va tenir la solemnitat habitual en aquesta ínstitl.Jció. Sota Ja presidència Jordi Bonet i Atmengol, Carles Guinovart va llegir el discurs d'ingrés sobre el tema "A l'entorn de l'anàlisi musical". Un discurs d'una alta volada, en el qual després de fer un repàs de la seva biografia formativa, tot fent èmfasi en els aspectes que després havien de configurar el nucli céntral del discurs, enh·à en aquest d'una manera brillant. en un exercici en què va caminar a redós de dos pols: L'anàlisi de la composició, fins i tot portat a les ú ltimes conseqüències, és essencialment important per descobrir els misteris de la creació musical, però en tot cas el més profund i més pregon d'aquest misteri sempre queda al marge. El discurs de contesta va ser a càrrec de l'acadèmic numerari Francesc BonastTe i al final tingué lloc un petit concert en el qual es va interpretar el Trio París 1975, per a violí, clarinet i piano, a càrrec de Maria Carme Poch i Uuís Guinovart (esposa i fill de l'acadèmic), i el clarinetista Jaume Sanchis, i Totem, per a guitarra preparada, en interpretació de Pilar Rius. a Mar i cel, benvingut El Mikado es aclaparadores xifres aconseguides pel revival de Mar i cel situen la trajectòria d'aquest espectacle en w1lloc absolutament a part entre els musicals creats .e n aquest país i el converteix gairebé en el que podríem qualificar com a fenomen. El fet resulta sorprenent per diverses raons, l'anàlisi de les quals correria el risc d'allargar-se massa. Un fet que resulta i nteressant de remarcar és que el seu gran èxit -més de 240.000 espectadors en 250 representacions, 92 o/o de mitjana d'ocupació i espectacle més vist de Ja cattellera teatTal barcelonina de la darrera temporada- se situa en un context genèric barceloní, i per extensió català, en el qual el gènere musical no té ones p roclivitats gai1·e manifestes. l el fracàs d'una iniciativa nascuda de manera tan ambiciosa com Barcelona Teatre Musical al Pavelló d'Esports ho confirma. Cal dria recordar encara la relativa acollida de produccions importades que en origen -bàsicament a Madrid- havien aconseguit respostes espectaculars. Això mostra una dimensió de tall cultural que repmta el caràcter genuïnament propi i una manera molt específica d'entendre i de veure el gènere que aquest espectacle concentra i singulatitza de manera ideal. Mar i cel, de fet, és l'eclosió d'una línia que en l'origen remot Dagoii-Dagom va obrir amb Anta11iana, que va continuar amb Nit de Sant Joan - una reposició que pod ria res ul tar interessant-, que desp rés es va afermar amb Bl Mikado i que fina lment va eclosionar amb aquest Mar i cel, bastit -no ho oblidem tampoc- sobre un canemàs argumental molt sòlid. Ara Mar i cel viu la seva darrera etapa de retorn al Victòria, per deixar pas el mes de febrer vi nent a ona altra recuperació d' un èxit anterior -El Mi kado-, amb el qual el gru p barceloní va recrear des d' un punt de vista molt particular un clàssic del gènere, obra del pmlífic i creador de grans èxits binomi anglès Sullivan-Gilbert; i dels quals després van oferir Els Pirates, amb molt menor resposta. Tot això esperant que la temporada vinent Dagoll- Dagom ofereixi una producció nova també dlns del gènere m usical. L El guitarrista Jaume Torrent, de gira per Turquia E l passat I d'octubre el guitarrista català Jaume Torrent inicià una gira de concerts per Turquia com a solista de l'obra de Joaquín Rodrigo Concierto de Aranjue:. Concretament, el mateix dia l d'octubre actuà amb la Bilken Symphony Orchestra, amb direcció de Go- ren Aykal, en el marc del Festival Internacional de Música de Mersin; i els dics 6 i 7 d'octubre inaugurant la temporada de concerts de l'Orquestra Simfònica de Bursa, amb direcció de Cern Masur. el qual gaudeix d'un gran prestigi internacional. DEL SEU AFFM. Sr. Lluís Cabrera, director del Taller de Mú sics, a propòsit d'una discussió sobre música clàssica i popular Benvolgut amic: Si m'ho pennct, m'agradaria afegir al concepte tan de cortesia fonnal com exacte en aquest cas amb què m'adreço a vostè. el d'admirat; i això per molts aspectes, en els quals es barregen components estrictament professionals i d'actitud cívica. Però bé, no desviem l'atenció, perquè el que motiva que avui li escrigui és molt focalitzat. Concretament, en la taula rodona que va tenir lloc el passat 24 de setembre a la Sala de Cambra del Palau de la Música com un avanç de la desena edició d'aquest atractiu cicle que és El Primer Palau. La cosa, en justa consonància amb els objectius del mateix cicle, anava sobre la realitat -anava a dir problemàtica- de la promoció professional dels joves intèrprets. A la taula, un sextet de persones d'una idoneïtat ideal-Lluís Claret, Joan Vives, Jordi Roch, Nona Arola, Daniel Lígorio, Oriol Pérez Treviño- i a les graderies un Déu n'hi do de presència, tenint en compte com sovint és rebut aquest tipus de manifestacions. Vostè també hi era. fet que demostra la seva sensibilitat; una presènciu viva, viscuda i activa, com es va demostrar en la seva intervenció quan s'obrí el tom corresponent. Amb una eloqüència molt convençuda, va queixarse que en la nostra societat hi ha un profund greuge comparatiu entre el suport institucional a la música dita clàssica i a la popular. de la qual, per vocació i per llarga i conseqüent trajectòria professional, vostè és un representant enormement representatiu, valgui la redundància. Vostè va pintar un panorama molt en blanc i negre, que disculpi, arriscava de caure en el lliscós terreny de la demagògia. No pretenc donar lliçons a ningú i molt menys a una persona com vostè que té en l'honestedat una de les seves més importants virtuts. l per descomptat tampoc no entraré en particularitzacions que ens podrien menar a terrenys de confrontació individualitzada ingrats i segurament inútils. Vostè, amic Cabrera, té raó quan diu que hi ha grans infraestructures i iniciatives institucionals -equipaments i equips artístics, cicles, etcètera- que depenen i estan greixats amb diner públic. I que, per tant -aquest matís és apo rtació meva-. hi ha milers i mHers de locali.tats que compten amb subvencions molt elevades a costa dc l'erari públic. 1 que això no s'esdevé en el mateix nivell, ni dc bon tros, en el camp del qual vostè forma part, amb el fet agreujant -l'argument també és meu, però podia inferir-se dels seus-, que el món del pop va destinat majoritàriament a gent jove, per pura lògica dotat d'un menor poder adquisitiu, mentre que l'altre món correspon a segments socials més privilegiats. Malgrat aquest panorama -que com pot veure no he refusat d'acolorir encara més-. no pot justificar aquell blanc i negre al qual m'he referit, perquè el seu món sí que és receptor privilegiat, i molt privilegiat per cert. d'un context immanent de subvenció enormement poderós. o em referiré aquí a les subvencions directes que també reben nombroses manifestacions del seu àmbit, ni tan sols com són de discutibles en termes de funció culturitzadora i fins i tot socialüzadora moltes, o almenys força, d'aquestes manifestacions; i que consti que no obvio fins a quin punt això és important. Em refereixo al fet com el món del pop és abonat de forma generosa per l'aparell mediàtic, com és subvencionat per un context empresarial amb profundes i poderoses arrels en la indústria multinacional sense més interès que el lucre. que és capaç d'imposar criteris i gustos als consumidors, de dirigir radicalment i de forma esbiaixada l'esmentat aparell mediàtic, de cond icionar polítiques si no cultu rals -que també- sí lúdiques de les institucions al seu favo¡· i, en definitiva, de cong¡iar un ambient d'hiperprotagonisme social tan evidcm com sovint de dubtosa validesa -hi insisteixocultural i social. Som, doncs. davant del plivilegiat -i disculpi que insisteixi en el terme- àmbit de la creació, artificial o no, estlictament vàlida o no, d'un estat genèric de proclivitat ambiental, context del qual, reconegui-ho, el món de la música culta resta enormement marginat. Ja sé, benvolgut amic, que vostè està directament al marge d'això, i que la defensa que fa del seu món és des d'una visió honesta, creativa, culturitzadora i socialitzadora. Però no pot evitar que el seu món hi pertanyi, com també pertanyen al món de la música dita clàssica -i no em reca de reconèixer-ho- manifestacions simplement sumptuàries sense més objectiu que ornamentar determinats esdeveniments o donar lluentor artificiosa a iniciatives, si cal, indefensables. O d'altres de finalitat exclusiva i barroerament mercantils, també. Res més, amic Lluís. No es prengui com a cosa personal el que acabo d'exposar, que, per descomptat, només és un simple apunt del que donaria per a un gran debat. De moment em confo•maria que tinguéssim ocasió, s í cal des d'aquestes mateixes planes, d'anar avançant de mica en mica. Del seu affm. Jaume Comellas 23 563 .4WM§M•M;WWm. . CRÍTICA Potencial d'una gran companyia i d'una estètica Nederlands Dans Theate r I. Coreografies de Paul Lightfoot-Sol León i facopo Godani. sobre música de J. S. Bach, Thom Wille ms i Philip Glass. Gran Teatre del Liceu, 9 de sete mbre de 2005. ifícilment la curta ternporada habitual de ballet del Gran Teatre del Liceu podía començar d'una manera mi llor. La presència d 'u na formació tan potent com el Nederlands Dans Theater r -o SÍ· gui la principal- sempre és un esdeveniment d'una transcendència extraordinària, com s'ha D pogut constatar una vegada més. Ens referim al segon programa, el de menor interès sobre el paper. ja que el primer oferia l'extraordinària coreografia One of a Kind de Jirí Kylian, el gra n coreògraf que ba donat el segell a aquesta companyia. En el programa que ens ocupa es van oferir dues coreografies d'un insòlit duo creador, Paul Lightfoot i Sol León, i una de l'italià jacopo Godani. Els pri· mers són considerats deixebles privilegiats dc Kylian. i el segon més proper a l'estètica de William Forsythc. Ens trobem en un context estètic molt identificable, que en aquests moments constitueix un dels focus més importants de la creació coreogràfica europea, que per descomptat projecta el seu innux de manera abassegadora. Veient les coreografies del programa, la forma de moure's els ballarins i la concepció de Ics coreografies. se'ns feien presents alt res propostes -de creadors nostres, per exemple-, que beuen de manera ben explícita d'aques t predomina nt món crealiu. És un concepte amb un rotund component físic i energè· tic, d'una cxJgència virtuosísti· ca impressionant, tanma teix no exempt d'un rerefons expressiu una mica fred en el substrat essencialment abstracte que ho presideix tot, i que alhora només pot ser servit amb un quadre de tanta qualitat com l'holandès. En tot cas, les dues coreografies de Ligtfoot-León, Safe as Houses i sobretot Signing Off, d'un alè poètic aquí sí molt càlid ben embolcallat per un context escenogràfic de gran bellesa, van aportar una certa ortodòxJa dins aques t context, tanmateix molt rica i creativa. mentre que Anomaly One de Ja· copo Godaru, amb una impactant partituta de Thom Willems, un gran encim bellat de la música pop inclass ificable, amb la seva frondositat rítmica i percussiva obria noves portes, tanmateix sense una definició esti· lisrica encara madura. ................................................................................................................................................................................................................................................. Minifestival amb Mozart, Schubert... i Sor 253 Festival Mozart. OBC. Tbomas Zebetmair, violi i direcció. Mozart, Schubert. L'Auditori. 24 de setembre de 2005. OBC. Magdalena Martínez, flauta. Magdalena Barrera, a rpa. Dir.: Thomas Zehetmair. Mozart, Schubert. L'Auditori . 28 de setembre de 2005. OBC. Larry Passin, clarinet Dir.: Thomas Zehetmair. Mozart, Sor, Schubert. L'Auditori. 1 d'octubre de 2005 om ja s'ha d it en altres ocasions, per als conjunts simfònics treballar amb una certa atenció i exclusivitat la mús ica dels clàssics consti· tucix una manera excel·lent de posar-se a to i resoldre problemes d'ajustament. És una ma· nera de retrobar-se amb qüestions tan elementals com assolir la unitat en el criteri interpretatiu, o bé equilibrar la qualitat del so, saber-se escoltar entre els companys, integrar-se dins la disciplina d"una comunitat que a més d'humana és l'instrument mitjançant el qualla música esdevé art i comunicació. El plantejament del cicle re· sulta, doncs, vàlid quant a treball previ d'una temporada de concerts; ara bé, potser resulta un xic desproporcionat intitularlo Festival... Obviant aquest punt de vista i d'una manera general, els concerts va n servir per com· provar que el nostre conj unt simfònic té uns solistes exccllents, com és el cas de l'arpis ta Magdalena Barrera i el clarinetista Larry Passin, com també la notable musicalitat de la flautista Magdalena Martínez. L'Or· quest ra va mostrar un nivell ac· ceptable d'eficàcia per donar credibilitat a les versions de la música de Mozart. mentre que C 24 56-1 en Schubert el discurs. malgrat la seva correcció, va estar mancat d'aquell èmfasi confessional entre dramàtic i íntim que posseeix Ja música romàntica. Aspecte aquest en el qual potser va incidir la direcció del mestre Zehetmair, gairebé centrada a pun· tuar amb precisió la mètrica de les frases i oblidant-se en certa mesura d'extreure'n l'emoció humana que s'hi respira. Segurament per aquesta causa consideraríem més assolida la lectura de la Simfonia núm. I -gairebé una assumpció magistral de l'estètica mozartiana- i, en canvi, el lluir vivencial i emotiu de la Novena Simfonia "la Gran~ - un veritable i profund document del geni schubertià- , difícilment va superar el simple joc de contrastos i de mecànica gestual. Amb tot, Zehetmair va brillar més com a violin ista, en la versió com a solista del Concert núm. 3 en Sol major de Mozart, i segurament per aquesta connotació ens van interessar més els seus acompanya ments a les subtileses líriques de Magdalena Martínez, a la lluminositat, certament poètica, del fraseig dc Magdalena Barrera i a la ducti· li tat expressiva de Larry Passin. Quant a la música de Sor, una deliciosa Obertura del ballet Cendrillon ens va impressionar pel seu modèlic i imaginatiu desenvolupament i una factura or· questral que res no té a envejar a les més rellevants realitzacions mozartianes. En tot cas. va cons· iituir un punt per renexionar sobre l'especial evolució de la mú· sica al nostre país i comprovar com els nostres creadors sempre han estat a l'altura del que es produïa a la resta d'Europa i de com l'entorn de Ja nostra societat sempre s'ha desentès de la seva projecció social. Bona No vena per obrir boca Concerts Simfònics al Palau. OSV. Orfeó Català. Olatz Saitua, soprano. Mireia Pintó, mezzosoprano. Agustin Pruneli-Friend, tenor. Robert Holzer, baix. Dir.: Salvador Mas. Beethoven: Simfonia núm. 9. Palau de la Música Catalana. 17 de setembre de 2005. a desena temporada dels Concerts Simfònics al Palau va iniciar-se amb la Simfonia Coral de Beethoven, de la qual sobra tota mena de presentació i la programació de la qual ja suposa per si mateixa un esdeveniment musical de primer ordre. Amb l'Orfeó Català i uns solistes vocals entre els quals va sobresortir la veu de Mireia Pin· tó i del baix Robert Holzer, l'Or· questra Simfònica del Vallès començà, doncs, la seva tempora· da afrontant una veritable prova de foc interpretativa. Mas va plantejar una Novena amb un gran aprofundiment analític, en què la precisió en els atacs, la claredat fo rma l i l'equilibri entre les seccions confi· guraven una diversitat de plans magnífics per assab01ir la musicalitat beethoveni ana en la scva màxima expressió. Potser aques ta claredat en la recerca formal, en la diversitat de plans. va restar una certa emotivitat expressiva al primer i tercer moviments. impecables en un aspecte tècnic, però mancats en de· terminats moments d'una major nuïdesa per endinsar-se així en L la plena intensitat de les grans versions d'aquesta obra. Una subtil versió de ('"Scherzo", en què es va poder copsar el bon moment interpretatiu de l'Orquestra, juntament amb el darrer moviment, van esdevenir els passatges més destacats dc la nova versió de la Novena estol· tada al Palau. Amb un Orfeó en un magnífic moment de forma -destacant-hi les veus dels re· gistres més greus-. amb uns solistes que van complir amb sobrada qualitat interpretativa les seves intervencions (llàstima que les seves veus quedessin exces· sivament tapades per la majes· tuositat del cor, un fet que es resol, com en altres ocasions, si· tuant els solistes a banda i banda del rurector) i amb una orques· tra del tot còmoda sota l'exper· ta batuta de Mas, es va configu· rar una versió del darrer movi· ment en el qual l'emotivitat, la lluminositat, la força i l'ímpetu compa rti en protagonisme amb aspectes com el matís, la subti· litat i per instan ts una delicada intimitat, tot proporcionant, en deftnJtiva, la conjunció musical idònia entre la multitud de ma· lisos interpretatius de ]"'Himne de l'alegria". l p si lc lT p p s: u el e Ci p Xt Directors d'orquestra/ direccions personals ( 1 O) Zubin, l'encantador de serps ZUBIN M EHTA, UN DIRECTOR QUE TREU L'ALÈ. PoDRIA SER DEFINIT, SEGONS FAULÍSTIQUES METÀFORES INSPIRADES EN EL REGNE (o REPÚBLICA) ANIMAL, COM UN PAQUIDERM, COS GROS DE GRUIXUDA PELL, TAN TÍPIC DE L'ÍNDIA ON VA NÉIXER. na immensitat animada capaç de transitar amb el pes dc Ja seguretat pels camins complicats dels més selvàtics pentagrames de feréstegues densitats simfòniques: Beethoven i Brahms, Mahler i Bruckner... I tot d'un plegat, la lluminositat aparentment senzilla deJúpiter Mozart i Oberon Weber, Ics serpentines eslaves de Dvorak, Ja consagració d'Stravinsky. Un tot terreny, un quatre per quatre, on aquest vehicle és l'hereu mecànic de Ja nissaga dels elefants. Però m'escau més no la bèstia sinó l'ensinistrador, l'encantador de serps, el qui venç el terrible saure assassí condemnat almenys des del Paradís a arrossegar-se per terra i enfarfegar-se amb pols. I ho fa amb la música. Hèctor domava cavalls a Troia; Zubin, música i músics per tot el món. Però tot va començar allà on aquesta fauna metafòrica domina el paisatge, a Bombai. Compte, però, que de ben aviat trobem catalans a la biografia del mestre. El primer, el jesuïta Ramon de Rafael, deixeble de Granados, que s'havia desplaçat a l'[ndostan per convertir pagans, però el jove Mehta se'l va guanyar gràcies a l' harmonia i el contrapunt. Catalunya serà més present, però, en la biografia de Zubin Mehta. Presències molt pròximes, concerts sempre ben sintonitzats, amics que l'estimen -Lluís U PortabeiJa, en el record; Fèlix Millet, Núria Espert, Ros Marbà...- i el fan venir sovint a dirigir i a sopar al Palau, el seu interès per la nostra cultura, especialment l'aproximació a Espriu, un català que es considerava jueu -escolta Sepharad ...- i al qual va dedicar, amb el Maggio Musicale Fiorentino, un Reguiem de Verdi en l'aniversari de la mort del poeta, l' última paraula escrita del qual va ser justament el nom del compositor italià ... Des d'un ind i que ha tTobat a IsTaell'indret sentimental més pròxim a una pàtria. Zubin, en fi , entén perfectament el català; jo li he fet un parell d'entrevistes fent-li les preguntes en la nostra llengua, que després ell respon, a gust del consumidor, en el sempre variat repertori poliglot dels directors d'orquestra. Vam parlar molt d'Espriu. Li va interessar la meva amistat amb el poeta i em va fer garlar. Li agradava Mozart, a Espriu. ubin es va encunyar el nom gràcies al seu enorme treball amb l'Orquestra FiJhatmònica d'Israel, afectuosament PlO (Philharmonic Israel Orcbestra). Vivia a l'habitació 1706 del Hilton del costat de la platja de Tel Aviv, a la porta de la qual, a tall de rètol de bústia, s'hi llegia: "Zubin Mebta Suite''. Al Z 25 565 253 fons, )afa, el vell port des del qual el cristianisme va obrir la línia d'exportació. Per tot arreu. la calitja metafísica d'una societat tensa en Ja qual pots despatxar-te un croissant per esmorzar mentre un veí fa el mateix amb una metralleta penjada a l'espatlla; petiteta, quasi joguina, poc pesant... Però foc real al carregador. Zubin és home sensible a la societat que l'envolta. Les situacions en les quals la crispació està empadronada determinen, en general. un complex ventaU dc sensibilitats dclicadíssimes: l'odi, la pot~ la inquietud ... L'esperança i la solidaritat també, el desig dc ser un entre els altres, els lligams personals, els sentiments de pertinença ... La foto de l'agència Reuter del mestre amb una màscara antigàs. durant un bombardeig de míssils Scud de la Primera Guena del Golf, anant a un assaig, va donar la volia al món. La màscara del mestre era el compromís de la normalitat. Imatge analògica en temps digitals. "Els míssils Scud -m'explicava amb un deix malenconiós- van destmir cases de gent molt humil... fo era aleshores un home destntït també, destmït per dins. Israel no havia començat aquella guerra i l'Armada nord-americana era a l'Aràbia Saudita, però Saddam Hussein va bombardejar precisarnent Tel Aviv perquè volia trencar la coalició que se li enfrontava; volia que Israel co11traataqués i així fer abandonar de la coedició Síria, Egipte i jordània. Jo creia que la força d'Israel, quan la gen/naturalment demanava defensar-se, estava més a no contraatacar que a atacar. Era w1a idea quasi gandhiana, perquè Gandhi va resistir tot els cops dels anglesos i, tanmateix, no van poder amb ell. Estic molt orgullós de l'Israel d'aquells dies. ·· erò Zubin. valent, ha fet altres gestos simbòlics contra els horrors de la guerra. com ara el concert a la derruïda biblioteca de Sarajevo, on el Requiem de Mozart esdevenia una mena de banda sonora feta expressament. Quan evoca paisatges infantils de Catxemira, fams de pesta medieval, enfrontaments per creences..., s'emociona. "Algun dia potser aprendrem una cosa tan aparentment senzilla com viure tots junts, siguem com siguem cadascun. " També, però, és persona a qui agrada de fer broma, de riure obert, en la línia natural de l'encantador. Em va fer molta gràcia sentir-lo comparar Teresa Berganza amb Edith Piaf, per Ja hipocondria que rebenta agendes i cancel·la P 26 566 ZUBINMEHTA ÉS UN HOME SENSIBLE A LA SOCIETAT QUE L'ENVOLTA. actuacions. O veure'l gesticular contra la famosa biga que complicava l'orografia de l'escenari del Palau, afortunadament ja aplanat... I em penso que en part gràcies a haver-lo escoltat. Deia: "Poses el vent allò dalt de la biga i els trombons semble11 canons dispara111. Els timbals.... Barrabuuuuuum! Tot el que queda a sota tremola i s'apaga.., En el redactat de l'entrevista, que vaig publicar a "La Vanguardia". em va demanar de suavitzar l'embranzida: ~Po­ si la idea. és bo que sàpiguen que allò s'ha d'arreglar, però posi-la amb sordina, que no vull ofendre els amics.·· M'ha quedat que mentre parlàvem -en aquella ocasió en un restaurant de Las Palmas, perquè als prim us vir se'ls ha de caçar al vol- el mestre endrapava amb fruïció una truita de patates, que, si més no aleshores, era un dels seus plats preferits. Però el que omple de contingut tot això és el gran sentit artístic del mestre. Zubin Mehta ja era un cxcel·lent músic abans que, com diu ell someguerament, "fes més gran l'instrument, tot i que ja era el més gran". quan tocava el contrabaix. L'obra consensuada al costat dels seus amics Du Pré, Barenboim, Zukerman i Perlman segueix al registre daurat de la cambrística. Va substituir Eugène Ormandy a la Filharmònica de Viena, que va dirigir per cert a Barcelona poc després dels valsos de cap d'any del màgic 1992, i el 1969 va començar la seva història d'amor amb Israel. Prop de dos mil concerts ha dirigit d'aquest grup de músics que interpreten amb el saber hermenèutic de generacions de desxifrar És VERSÀTIL A DOJO, ÉS CAPAÇ DE FICAR-SE EN OBRES DIVER SES AMB DIGNITAT TÈCNICA PER TREURE'LS EM O CIONS. la Càbala. Tot. però, llevat de Wagner. Per a Zubin cal destriar l'obra de la persona, però a parer seu en Wagner una i altra anaven molt IHgades, el seu antisemitisme era furibund i, d'altra banda. no volia furgar en la ferida de qui havia escoltat Wagner en un camp de concentració, ni dels seus fills o néts. "No volen reviure aquella època i en tenen tot el dret. " ehta té moltes reflexions interessants i singulars sobre música; les hauria de posar en solfa, diguem, com han fet el seu admirat Wilhelm Furtwiingler i el seu amic Danny Barenboim. "Nosaltres toquem música des de fa quatre-cents anys, començant per Bach i fins a abans-d'ahir, i això tenint en compte que cada cinquanta anys canvia l'estil a Europa: de Bach a 1-laydn, de Haydn al jo11e Beethoven, després Schubert, després Wagner, després Schumann ... Cada un d'aquests estils té un llenguatge, un accent especial. de manera que orquestres i directors han d'estar especialit=ats en tots els estils, perquè cada estil té el seu so M propi.~ Aquesta especialització múltiple diria que és un dels trets definidors del mestre al podi. És versàtil a dojo, capaç de ficar-se en obres diverses amb dignitat tècnica per treure' ls emocions... "Quan dirigeixo, sento allò que és dins de la música. L'arrencada de la Primera de Mahler. per exemple, és un inici completament eteri, com ho és el de la Quarta de Brahms, sense tempo, gairebé sense tonalitat... Després de dues batudes de batuta es forma l'opinió, quina és la tonalitat, qui11 és el ritme. Bé, però després resulta que et trobes • amb l'inici de l'Heroica, i és definitiu... , el gest ha de ser diferent, el cap em porta altres pensaments.~ El seu mètode: lectura exigent, llegat Toscaninj, i interpretació lliure, credo Furtwangler -en això de la direcció, s'és de Toscanini o s'és de Furtwiingler, no és pot ser del Barça i de l'Espanyol, però Metha és de tots dos. Després, assaig, gest clar, no enganyar el músic ni deixar-lo sol, no abandonar-lo en silenci de moviments, no perdre mai el tempo. Diu que és dur en els assaigs. li responc que no ho sembla. "Doncs vingui a w1 assaig de l'Orquestra d'israel i segui davant d'un faristol . ., -¿lla música, mestre? -La música! La música és la meva vida. Després de la meva família, jo no estimo ningú tant com la música. La música és la meva segona llengua. L A COMPOSICIÓ L'ofici de compositor antuvi sembla que afrontar una discussió sobre quelcom tan elemental i ' manifest com és l'ofici de compondre hauria de resultar innecessa ri. A partir d'aquesta -en principi- evidència i obvietat, si hom hi dedica w1a atenció, si "hi ha causa" per això, aleshores és que el context és objecte de determinats desequilibris que en pertorben la normalitat. I és des d'aquesta perspectiva que hom s'endinsa en la consideració del que representa avui dia l'ofici de composició de música culta, en unes circumstàncies com les dels nostres dies, en les quals constitueix probablement la parcel·la més problemàtica de la realitat musical entesa globalment. El perquè això és així, o quins són els camins que hi han menat i les circumstàncies que comporta és objecte en aquest Tema d'un tractament molt aprofundit, que es mos h·a amb la veu dels seus protagonistes, els quals apareixen en un ventall generacional molt ampli i per això molt representatiu. Per mitj à d'ells hom contempla una panm·àmica en la qual apareixen els grans temes que marquen o condicionen e] lliure caminar de la creació musical i la fluïdesa natura l i espontà nia del seu desenvolupament. Problemes estètics, sociològics, culturals, de mercadologia cul,~i~~ tm·al, etcètera apareixen de ~ manera molt explícita i il·luminadora en aquest recorregut de gran calat que creiem que constitueix una aportació molt va luosa per aclatir conceptes. Per damunt de la simple queixa en què sovint acaben determinats debats, o l' inacabable debat sobre l'ofici, aquí hi ha una exposició franca i oberta en què tot apareix de manera clara i segons la qual es poden acarar vies de sortida que mai no podran ser definitives, però que almenys poden apuntar a una reconsideració d' aspectes que no haurien d' haver-se congriat i que, per tant, exigeixen de ser anorreats. iiJ ;;;o ¡¡;¡- - .=:;! a ~- i5' 253 La vocació en el compositor d'avui ocació. Crec que, abans que res, ens haulÍem d'atenir a la paraula "vocació". TIU EL DEBAT SOBRE LA IMPORTÀNCIA O I aquesta meravellosa paraula -com NECESSITAT DEL COMPOSITOR ANOMENAT també "utopia", "inspiració" ...- és difícil "DE MÚSICA CONTEMPORÀNIA" EN LA de ser raonada. Precisament la seva riquesa rau SOCIETAT ACTUAL. en la seva màgia. Vocació és necessitat, somni; és, també, crida. Un compositor no escriurà tant per satisfer unes necessitats concretes d'algú altre, sinó més aviat per satisfer les seves pròpies necessitats Professor de composiòó i orquestraòó a tESMUC de crear. No cal dir que, precisament, els compositors no hem ttiat el nostre ofici ni per diners ni per I tema que avui ens ocupa es pot veure esdevenir cèlebres. I si ens posem a preguntar a un des de dos punts de vista oposats. D'una banda, el de l'oient, que sovint compositor el perquè de la seva activitat en un panonomés desitja complaure l'orella i l'esrama social més que negre (la majoria d'obres no s'estrenaran, les que es toquin es tocaran una primeperit amb el gaudi i la fruïció de la música; i de l'altre, el del creadot~ en aquest cas el compora i última vegada, la gent no assimilarà el seu sitor, que té la necessitat d'expressar, amb el seu treball, els concet1S en què es programi Ja seva músillenguatge, els seus sentiments més íntims. ca romandran amb la sala mig buida ... ), potser també podríem pensar, com a resposÉs ben cert que en gran part del repertori dels ta, si no és més esquerpa encara la últims cinquanta anys, molta vocació, per exemple, del pianista gent deu pensar que la unió (estudiant vuit hores al dia i tocant d'aquests dos vessants ha arriELS COMPOSIles mateixes obres i igual de bé -o bat, en molt poques ocasions, a un mat1·imoni perfecte. La no- que cinquanta rnil japonesos TORS NO HAN TRIAT multiplicació de llenguatges i i vint miltussos), o bé el dia a dia EL SEU OFICI NI PER escoles, la recerca adelerada d'un pagès (a qui amb una simple DINERS NI PER ESDEper la innovació, la importànpedregada se li pot fer malbé tota VENIR CÈLEBRES. la collita de la temporada), o d'un cia de l'originalitat, l'ànim de descoberta, l'excés de càrrega bomber (una simple ciganeta pot analítica en segons quines deixar en unes hores un bosc obres ... , podrien ser alguns factors desert que ha trigat cent anys a que molta gent ha rebut amb una certa repulsa. formar-se) o fins i tot del polític (que, en el millor L'anomenat "gran públic" creu que avui dia no dels casos, serà titllat de pesseter i mentider... ). Si s'an·iba ni s'ha arribat a unes fites de fruïció de en el més sincer d'un compositor hi ha una verital'art compositiu com en temps passats. Això, ble vocació, llavors la pregunta del "perquè" pot ens agradi o no, és una realitat, i cadascú en pot quedar gairebé obsoleta. treure les conseqüències que cregui oportunes. Els compositors, fent una mica d'autocritica, utoestima. Encara que la gent no s'ho també n'hauríem de treure les nostres ... pensi o s'ho pensi poc, el plaer i gaudi a Aquest, però, no és el tema que avui ens toca l'hora d'escriure pot ser altament satisde tractar. El tema de fons és encara més apasfactod. Malgrat que una obra no s'arribi sionan t: el perquè voler ser i esdevenir compoa tocar mai, el plaer de l'experiència compositiva sitor quan la nostra societat està immergida en no ens el podrà treure ningú. No cal dir que aquesaquest panorama, diguem-ne, poc entusiasta. La ta fruïció és màxima quan l'obra s'estrena i quan el resposta no és fàcil, si bé m'agradaria exposar, creador té l'experiència sonora de l'obra que fins al amb la més profunda convicció, algunes resposmoment només hauria pres vida dintre del seu cap. tes que m'atreveixo a donar respecte d'aquesta Però això de l'autoestima i del plaer de crear no qüestió. tothom ho veu de la mateixa manera. Alguns campo- No DEIXA DE SER INTERESSANT I SUGGES- V E A 28 568 "· ir e: t~ tt n d s: q e Bl.'rnat Vivanros sitar. No podem ni hem de trair les nostres conviccions més profundes pensant que ens etiquetaran en tal o tal grup. si sorn dels "neo" o dels '·marcians". Un altre professor de composició, en aquest cas a Oslo, el gran compositor noruec Lasse Thoresen, va dir també una cosa ben certa: que, ja siguem d'un "bàndol" o de l'altre, "dels carques o dels progres", sempre serem criticats per uns o bé pels altres. Pocs compositors se salven d'aquest sever judici. Per tant, deia, posats a rebre critiques, més val ser criticats fent el que volem fer i deixar-nos de cabòries. sperança. Com a últim punt, i com a compositor jove, m'agradaria fer una crida a l'esperança. No crec que fa cinquanta anys fos més fàcil compondre o que es tingués més en consideració el compositor que avui dia. Més aviat és a l'inrevés. El compositor francès Guy Reibel, en el seu llibre sitars propaguen que no s'escolten gaire o gens la L'homme musicien, diu que els compositors seva música, i que fins i tot no se l'estimen. Crec d'avui dia som "els herois i hereus de la músique no hauria de ser així. Una obra pot arribar a ca". No sols tenim datrere nostre tota la rica ser com un ptopi fill. Ens l'hem d'estimar; i, si no tradició clàssica, sinó que, a més a més, tenim fos així, potser no seria un acte de sinceritat. Hem al nostre abast tots els experiments i descoberde ser molt crítics, saber estripar, corregir, donar tes que han anat apareixent els últims anys. Ara mil voltes als treballs, però sempre dintre d'un cal mirar-s'ho tot amb bons ulls, agafar el bo i "narcisisme" somniador que ens engresqui i ens deixar estar el que no ho és tant, i, amb la nostra injecti dosis d'il·lusió i optimisme. sinceritat i llenguatge -més que mai, nova i personal- saber fer néixer una proposta prou inceritat. En una conversa, el meu profesvàlida per al públic. Avui dia, moment en què sor d'orquestració del Conservatoire de París, Marc-Andt·é Dalvabie, va deixar anar la creació musical contemporània abasta moltes i tendències, la societat té necessipossibilitats "El una frase que em va marcar fortament: tat de noves propostes sonores. Una societat que~ públic té set de la nostra sinceritat. " Potser en alguns amb el pas del temps (per la indústria discogràmoments de la història musical més recent, els fica, la multiplicació de sales compositors s'han pogut trobar concerts, les ràdios .. ), es de a conduïts més o menys obligats o podria trobar amb un excés escriure amb tal o tal estil, seguint AVUI DIA LA "del mateix del mateix" quan tal o tal tendència. Això potser ha l'orella li demana d'experitret sinceritat i honestedat a alguSOCIETAT TÉ nous camps, noves mentar nes propostes de per si molt vàliNECESSITAT DE propostes. Tant de bo, doncs, des. Cal, dot1cs, abans que res, ser NOVES PROPOSTES que els compositors joves sapisincers amb nosaltres mateixos, SONORES. guem respondre a les necessique, com diu Dalvabie, és potser tats del nostre temps. el que la gent espera d'un compo- E S El compositor català del segle XXI. Entre la vocació i una realitat social poc favorable E L LECTOR o' AQUESTES PÀGINES JA DEU SABER P ERFECTAMENT QUE LA CREACIÓ MUSICAL CONTEMPORÀNIA A C ATALUNYA NO ESTÀ PASSANT PRECI SAMENT PER UNA ÈP OCA DE GRAN PROSP ERITAT. on estrenar l'obra i, finalment que l'esdeveniment gaudeixi d'un mínim ressò mediàtic". el\.-plica. Salvador Brotons comenta que la problemàtica no és exclusivament catalana. ja que "a tot arreu la figura del compositor és incompresa i defugida per la societat", tot i que ''e:cisteixen països on se celebren més concerts, perquè hi ha més infraestructures, i per tant el compositor gaudeix de més oportunitats··, matisa. Brotons exemplifica les seves paraules amb el cas dels Estats Units, en ser bon coneixedor d'aquesta realitat musical: "Als Estats Units no miren qui ets ni d'on ets: només importa que tinguis talent". comenta, tot afegint que "allà em van donar moltes oportunitats, tant en el vessant de director com en el de compositor, i vaig poder estrenar-hi fins i tol una òpera, cosa que aquí seria impensable". Una de les poques institucions que a casa nostra vetlla per Ja difusió de la música contemporània és l'Associació Catalana de Compositors (ACC), que té com a principal objectiu donar a conèixer el major nombre possible d'obres musicals dels compositors associats. L'actual president de l'entitat, Domènec Gonzalez de la Rubia. explica que ''l'ACC agrupa les diverses tendències de la música culta actual, des de gem que escriu sardanes fins a aquells que escriuen a la manera tradicional". L'ACC no admet compositors de música lleugera entre els seus membres, i cal reunir una sèrie de requisits per formar-ne part. Tal com explica Gonzalez de la Rubia, "els compositors que vulguin entrar a l'Associació han d'haver escrit com a mínim una obra per a instrument sol, una altra de catnbra petita, ww de cambra gran, i una per a orquestra". i el sector de la música culta, en el seu conjunt, anossega des de fa anys una important clisi en tots els nivells. aquesta es veu considerablement agreujada en el cas de les obres de darrera fornada. Davant d'un panorama tan desolador, ¿com és que el compositor contemporani continua escrivint música, sabent d'antuvi que li resultarà molt difícil donar a conèixer la seva obra? ¿Té sentit. en un moment de màxim apogeu de la cultura de masses. la figura del creador musical que escriu per a una minoria? Gràcies a l'opinió de tres destacats compositors catalans intentarem donar resposta a aq"!ests i altres interrogants. Es evident que. per davant de tot, hi ha un important component vocacional que fa que el compositor senti l'impuls de crear, sense preocupar-se excessivament del futur que espera a la seva obra. Salvador Brotons explica sobre això que "un compositor ha de fer allò que li agrada, allò amb què se sent satisfet'', i a(egeix que "e/ més important ot i els esforços de l' ACC, la música contemporània quan tu fas una obra és que t'ho passes bé, que el procés sempre ha topat amb nombrosos obstacles que en difide composició és bo11ic i que et produeix una satisfacció culten l'estrena i la posterior inserció en un repertointerior". Domènec Gonzalez de la Rubia, d'altra banda, ri més o menys regular. En primer lloc, hi té un pes afirma que ''el compositor neix i ha d'expressar-se, i tot i espccific el factor públic, que acostuma a ésser força consersaber que és molt difícil estrenar avui dia, el compositor vador i que, segons Carles Guinovart, ~està escaldat davant no pol deixar d'escriure música". Aquesta opinió és la música contemporània, i a vegades amb una certa raó, compattida per Carles Guinovatt, que afuma que el compoperquè uns anys enrere hi havia aquell radicalisme tan mareal sitor actual depèn d'unes institucions que "no fan res de les avantguardes". Guinovart afegeix que, d'altra banda, per la cultura en general, i per tant tampoc hi ha un sosteuna bona part de Ja responsabilitat recau en els programadors, niment o suport a les inquietuds del creador musical". El i posa com a exemple el cas de l'OSC: •· En els programes de compositor, com qualsevol altre artista, diu Guinovart. l'Orquestra, l'obra contemporània sempre figura en primer ''respon als seus propis impulsos, i escriu música perquè lloc··, explica, tot afegint que "aquesta és una manera innod'aquesta manera sap que existeix". ble de programar, perquè d'aquesta manera es dóna peu al El problema de l'ajuda institucional a què es refereix públic perquè faci tard expressament i se salti la part del concert Carles Guinovart és un dels principals entrebancs amb els que menys li interessa··. quals es troben la major part, si no tots, els compositors Salvador Brotons, per la seva banda, opina que ~no podem de música culta de l'actualitat. El mateix Guinovart expliestar sempre tocant un repertori ja passat i que sempre és el ca que la manca de suport oficial ve donat perquè a les mateix, i cal dedicar una major atenció als compositors vius classes dirigents no els interessa potenciar aquesta músique encara estan creant ... Brotons afegeix que ''si els prograca, perquè en realitat no hi ba ningú que la reclami. "Les madors tenen criteri i saben que la música d'un compositor institucions sempre busquen la majoria", el\.'}llica el compoactua/tindrà un encant especial, molt possiblement al públic sitor, "i no allò selecte que formi part d'una minoria". /i agradarà". Del mateix parer és Domènec Què cal fer, per tant, perquè la situaGonzaJ.ez de la Rubia, que afirma que ció dc la música culta en general, i de "l'única solució és que aparegui una no~·a la contemporània en particular es EL COMPOSI TOR música que atregui la gent, i que aquesta normalitzi plenament a Catalunya? pugui apropar-s'hi sense sentir-se defrauSegons Gonzalez de la Rubia, hi ha HA D'EXPRESSAR-SE 11 dada". quatre elements q ue resulten impresMALGRAT QUE ÉS DIFÍSembla, per tant, q ue els moviments cind ibles per assolir amb èxit aquest ESTRE NAR, NO POT CIL musicals d'avantguarda sorgits després de objectiu: "En primer lloc caldria que la Segona Guerra Mundial -en especial DEIXAR D'ESCRIURE es pagués decentment el compositor per Escola de Darmstadt-, han l'anomenada la seva feina; com també els intèrprets, MÚSICA. projectat una ombra allargada sobre gene· que haurien de ser d'un bon 11ivell. racions posteriors de compositors. que han Després també caldria un lloc adequat S T 30 570 de pe d'• ca qu ab 11/C ce trc co q~ q¡, ''ll gr• ia be qtc d~ en di: iu co Ai ex ,, co ] ta 111 qt lli es ra m el: m ge a sit cc hi la XE és dc decidit escriure sense cap voluntat comunicativa. Tot i això, però, la tendència general dels compositors d'avui dia és la d'un acostament més gran al públic. Salvador Brotons explica, sobre el cas, que "darrerament ha sorgit w1a generació jove que pensa de manera diferent, i que alguns composítors que abans eren molt radicals han decidit escriure música d'una manera més lliure, sense seguir les directrius imposades per certes escoles''. Brotons afegeix que "ara resulta més fàcil trobar compositors nascuts el mateix any amb aproxímacions completa111ent oposades a la música contemporània, mentre que a l'època de les avantguardes succeïa tot el contrari, ja que aleshores tothorn estava tallat pel mateix patró". Carles Cuinovart, compartint aquestes opinions, explica que "durant els anys seixanta i setanta, o bé escrivies amb nova grafia o no t'editaven Les obres, perquè era el que es portava", i afegeix que "avui dia una obra en Do major pot ésser tan ben acceptada com una obra de no11a grafia, l'important és que ambdues responguin a necessitats creatives, i no als dictats de la moda". Conza lez de la Rubia, d'altra banda, afirma que tot i que en les noves generacions de compositors conviuen estètiques diferents, "el compositor s'ha de fer per ell mateix, ha d'anar iuvestigant pel seu compte, perquè els actuals estudiants de composició, o bona part d'ells, escriuen com el seu professor". Així doncs, el president de l'ACC opina que "tant/a música excessivament avantguardista com la que resulta massa acadèmica són dos extrems que s'haurien d'evitar en la composició contemporània". M algrat aquestes consideracions, resulta obvi que els actuals alumnes de composició viuen en un clima de més llibertat creativa. Salvador Brotons, fent referència a la seva activitat docent, cornen- ta: "En els meus alumnes de composició 11eig que hi ha estils molt diferents, fins i tot oposats", i alhora assenyala que "el que també obsen,o, però, en els estudiants d'avui dia, és que lli ha força desorientació: no saben ben bé què és el que volen escriure··. L'educació que havien rebut els músics de la generació del mateix Brotons, explica el compositor "havia estat molt estricta, i vam sortir amb una preparació molt forta sobre els fonaments de la música; en canvi, els estudiants d'ara tenen menys base que abans, perquè l'ensenyament actual és més genèric i dispers". Carles Cuinovart comenta, per la seva banda, que durant els seus divuit anys com a professor dc composició al Conservatori Superior Municipa l de Música de Barcelona, ha estat considerable la quantitat d 'obres que ha vist crear als seus deixebles: "A l'armari del meu despatx del consen,atori -explica- hi ha unes sis-centes obres d'antics alumnes meus, i podríem dir que constituei.."<en tot un patrimoni." Cuinovart afegeíx que "valdria la pena saber que aquesta música existeix, i tot i que la gent podria pensar que són obres d'un cert academi- cisme, la veritat és que jo donava als meus alumnes llibertat absoluta de llenguatge i estil". No voldríem finalitzar el nostre treball sense fer referència a un fet que resulta transcendental per comprendre l'actual situació de la creació musical a Catalunya: la dificultat que els compositors tenen per estrenàr les obres, llevat d'aquelles que han estat prèviament encarregades. Malgrat això, hom sap que la major part de les obres d'encàrrec amb prou feines gaudeixen de fortuna ulterior com a integrants del gran repertori. Una plimera qüestió que immediatament surt a la palestra és si els encàrrecs limiten la creativitat del compositor. Salvador Brotons es mostra d'acord amb una coneguda frase d'Stra- vinsky: "Com més precís és un encàrrec, més llibertat té el compositor··, tot i que, matisa, ''els encàrrecs et fan escriure música que potser tu no faries per iniciativa pròpia, i d'altra banda el condicionen molt per la immediatesa de la interpretació.,. Pel que fa a la política d'encàrrecs, Brotons considera que "actualment es compta més amb el compositor que abans, Iol i que en l'aspecte econòmic es continua pagant millor l'intèrpret que no pas el compositor". Domènec Gonzalez de la Rubia, en canvi, creu que escriure per encàrrec sí limita el compositor: "[o personalment prefereixo escriure música pel meu compte, sense condicions -explica-, tot i que l'encàrrec té w1 gran avantatge, que és el fet econòmic", afegeíx. Pel que fa a les dificultats per estrenar, tots tres compositors creuen que els terrenys on costa més donar a conèixer les noves creacions són el simfònic i l'operístic. Carles Guinovart considera que "és molt difícil que els compo- sítors catalans d'avui puguin estrenar òperes, perquè el seu mtmlatge resulta molt car", i afegeix que "Babel 46 de Mon/salvatge o Gaudí de Guinjoan són únicament dues excepcions dins aquest panorama, i a més hem de tenir en compte que van. ser escrites fa molt de temps". En el camp simfònic, diu Guinovart, "tenim ww orquestra que ho ha de fer tot. i malgrat que actualment es percep una millor voluntat amb vista als compositors catalans d'avui, hi ha molts noms que 110 figuren en els programes de l'O BC". Gonzalez de la Rubia, en canvi, creu que l'òpera no és un terreny del tot inaccessible per al compositor contemporani: "Tothom pensa en l'òpera com un muntatge de gran envergadura -comenta-, però una òpera també és pot organitzar en versió de cambra. que resulta menys costós", afegeix. El president de I'ACC, però, es mostra més pessimista pel que fa a la producció simfònica: "Mai tindràs una garantia de poder estrenar una obra per a orquestra, ja que per a això caldria una col·laboració molt més estreta amb l'OBC, amb una clara voluntat d'obertura de programació. ,. És menys difícil, en canvi, que els compositors actuals puguin difondre les seves obres cambrístiques. Segons Salvador Brotons, "és més fàcil donar a conèixer una obra de cambra, perquè la interpretació depèn exclusivament del fet que els músics s'hi sentin interessats". El compositor matisa que les dificultats sorgeixen quan "depens d'un conjunt més gran, com una orquestra simfònica o un teatre d'òpera, perquè aleshores la decisió no és dels intèrprets, sinó de les institucions". n definitiva, la situació del compositor català d'avui no és en absolut falaguera, malgrat que la vocació d'escriure música preval. com hem vist, per damunt de qualsevol altre factor. La societat actual se sent atreta, majoritàriament. per manifestacions musicals de caràcter massiu, que sovint responen a interessos més econòmics que no pas artfstics. Sense cap mena de dubte, les modes imposades per la indústria discogràfica no contribueixen a millorar, ans al contrari, deterioren encara més el ja de per si precari estat actual del compositor dc música culta. Serveixi a mode de conclusió l'interrogant que amb gran encert planteja Carles Guinovart: E "Si l'home del carrer pot ignorar sense vergonya Bach, Mozart o Beethoven, amb quin interès seguirà les fosques evolucions d'un art sonor contemporani, que li resulta indiferent?" · 31 Malgrat tot, enamorats de la professió l'él D'UNA PROFESSIÓ EN LA QUAL NO ÉS GENS FEINES ABANS QUE RENUNCIAR A LA SEVA GRAN PASSIÓ. AQUESTA ÉS LA REALITAT D'UNA NOVA COl FÀCIL GUANYAR-SE LA VIDA FENT EL QUE DE GENERACIÓ DE CREADORS QUE REIVINDICA EL nrr VERITAT ELS AGRADA: CREAR MÚSICA. PERÒ SEU DRET A FE.R-SE UN LLOC EN UN MERCAT ere TOTS COINCIDEIXEN QUE LA VOCACIÓ PESA MOLT COMPETITIU EN EL QUAL ELS JOVES NO SEMPRE SÓN BEN REBUTS. a~.< sals a arriscar-se labora/ment i s'ho plantegen com una carrera. Els darrers dos anys, per a unes 5 o 7 places d'estudis de composició tenfem al vol/ant d'uns 25 candidats cada any, i comença a haver-hi demanda d'altres llocs de l'Estat. Crec que el nivell de places per als candidats autòctons és bastant equilibrada ·•. El seu alumne Sergi Casanelles, per la seva banda, creu que "hi ha suficient lloc per estudiar". Aquest Sill MÉS QUE EL PRAGMATISME, I PREFEREIXEN OI111alment. tots els músics comencen per vocació. Però, quan viure d'allò que t'agrada és tan complicat, com en el cas dels compositors, la vocació és encara més important. Ningú no ha triat Ja composició per les seves sortides professionals; ni tan sols s'han plantejat viure només de la creació musical. Per això, tots coincideixen a assenyalar què els va portar a compondre. ~crec que compondre és una neces- N sitat interior que té el compositor, la conjuntura o l'ambient IlO te11en res a veure amb aquesta voluntatn, opina el creador Joan Riera. El també compositor Eduard Resina ha vist els inicis de molts joves en la composició, per la seva tasca docent a I'ESMUC, on és cap del Departament de Teoria i Composició. Pel que ha vist en els seus alumnes i en ell mateix, Resina considera que "en cada cas és diferelll. però la vocació és el motor de tot'', i coincideix amb Joan Riera a assenyalar que ''més que una vocació, crec que el compositor ha de compondre per necessitat; és una persona que sent la necessitat d'escriure música, i COlli que sent aquesla necessitat, busca la manera de fer-ho, els mi/jans i els formals que calguin. Aquesla és la par/ que no s'ensenya, l'has de tenir". Les paraules de Resina es confinnen en el cas d'un dels seus alumnes més destacats a I'ESMUC, el jove Sergi Casane lles, que explica els seus inicis, semblants als de molts dels seus companys: "Des dels deu anys vaig tenir moll clar que volia ser pianista, des del piano vaig començar a improvisar coses, i cap als setze anys vaig decidir fer la primera obra. No és que decideixi ser compositor, sinó que ho vaig veure com una manera natural de fer música. tenia la necessitat de crear música, no només interpretar les obres d'altres compositors."' Casanelles reconeix que "quan vaig decidir dedicar-me a la composició, 110 em vaig plantejar si em podria guanyar la vida. Sempre m'havia plantejat/a música com una afició més que com un possible futur professional; a més, fa uns anys encara hi havia menys consciència que ara que et poguessis guanyar la vida amb els estudis de música". El primer problema a què s'enfronten aquests compositors vocacionals és la seva pròpia formació, perquè la demanda supera l'oferta dels conservatoris i escoles superiors. Eduard Resina, professor de I'ESMUC, recorda que "hi ha moltes maneres de plan- tejar-se els estudis de composició: hi ha molta gent que va a estudiar fora, d'altres que estudien amb professors particulars, alguns més per afició i d'altres que tenen Ull talen/ i estan dispo572 est qw COMPAGINAR LA COMPOSICIÓ AMB ALTRES ELS JOVES COMPOSITORS CATALANS SÓN MOLT CONSCIENTS D'HAVER-SE ENAMORAT 32 /IIG COl jove creador es mostra optimista amb les sortides laborals dels seus estudis i destaca que "els estudis de composició són relativament oberts; pot haver-hi diverses sortides professio· nats, assumint que actualment hi ha poca gent que visqui exclusivame11t de compondre, però això tampoc s 'ha de consi· derar com ww cosa terrible. El que sí que és veritat, i això es veu clar a l'ESMUC, és que els estudis es poden dh•ersijicar: hi ha gent que vol compondre bandes sonores de pel·lícules, anuncis, que és un gran mercat, música per a espectacles, dansa. teatre. multimèdia... I també la composició més clàssica. per a orquestres simfòniques, grups petits, música electrò· nica. moderna, etc. Si ho mirem des d'aquesta perspecliva, potser sí que hi hagi mercat per a tothom". de se ili IOl /er. pe. qu pe· rrc mc i CI ga rec lw l'A nil Ri. Mr po nd un sit Fe erò no tots estan disposats a compondre per a tots els possibles mercats. Joan Riera, per exemple, reconeix que "la mLÍsica per a cinema i teatre és un altre món, P no té res (I veure: la mentalitat, el llenguatge... jo no he tingut mai cap oferta per fer-ho. Suposo que si em posen un talonari clavant ho faria, però ara per ara no m'interessa i no tinc pensat fer-ho". Per a Riera, ''el compositor, des d'un principi no té la perspectiva de poder guanyar-se la 11ida amb això, va fent i intenta guanyar-se la vida amb altres coses i, si és prou bo, crec que a la llarga podrà compondre per a grups i orquestres; si no és aquf, a fora ", encara que reconeix que "la docència és gairebé l'única opció alternativa que tenen els compositors per guanyar-se la vida''. Un dels que compagina Ja creació amb la tasca docent és Eduard Resina, que reconeix que '"fa uns anys la docència era de les poques o l'única opció que es plantejava··. Però, segons Resina, els seus actuals alumnes arriben amb idees molt diferents dc les que tenia la seva generació: "Ara els estudiants vénen moll di••ersiftcats, alguns tenen molt clar que volen compondre per a tea/re o cinema, per exemple, i això obre les perspectives i les perspectives docents, perquè la docència ha de satisfer aquestes noves demandes. Un altre aspecte interessant és que w1 pol plantejar-se La necessitat d'adequar-se al ELS JOVES COMPOmercat, però també hi ha persones que es SITORS CREEN MÚSICA plcmlegen la possibilitat de transformar aquest mercat amb les seves creacions, PER VOCACIÓ, PERÒ trobant noJ/es formes i noves sortides.'' ASPIREN A VIURE DE LES SEVES OBRES. M1 gfl a/1 ] p~ tit pe pe pz: el. m. dé al cit ql èn bc 1/1 es cc e•, di i/ UI Durant els deu anys que porta donant classe, Eduard ba notat una evolució en els alumnes: "Per un costat vénen amb les ci idees molt més clares del que volen, amb CE dt e1 que, malgrat que comença a haver-hi un gran nivell en moltes menys manies, abans potser només es considerava els jo1•es compositors a Catalunya, la majoria tard o d'hocomposició la creació per a coucert. per a orquestra... , ara els ra s'han de buscar el mercat fora d'aquí». Un dels que ja estudiants vénen amb una concepció molt més realista del ho ha fet és Joan Riera, que ara comença a compondre que és el mercat i la societat, saben molt més el que volen i per encàrrec per a grups estrangers. "Si un surt d'Espanya vénen bastant ben preparats. Crec que ara hi ha un «caldo troba que hi ha una necessitat cultural que el músic contide cultiw> força interessant i que hi ha una promoció de joves llUÏ creant. A Catalunya no hi ha gaire interès, i Ull l'ha compositors que de aquí a cinc o cieu anys se'n parlarà." de buscar fora. Barcelona ja no és el centre de la músiTots aquests joves compositors comencen per vocació, però ca contemporània a Espanya. Madrid lza pres el relleu i an·iba un moment en què es troben amb la realitat. Joan Riera ara per ara ens dóna mil l'Oltes··. lamenta Riera. creu que •·quan un va creixent en la composició i va arribant Un dels màxims objectius d'aquesta nova fornada de a un cert nivell. potser Catalunya no és el millor lloc per podercompositors és aní bar a connectar amb se desenvolupar. A Alemanya, per exemple, els seus contemporanis. Després d'una lti ha moltes ensembles dedicades excluèpoca en què la composició es consiSiiiGment a la música contemporània i que derava un art purament experimental, toquen per tot el món. A Catalunya no en E LS CREADORS CATAels nous creadors reivindiquen el seu tenim cap. Aquí tenim molt bons intèrprets, LANS RECONEI XEN QUE dret a buscar l'estètica de la música. però no estan interessants en la música Sergi Casanelles creu que "la música f i HA MÉS COMPOSIque es fa avui". El reduït mercat existent dels joves compositors és molt diverper a la creació musical dins de les nostres TORS DELS Q UE ADM ET sa, i cadascú pot a"ibar a un tipus de fronteres fa que, segons Riera, ''s'estableixi EL MERCAT. públic o altre. La majoria de nosaltres molta competència entre els compositors, sent ia necessitat d'arribar a Ull públic, oblique ja positiu, molt és i crec que això i la sensació és que sf que ho aconga a millorar molt ràpid". Aquest creador seguim". joan Riera diu que s'esforça per reconeix que ülli ha molts compositors aCata"potser perquè vaig començar amb el públic. al arribar té que socis de quantitat la per 11eure /¡mya, tal com es pot jazz, w1 estil que està molt a"e/at a la cultura popular. l'Associació Catalana de Compositors. Això obliga a orgai crec que no he perdut aquest esperit d'intentar comzecnit:ar-se. Per exemple, hem creat juntament amb en Manel tar amb la gent. Fa cinquanta anys, amb la música anomeRibera To"es i l'americà Christopher Wil/iams, l'Associació nada avantguardista, era difícil arribar al públic - recotvlusica/I'Embut, per tal de promoure la música contenJneix Riera-, perquè emprava un llenguatge molt porània i alhora les nostres pròpies creacions··. Amb tot, Riera Durant els últims trenta anys, encara que intel·lectual. ha hi reduït molt és admet que "si bé el mercat a Catalunya aprofitant tot el que aquesta música ens ha deixat, s1w ww voluntat de les institucions de promoure els jo l'es compotomat a recuperar la tradició i estem tomant a buscar sitors. Gràcies a l'ESMUC. al Goethe lnstitute i a l'Agustí una certa bellesa en la música i un cert contacte amb el de Festi11al el en Femandez vam poder presentar una obra públic, perquè tenir públic és l'única manera que la músiMúsica Contemporània de Barcelona Nous Sons, a càrrec del ca pugui sobreviure. El públic l'Ol escoltar allò que li agragrup alemany Trigger Ensemble, i del qual han sortit ja alguns da, sense oblidar la qualitat. Buscar la bellesa no signialtres encàrrecs". fica mai abandonar la qualitat, poden anar unides''. Riera valora molt positivament l'actitud de la crítica amb els I gran volum de compositors que hi ha a Catalunya creadors: ''Crec que els crítics actuals respecten els joves les fa plantejar-se una altra qüestió: qui tocarà totes nous compositors, a Catalunya n'hi lza molts que volen seves creacions? Per a Sergi Casanelles, u el primer donar suport a la música contemporània. Vénen als que hauríern de preguntar-nos és si hi haurà prou concerts i fan una crítica molt sincera i productiva. ., quanLa fer. públic per a la quantitat de música que 110/em Davant el panorama força complex que es dibuixa per titat d'orquestres que tenim aquí és inferior a la mitjana euronoves generacions de creadors, Eduard Resina propoles a pea, però també la quantitat d'espectadors. Hi ha orquestres, sa una possible via de solució: "La meva però poques estrenes. Falta veure si hi ha reivindicació seria que socialment i públic que s'hi interessa, i a part entendre es comeucés a veure la políticament els nous formats que existeixen, noves un bé de consum. sinó com no música una és maneres de crear espectacles. que L A N OVA FORNAcom un àmbit de coneixement i de de les apostes per aquest nou segle''. Per DA DE COMPOSITORS recerca. Només veient-ho d'aquesta al seu mestre, Eduard Resina, hi ha sufimanera les coses canviarien substanSEVA LA QUE VOL fet el en rau cient públic, però el problema cialment", assegura Resina . El seu que "hi ha pocs mitjans i sobretot poc MÚSICA CONNECTI deixeble Sergi Casanelles afegeix que èmfasi en/a creació musical. Es volen tenir "hem d'assumir que la tradició musiPÚBLIC. EL AMB al però bons compositors a Catalunya cal i cultural deltwstre país està molt mateix temps no es posen recursos perquè truncada per una dictadura. En el es desenvolupin: és molt difícil que un de/teatre, per exemple, durant camp obra seva la escoltar pot no compositor que aquests vi11t-i-cinc anys hi ha hagut un gran creixement, evolucioni. Hi ha un desequilibri molt gran. També s'ha de la gent jove va al teatre i sobretot s'hi veuen obres actuals. dir que els últims anys l'Orquestra Simfònica de Barcelona Això no ha passat, amb la música. Un dels grans problei Nacional de Catalunya (OBC) ha fet un cert esforç per tenir mes que tenim és que la música és una mica fixa, hi ha u11a quota d'estrenes de compositors actuals, gràcies espeuna gran litúrgia en els concerts. En la majoria de prograque cialment al seu director, Emesi Martínez l::quierdo, macions es toquen obres de gent morta, i això per als joves deixarà properament l'O BC i això és una pèrdua i un pas és molt menys atractiu que si veiessin els compositors enrere en aquest sentit. Tret això, no hi ha gaires concerts o 11ius. Cal perdre la por de la música actual". fa certàmens fets especialment per a la música actual. Això E 33 573 Tres visions experimentades }OSEP MESTRES QUADRENY (MANRESA, 1929), XAviER BENGUEREL GoDó (BARCELONA, 1931) I }ORDI CERVELLÓ GARRIGA (BARCELONA, 1935). TRES COMPOSITORS DE L'ESCENA MUSICAL CATALANA EN ACTIU DES DELS ÚLTIMS CINQUANTA ANYS. A T OTS TRES ELS HEM PLANTEJAT LES MATEIXES PREGUNTES. I. Estem vivint un període cultural en què la música culta és escoltada per una minoria i la societat de consum reclama una música més senzilla i comercial. Si avui dia la música culta és un producte que ningú demana, per què la compon? 2. Quin és el paper del músic creador avui dia? ¿La del romàntic que escriu per expressar les seves idees, sigui escoltat o no, o la del barroc i clàssic, en què el músic escriu per encàrrec? 3. El llenguatge no tonal i dissonant de la música contemporània no és del gust de tothom. Davant aquest rebuig inicial, ¿aconsegueix comunicar al públic el que vol expressar? 4. ¿I.:intèrpret entén l'obra i la sap transmetre al públic? 5. ¿Es pot viure de la composició? I això és el que ens han contestat. la, i no sempre és així. No tothom pot entendre Beethoven o Mozart. No és el mateix que tenir-ne la música memoritzada per la repetició. La música ha anat seguint una evolució necessària, d'acord amb el progrés de tota l'activitat intel·lectual humana. El públic que ha seguit i ha escoltat aquesta evolució musical, i que no va als concerts amb prejudicis, entra en l'obra. Quan el públic s'expressa amb aplaudiments després d'escoltar tma obra me11a és que ha entès l'obra i li ha agradat. O potser l'ha entès a la seva manera. El compositor diu una cosa, però el que entén el qui l'escolta no ha de coincidir amb la intenció del creador. Una de les peculiaritats de la música és que és un llenguatge molt eteri que no necessàriament diu el mateix a una persona que a una altra. Deu persones escolten la mateixa obra, i a cadascú li diu una cosa personal. Això passa amb tot tipus de música, però és molt més acusat si la música és nova, no s'ha fet mai i és diferent de les altres. Sí que hi ha comunicació. Qui vulgui entendre, ha d'escoltar, tot i que és més fàcil escoltar una música de la qual es coneixen els principis que no pas una música com la present, en què cada l'egoda que s'expressa, exposa una idea nova i d'una manera diferent. Això suposa un esforç per al públic, que ve compensat perquè quan hi connecta, gaudeix. 4. Aquest és un problema que hem patit durant molts anys. Curiosament, ara els joves intèrprets sí que entenen bé la nnísica contemporània. La toquen bé i amb convicció. El mes de juny es representà la Suite Bufa al1èatre Tantarantana. Aquesta peça la Faig escriure fa anys per al Carles San/os i l'Anna Ricci, que eren dos pesos pesants. Doncs ara la interpreten de manera impecable gent molt jove que fa poc han acabeu els estudis. 5. De fer una música comercial, ni en sé ni vull saber-ne, perquè nom 'interessa en absolut xerrar per no dir res. jo dic el que crec que Jzaig de dir i de la manera que ho lwig de dir. Amb aquests principis no es pot viure de la composició. Josep Maria Mestres Quadreny I. Per una qüestió de necessitat expressiva. Tinc idees i necessito exterioritzar-les. El llenguatge parlat és insuficient per expressar-me. En canvi, en la música trobo el mitjà idoni. Per a mi escriure música és un fet vital. El dia que no pugui compondre, encara que mengi i dormi, potser ja m'hauré mort, ja 110 viuré. Ara estic escrivint la meva Vuitena Simfonia Només me n'han estrenat dues. Per què la faig? Perquè m'ha vingut una idea en un segon Xavier Benguerel i l'haig de fer, encara que em costi tres mesos de feina. Ja I. Componc per una necessita f biològica, per la mateixa s'interpretarà un dia o altre. raó que respiro. La meva pretensió no és crear en relació amb /no ens hem de sorprendre da11ant del fet que hi hagi el món extern, sinó en relació amb el meu món intern, indepoc públic, en la música culta. Sempre ha estat així: pendentment del que passi fora de mi, de si la meva música Mozart escrivia simfonies per a w1 públic que eren quinagrada o no. Escriure música és un instint. ze o vint persones... L'art, i la música culta concretament, és minoritari. lla 2.La llibertat d'expressió és essencial. Qualsevol consmúsica contemporània encara ho és més, tot i que la seva trenyiment d'aquesta llibertat per a mi ja no té interès. qualitat i el nivell continua sent alt. Potser no es dóna la figuTtnc necessitat d'expressar-me amb el meu ra del geni que atrau altres compositors i llenguatge personal sense cap tipus de intèrprets, com Wagner o Stravinsky. però limitació, sigui entès o no pel públic. és que aquests genis necessiten e/ transEstic convençut que si l'obra és ben E L S GENIS curs de/temps per avaluar-los i situar-los tocada i amb convicció, el públic l'enal lloc que els correspon. N ECESSITEN EL tén. Això ho lle pogut comprovar. Pocs compositors han tingut è:<it en 11ida. TRANSCURS DEL 3. jo crec que el públic sf entén la Les obres de Mozart s'imposaren ràpidaTEMPS PER SITUAR-LOS meva obra, encara que no al cent per ment perquè era un nen prodigi i la gent EN EL LLOC QUE EL S cent. La música culta, com el seu nom se'l mirava com a fenomen interpretatiu, CORRESPON . indica, comporta que el públic ha de no com a compositor. El mateix passava tenir la cultura suficient per entendreamb en Bach, que era un prodigi com a Of! set cú sic ne. Fia d'e l'Ol evc ein cri: tuc nie pel sal ni de se! da I/e¡ el , de (!/I lll(i gu de: de qu qu pe. cià al en pe. lw tic el bit na eh de, 111( organista, però com a compositor no va ser acceptat ni pels seus propis fills. El naixement sempre és dolorós. 2. Avui dia no es pot unificar el paper del creador. Cadascú té el seu sistema per comunicar-se. En el barroc i el classicisme hi havia un formulisme general, unes fónnules comunes d'expressió, la forma ja era donada i compositors com Haydn o Mozart no tenien problemes per fer quantitats ingents d'obres. en les quals posaven el seu geni. En ca11vi, a partir del romanticisme el creador parla d'ell mateix. fa no hi ha una forma preestablerta i cadascú ha d'inl'en tar la se11a fórmula o adaptar-se a una que li sigui adient a la seva manera de fer música. 3. El Llibre Vermell és l'obra que més èxit ha tingut i això l'Ol dir que he comunicat amb el públic. El meu llenguatge ha e.•olucionat, sobretot a partir del Llibre Vermell. He prescindit de molts elements problemàtics que havien entrat en crisi als anys seixanta i final dels setanta, època de grans revolucions musicals que han produït el caos i la [olta de comullicoció entre creador i públic. El públic té una part de culpa perquè és ull element passiu que sempre vol el mateix. A les sales de concerts gairebé no es toca música anterior a Bach ni posterior a Stravinsky. Estem interpretant tres-cents anys de música, de mil que en té la història musical. La música del segle XJII o xv és difícil d'entendre, i és tant o més complicada que la contemporània. D'altra banda. en el segle XX hi ha una gran diversitat de llenguatges. Cada compositor ha hagut de crear la seva fonna, el seu sistema d'expressió i ha esde11i1zgut com una de torre de Babel 011 el públic ha quedat desconcertat, perquè no ha entès clflò que el compositor comunica •'a. S'ha rebutjat la melodia, l'harmonia tradicional i la tonalitat han desaparegut. El públic davant de tantes transformacions ha quedat desconcertat i el creador, davant d'aquest extraordinari ventall de possibilitats, té dificultats per expressar-se. Però comunicar amb el públic és una fal·làcia. Moltes obres que han estat de repertori no van connectar amb el públic quan van néixer. La modernitat és problemàtica i espanta, perquè hi ha poca referència. Un compositor, per esdevenir clàssic, ha de ser revolucionari i parlar un lfenguatge avançat a la se11G època. Les seves obres necessitaran una adaptació en el temps. Però si el creador té alguna cosa a dir que té pes espec!fic, no hi ha dubte que quedarà. 4. L'intèrpret ha estat molt apallissat. Comprenc que se li han posat dal'ant partitures que han estat exageracions, autèntics problemes d'interpretació i per desxifrar què ha volgut dir el compositor. Si l'intèrpret és honest i, sobretot, té la possibilitat de parlar amb el creador que és viu, l'obra pot funcionar. 5. No. Suposo que només pot viure el que fa música comercial, i la música culta és anticomercial per definició. Jordi Cervelló l.jo componc per necessitat espiritual, per satisfer els meus desitjos, pensant en l'intèrpret que ho ha de tocar -és més, me'n sento, d'intèrpret. El públic ja vindrà. Potser la pregunta seria: ¿morirà la música clàssica? jo crec que no. L'home mai no deixarà de sentir i la música culta no morirà mai. perquè és la que millor expressa aquests sentiments. No estic d'acord amb l'afinnació que la música culta sigui una música de minories. fo veig que hi ha resposta. en la societat: les sales s'omplen en els concerts simfònics i en els mitjans de comunicació se'n parla, s'hi fan crítiques. Es diu que la música històrica és una música anacrònica i a11orrida, però els conservatoris estan plens de jovent que estudia instruments. El qui enlra en aquest món s'hi enganxa. Ara, a Catalunya i a Espanya, hi ha més instrumentistes que mai per crear grups i formacions, però fan falta més subvencions per als conjunts instrumentals. El més lògic seria que Catalunya tingués quatre orquestres tipus OBC, una per a cada capital de província. Aquesta manca d'orquestres va en contra dels nostres interessos, ja que l'orquestra és la base. Si no hi ha orquestra, els compositors no poden estrenar les seves obres i donarles a conèixer al públic, els bons solistes catalans no tenen la possibilitat d'interpretar i els futurs directors d'orquestra no tenen l'oportunitat de treballar. 2. L'actitud del compositor no canvia sigui per encàrrec o sigui ww composició lliure. El compositor s'expressa amb música: plasma amb sons musicals el que sent interiorment. 3. Això era perquè se seguien els criteris de l'escola de Darmstadt, de compositors com Stockhausen, Berio i Boulez. La música s'havia de fer a partir de zero, es rebutjaven totes les influències i això provocava que es realitzés una música massa hermètica. Abans hi havia una "dictadura'' musical. Tot havia de ser nou i experimental, però era w1 camí sense sortida. El panorama musical ha canviat i compositors com Mahler o Bruckner, que havien estat criticats, han tornat a ressorgir. Ara agrada que hi hagi influències. La meva obra, que abans era titllada de consen,adora, ara és considerada neoromàntica, neoexpressionista ... 4. Hi ha hagut massa música contemporània que no ha pensat en l'intèrpret. L'intèrpret no sabia què fer amb una música freda, pensada amb el cervell, sense humanitat. El compositor s'ha de ficar a la pell de l'intèrpret í aixf, per mitjà d>ell, arribarà al públic. L'intèrpret ho ha de sentir, perquè altrament no sap transmetre al públic la intenció de l'autor. 5. Des de sempre el compositor ha estat destinat a la docència o a la interpretació. No pot viure exclusivament de la composició. Nosaltres no fem música comercial, sinó música històrica, que com el seu mateix nom diu, és una música arriscada, ja que serà el temps qui posarà l'obra al lloc que li correspongui. És un risc que cal assumir. Sí que trobo a faltar una política d'encàrrecs des de les institucions i de les fundacions, com al centre d'Europa, on la figura del compositor està més valorada i l1i ha més sensibilitat de les institucions. A Itàlia existeix un mot per definir el compositor: maestro. Aquí el 1ftol de mestre és per a l'instrumentista o el director d'orquestra. Al nostre país, la gent no està acostumada als compositors. 253 PI ER L U I GI PI Z Z I PlER L UIGI PlZZI ÉS UN DELS DIRECTORS D'ESCENA MÉS RESPECTATS DEL MÓN. VA ESTUDIAR ARQUITECTURA A LA SEVA MILÀ NATAL I DEBUTÀ COM A ESCENÒGRAF I FIGURINISTA EL 1951, I A PARTIR o' ALESHORES HA COL· LABORAT AMB DIRECTORS DE CINEMA, TEATRE, TELEVI SIÓ I ÒPERA. EL 1977 ES PRESENTÀ COM A DIRECTOR D'ESCENA OPERÍSTIC REALITZANT MUNTATGES PER ALS PRINCIPALS TEATRES I FESTIVALS DEL MÓN. PoSSEÏDOR DE DIVERSES DISTINCIONS I PREMIS, TANT CIVILS COM EN L'ÀMBIT DE LES ARTS, SENT PREDILECCIÓ PER L'ÒPERA BARROCA I EL primo ottoce11t0, DEL QUAL ÉS UN EXPERT EN LES OBRES DE ROSSINI. D ESPRÉS DE LA SEVA COL·LABORACIÓ AMB EL TEATRO REAL I EL FESTIVAL DE LA CoRUNYA, VALLADOLID, BILBAo, ETC., HA ESTAT -Què és per a vostè l'òpera? 253 -És una qüestió que té com dos vessants, una de pensamernt i una altra d'acció. L'òpera a mi em mereix sempre tot un respecte de reflexió com a fet social, cultural, però jo, com a home d'acció que sóc, m'hi identifico més amb la part artesana de "fer" òpera, ja que normalment sóc responsable del disseny del vestuari, l'escenografia, la il·luminació, etc., a part de la direcció escènica. Per aquest motiu, en abastar tantes disciplines, jo tinc el concepte sobre l'òpera com a "art total" en la qual conflueixen totes les arts: música, literatura, arts figuratives ... -Però no sempre s'ha dedicat a l'òpera ... 576 Un humanista en el món de l'òpera flexió com exigeix l'òpera. Un muntatge d'òpera comença amb una reflexió sobre una idea d'una obra, d'una música i va adquirint forma amb la teva experiència, amb les teves vivències, amb la teva cultura i dintre de les possibilitats que t'ofereixen els qui et contracten i les possibilitats dels intèrprets, però en el meu cas vida i professió són una mateixa cosa, perquè quan surto del teatre continuo amb gent del teatre o gent interessada en el meu treball, amb la qual cosa l'òpera és el centre de la meva vida. -Vostè neix a Milà, ciutat operística per excel·lència, però en canvi els seus estudis es decanten per l'Arquitectura ... -Sí, jo necessitava expressar-me per mitjà d'una art i vaig escollir en prin- -¿En aquesta recerca de la bellesa, s'hi entremescla tant la seva professió com la seva vida privada? -Sí, és una sensació alhora curiosa i cipi aquesta manifestació artística per expressar-me, ja que necessitava un concepte per concretar les idees i sensacions. Per aquest motiu jo sempre treballo en els meus muntatges a partir de conceptes arquitectònics, d'idees de construcció arquitectònica. L'estudi de l'Arquitectura em va ensenyar la necessitat d'un rigor absolut a l'hora d'organitzar l'espai d'una manera coherent, conceptual. Et dóna un equilibri que apliques després a altres paràmetres de la construcció del procés operfstic, no pots construir un sostre sense unes bases o unes parets sense uns fonaments resistents. apassionant, ja que per a mi el treball forma part de la vida i més en un treball tan intens en el temps i en la re- -En els seus muntatges no només s'observa la fredor d'una idea, sinó a més la calidesa d'una bellesa en cada -No, jo sempre he estat Ull cercador de la bellesa i d'aquí la meva passió pel col·leccionisme i les antiguitats. També durant anys em vaig dedicar a la pintura i vaig fer exposicions a diverses ciutats, com París, i ja dintre de la direcció o el disseny d'escenografies en altres etapes de la meva vida professional, m'he dedicat més al teatre parlat o fins i tot al cinema, però prefereixo l'òpera per aquest concepte d'"art total" des de fa ja dècades. 36 EL RESPONSABLE DE LA DIRECCIÓ ESCÈNICA, ESCENOGRAFIA I VESTUARI DE La Gioconda DE PONCHIELLI, LA PRIMERA CITA OPERÍSTICA D'AQUESTA TEMPORADA, EN EL QUE ÉS EL SEU DEBUT AL GRAN TEATRE DEL LICEU. detall. -M'he acostumat a treballar sempre a partir d'una estructura coherent, funcional primer de tot, però com que sóc un esteta, aprofito la meva cultura en les arts figuratives per buscar els ele· ments que em serveixin per completar aquest primer concepté sobre cada òpera. Si bé és veritat que posseeixo un mètode de treball, cada òpera em suggereix una manera artesana de treballar diferent i de produir un resultat final diferent. En cada muntatge intervé la meva cultura, la meva memòria de tot el que he vist en la meva vida i aplicant-hi tota la meva curiositat per les diverses manifestaciOilS artístiques. -Això em recorda la impressió que vaig tenir parlant amb el mestre Zedda de ser vostès dos veritables humanistes en el sentit més clàssic i extens de la pa· rau la. -Sí, és una sensació compartida amb Alberto, amb qui les converses van més enllà de la música i el teatre en els molts anys que ens coneixem i que treballem junts. Crec que és una manera errònia o almenys limitada estudiar només un llibret per veure què passa i una música per veure què ens diu. El treball d'una òpera és més profund. Hi ha diversos nivells d'obra, no és el mateix un Sartori us que un Mozart. En el pri· mer hi ha un concepte còsmic i clàssic, en el segon és la recerca de l'elegàn· cia i alhora del que és teatral i humà. Per tant, seria ridícul posar-se metodològicament de la mateixa manera da· vani de les dues obres, però el que sí és im¡ con ten en tad ver sió. log tat¡ del 1•is ble em apt Ver s'h ges rac sib cor. jecc Ire quE i, p E/, jan d'ò POl cin int. de tot. /IQ me pie SÓI sjiO important és posar-s'hi davant amb la convicció d'estar fent w1 treball que intenta subratllar fot el millor que hi ha en una obra i fer-la viva per a l'espectador d'avui. -Vostè que ha treballat per als diversos mitjans (cinema, teatre, televisió ... ), què pensa de les noves tecnologies aplicades a l'òpera? -fo les he utilitzades en diversos munta/ges en què les possibilitats tècniques del teatre i les exigències de l'obra (canl•is ràpids) ho reclamaven. però veritablement, la llum i el treball amb ella ens ha dona/ moltes possibilitats amb aparells cada vegada més sofistica/s. Veritablement, estic molt interessat com s'ha pogut veure en els meus muntatges de La Scala després de la inauguració, traient-ne al màxim les seves possibilitats. Però també cal anar amb compte, ja que a l'hora d'incloure projeccions de cinema, posem per cas dintre d'una òpera, cal fer-ho moll bé, ja que segueixen llenguatges moll distints i, per tan/, és difícil que s'acoblin bé. El que em falta en aquests nous miljans d'expressió és poesia. La música d'òpem, sobretot si és romàntica. suporta malament aquestes barreges de cinema i música, encara que jo ho he intentat en l'escena diabòlica i onfrica de Der Freischütz de Weber. Penso, de totes maneres, que cada mitjà funciona millor i s'expressa millor amb elements i tecnologies que li són més pròpies i properes que no amb les que li són exportades d'altres mitjans. Fins i lot diria que hi ha obres que són més actuals i esdevenen més actuals si es cof.loquen en uns paràmetres estètics i fins i tot tècnics més propers a l'època de la seva estrena que no a la nostra, ja que el que funciona és l'aspecte de "confrontació" més que d"' actualització ". Arriben a ser més modernes si es fan més clàssiques i no guanyen per ferles més modernes o més grolleres. De vegades la manca de diners ens fa pensar en solucions més fàcils i modernes quan el que hauria de fer-nos explorar és la imaginació. -Això és precisament el que es críti- Sempre hi ha coses noves per descobrir i sobre les quals tornar a pensar i gaudir ca del món de l'òpera d'avui, que s'està convertint més en un producte car per Ja producció escenogràfica que per la qualitat de bons cantants. -Això és veritat, però el problema és que avui no hi ha divos, no hi ha un star system. Avui no hi ha una Tebaldi, una Ca/las, un Pavarotti (en la seva època, perquè avui és una trista f patètica figura de qui va recollint diners pel que va ser i no pel que és ... ). On estan els divos? Kavaivanslca s'està acabant, la Caballé s'està a casa seva i quan surt és millor que no sortís... No hi ha cap cantant que provoqui cues per anar a veure'/ en qualsevol de les seves intervencions. María Bayo, que jo m'estimo moll i que canta bé, no és tampoc una diva, una star. I en canvi el que tenim entre les cantants més joves són gent ridícula i estúpida, com alguna cantant romanesa que no vull anomenar, però de qui tots per desgràcia coneixem els capricis i despits. ~ a e;~· 253 -Però en canvi les cases discogràfiques sí que ens venen noves stars de l'òpera ... -Evidentment que sí, perquè per a aquestes cases discogràfiques són mers productes que cada cert temps han de llançar, però com passa amb els iogurts, "amb data de caducitat", ja que als cinc anys vindrà una altra que serà millor o més bonica, o més jove... , però no és cert, és una mentida comercial en la gran majoria dels casos. La prova evident és que quan aquesta senyora romanesa que va cance[./ar Travia- 37 577 SAVI, REFLEXIU, AMB HUMOR I UNA VASTA CULTURA, AQUESTS SERIEN ELS TRETS QUE PODRIEN DEFINIR AQUEST HUMANISTA ITALIÀ DE LES ARTS. EN UNA TRANQUIL-LA CONVERSA A LA CORUNYA DESPRÉS DE L'ESTRENA DE L'Orfeo DE SARTORIUS DIRIGIDA AMB GRAN ÈXIT, ENS PARLA DE SI MATEIX 1 DEL SEU TREBALL, QUE EN ELL ES FONEN EN UNA SOLA COSA. LA SEVA VASTA EXPERIÈNCIA EN AQUEST CAÒTIC I BOIG MÓN DE L'ÒPERA ENS MENA A VISIONS QUE VAN MÉS ncctUAMm ENLLÀ DE L'ANÈCDOTA GRAMISEVA LA I ClOSA PER DESCOBRIR-ffi UN ESTETA DEL CONCEPTE I DEL DETALL. EL SEU SOMRIURE RADA DEMOSTREN QUE LA fOVENTUT TÉ MÉS A VEURE AMB L'ENTUSIASME I LA CAPACITAT DE TRE- 253 ta a Madrid i es Pa anunciar al públic, ningú de la moltfssima geni que estava fent cua per comprar l'entrada es va moure perquè ja no can/ava la seva diva, sinó que Pan comprar la seva entrada per veure l'òpera cantada per una altra soprano i es Fa vendre lot en toles les representacions. Per tant, el que importa a la gent és anar a veure una bona producció d"òpera, ja que no hi ha divos. És 11eure un conjunt amb un nivell alt. Avui dia els cantants són elements, importants, però elements del conjunt i, per tant. que serveixen una idea comuna. Abans es deia, comptem amb la Tebaldi o Caballé, decidim quina òpera canta, avui dia primer es pensa en una idea general de temporada o d'una òpera i després es busquen els can/ants més adequa/s d'acord amb les possibilita/s econòmiques i de dates disponibles. Es poden fer en teatres menors, però no en els teatres de primera. -En una carrera com la seva, en la qual trobem un espectre que va des dels orígens de l'òpera fins a estrenes d'obres contemporànies: quins són els criteris d'elecció en una nova proposta de regidoria? 38 578 -Normalment jo escullo entre diverses propostes. jo necessito treballar sobre alguna cosa que m'entusiasmi i faig el que m'interessa, malgrat que de vegades el que et proposen. sense que t'agradi, també és un repte que acceptes i per això de vegades assumeixes direccions d'escena que a priori no hauries escollit o, com succeeix en una carrera tan dilatada com la meva, quan et proposen de dirigir una reposició que ja vas fer fa anys. Això sí que em costa, però també és repte actualitzar un producte i Ull concepte d'un altre moment de la teva vida. Però sempre prefereixo, si puc, fer una nova producció més que una reposició, ja que el nostre món ho devora tot ràpidament i tot es converteix en vell, per aquest motiu hi ha produccions meves de les quals no accepto reposicions. perquè ja ni jo en veig el sentit i tinc un altre concepte de l'obra. S'lla de ser bon jutge per saber si es pot salvar una producció antiga o no. -Com neix la seva vinculació amb Espanya i amb els àmbits operístics espanyols? -jo treballo molt bé a Espanya perquè, d'una banda, el públic participa del fet operístic des de l'entusiasme de l'aplaudiment fins a l'entusiasme de l'esbroncada, si no li agrada. És a dir, no passa corn en altres països, com a Itàlia, on hi ha una indiferència respectuosa, i això a mi ern motiva per treballar. Al Real es treballa molt bé i espero que al Liceu també sigui així, ja que hi debuto, tot i que s'hi han ofert reposicions de produccions meves, però no dirigides directament per mi, sinó per assistents. I respecte d'altres festivals o temporades, com Bilbao. Valladolid, la Corunya, etc., l'experiència també ha estat molt positiva. -El seu contacte amb l'òpera espanyola va ser amb Ce/os aun del ayre matan, una òpera barroca de Juan Hidalgo i Calderón de la Barca. Què opina d'aquesta òpera i del repertori d'òpera espanyola que coneix? -Va ser un descobriment magnífic, tot i que crec que Malgroise no n'era el director musical idoni, perquè no vc1 comprendre el sentit d'aquesta música ni li interessava aquesta música de recitar cantant. El resultat va ser mediocre, però molt interessant, per a mi, i de fet hi ha algun altre projecte en aquest sentit que s'està parlant de fer en un futur. Igualment, recordo que també em va agradar moltíssim dirigir la sarsuela La canción del ol vi do de Serrana, ja que és un gènere que barreja el teatre parlat, tocs d'opereta i música bellíssima i el resultat sí que em 1•a satisfer molt i em vaig divertir molt. -Què és la música, per a vostè? -Sempre ha comptat molt i no ima- gino la meva vida sense música, fomw part del meu treball i de la meva vida. Això no vol dir que sigui w1 omnívor musicat només rnenjo el que m'agrada i hi ha música que no m'interessa. La música m'ajuda a pensar, a imaginar. La música m'acompanya sempre. -¿1 el silenci? -És una continuació de la música. És un tipus de música que neix en l'in· terior d'un. Per a mi el silenci és la pausa necessària entre dos temes musicals, entre dos moviments d'una simfonia. El silenci m'ajuda, mentre que el que em molesta de debò és el soroll, fins d'una manera patològica que m'ha dut a viure a Venècia, que és una ciutat si· lenciosa. i allí o escolto música o m'envolto de silenci per reflexionar, fins i tot treballar aquest buit que suposa el silenci des d'un punt de vista mental. Això m'ho va ensenyar fa anys tm gu· rú exercitant aquesta recerca de si/en· ci o de buit a través del pensament i la repetició d'una paraula que no signifi· qués res. Això em produeix tranquil·li· tat, higiene mental. -Què fa el mestre Pizzi quan no di· rigeix? -Tinc molt poc temps entre òpera i òpera, però la veritat és que no m'allorreixo mai perquè tinc molles curiositats. M'agrada viatjar, descobrir unmu· seu, veure exposicions quan sóc fora de casa, i llegir molt, sobretot al matí dues o fres hores de lectura, ja que a la nit estic massa cansat per llegir. Sempre hi ha coses noves per descobrir i sobre les quals tornar a pensar i gaudir. . .,.•._ ... PRECRÍTI CA José Menor solista de l'Emperador de Beethoven JoséMl'lwr Concerts Simfònics al Palau. OSV. José Menor, piano. Dir.: Uwe Mund. Beethoven: Concert per a piano, "Emperador". Schubert: Simfonia "la Gran". Palau de la Música Catalana. 12 de novembre de 2005 (19 h). E I pianista José Meno.ri el director d'Orquestra Uwc Mund seran els protagonistes del nou concert de la temporada Concerts Simfònics al Palau en què dues obres paradigmàtiques de Beethoven i Schubert (Concert per a piano "Emperador" i Simfonia "la Gran"), integraran un programa d'un gran atractiu per als melòmans. Si el mes de novembre de l'any passat Mund va ser convidat per dirigir l'Orquestra Simfònica del Vallès en un programa integrat per obres dc Wagner, Liszt i Schumann, amb la pianista Diana Baibusa com a solista, el director d'orquestra vienès tomarà al Palau per mostrar-nos novament un talent prou conegut del públic de Barcelona. Uwe Mund va ser director artístic de l'Orquestra del Gran Teatre del Liceu de Barcelona dell987 al1994. Per la seva banda, el pianista José Menor tindrà l'oportunitat de mostrar novament el seu talent al Palau. Nascut a Sabadell l'any 1977 i format al Conservatori Superior de Barcelona, l'any 1992 va tocar al Camegie HaU de Nova York com a guanyador del World Piano Competition de Cincinnati i el 1996 va produir-se el seu debut al Palau tot obtenint el primer premi del cicle El Primer Palau. Convidat en els festivals de Granada i Torroella dc Montgrí, amb enregistraments per a Catalunya Música i RNE, director i pia- nista de La petita flauta màgica produïda pel Gran Teatre del Liceu, darrerament Menor ha estat finalista en el Young Concert Altists Trust de Londres, i des del mes d'octubre s'ha establert als Estats Units per ferhi un doctorat en interpretació. Amb una trajectòria que l' ha portat a ser guardonat en concursos com els de Berga, Vilafranca, Maria Canals, Carlet, El Ferro!, Lleida, Joventuts Musicals d'Espanya o el primer premi del cicle El Primer Palau, aquesta temporada Menor tomarà a Barcelona per actuar amb I'OBC interpretant el Concert per a pia. no núm. I de Liszt. sota direcció d'Eiji Oue. 253 La Filharmònica de Praga i Natalia Gutman, a l'Auditori lbercamera. Orquestra Filha rmònica d e Praga. Natalia Gutman, violoncel. Dir.: Jirí Belohlavek. Txaikovski: Variacions Rococ6. Saint-Saens: Concert per a violoJJcel i orquestra núm. 1. Dvorak: Simfo11ia núm. 7. L'Auditori. J 8 de novembre de 2005 (2 1 h). .P.~.~--~-~:..I:. o ta direcció de Tiri Belohlavek i amb la col·laboració de la violoncel·lista Natalia Gutman, l'Orquestra Filharmònica de Praga actuarà a l'Auditotí oferint un programa integrat per dues obres concertants com les Variacions Rococó de Txaikovski i el Concert per a vio/once/núm. 1 de Saint-Saens i la celebèrrima Simfonia núm. 7 de Dvorak. S Fundada l'any 1994, el seu repertori abasta des de les obres clàssiques, romàntiques fins a les del segle xx, tot emmotllant la seva plantilla a les necessitats dc les pàgines que ha d'interpretar. Des dels seus inicis, el seu titular ha estat Tiri Belohlavek i el seu principal director convidat Michel S\vierczewski. En la seva trajectòria, destacats solistes han actuat amb la formació: Argerich, Lonskaya, Pires, Oppitz, violinistes com Sarah Chang, Shlomo Mintz, lsabelle Faust, el tenor José Cura, el violoncel·lista Heinrich Smitz ... i directors dc la vàlua de Hogwood o Pesek han col· laborat amb l'orquestra txeca. Convidada a les sales de concerts i festivals més destacats d'Europa - Roqué d'Antheron, Schleswig-Holstein, Bèrgam, Konzerthaus de Berlín, Auditoria acional de Madrid. Musikverein de Viena o la Cité de la Musique de París-, participa d'una manera habitual en els festivals més destacats de la República Txeca (Primavera de Praga, o Leos )anacek). L'any passat va celebrar el seu desè aniversari amb una sèrie de concerts a la República Txeca i posteriorment a Bèlgica, el japó. Suïssa, Itàlia, França i Anglaterra, on va destacar la seva actuació als Proms, en què sota direcció de Belohlavek va acompanyar la mezzosoprano Magdalena Kozena. La tardor passada va actuar per primera vegada als Estats Units i aquest estiu va ser invitada per oferir dos concerts en el Festival de Músiques de Torroella de Montgrí. Ara a l'Auditori acompanyarà la celcbènima Natalia Gutman, una artista de qui sobra tota presentació i que en tantes ocasions ha estat aplaudida a la nostra ciutat. 39 579 L'NDR Symphonieorchester Hamburg, de la mà de Christoph van Dohnanyi, a Palau 100 Palau I 00. NDR Symphonieorchester Hamburg. Dir.: Christoph von Dohniinyi. Bartók: Divertímento per a corda. Bruckner: Simfonia núm. 7. Palau de la Música Catalana. 1O de novembre de 2005 (21 b). artók amb el seu Divertimento per a corda i Bruckner amb la monumental Simfonia núm. 7 han estat els dos artistes escollits per l'NDR Symphony Orchestra Hamburg per oferir, sota direcció del seu titular, Christoph von Dohniinyi, el seu concert de la temporada Palau I 00. L'Orquestra Simfònica de la Ràdio del Nord d'Alemanya, amb seu a Hamburg, celebra enguany el seu seixantè aniversari, tot mantenint el gran nivell que sempre ha mostrat en el decurs de la seva llorejada trajectòria artística. Directors com Furtwangler, Knappertsbuscb, Eric Kleiber, Klemperer, Fricsay i Karl Bohm han estat figures històriques estretament vinculades a la forma- B Q s:> = = a ~ e:l' ¡;¡· 253 ció, i mestTes com Maderna, Boulez, Penderecki ..,amb qui manté una estreta relació des del 1988- hi han dirigit destacades estrenes. Obres de Cristóbal Halffter, Henze, )ollivet, les Aparicions de Ligeti, obres de Luigi Nono, el celebèrrim Moses und Aron de Schonberg (estenat l'any 1954) i el Moviment per a piano i orquestra d'Stravinsky (estJ-enat l'any 1960), formen part del repertori estrenat per la formació alemanya. En el decurs de la seva història ha tingut com a directors titulars Hans Schmidt lsserstedl ( 1945-1970), Moshe Atzmon (1972- 1975), Klaus Tennstedt ( 1979-1981 ), Günter La Dresdner Barockorchester, per primera vegada a Euroconcert Euroconcert. Dresdner Barockorchester. Dir.: Ulrike Titze. LuUy, Fischer, J. S. Bach. Palau de la Música Catalana. 22 de novembre de 2005 (21 h). ..P..~.:..~.~:.!~a temporada Euroconcert presenta per primera vegada al Palau de la Música Catalana l'Orquestra Barroca de Dresden, una de les fo rmacions europees de més prestigi, integrada per una vintena d'especialistes en el camp de la música històrica. Fundada l'any 1991, la componen músics procedents de I'Staatskapelle i de la Philharmonie de la ciutat alemanya, a més de músics especialitzats en la música de final del segle XVll fins a la del final del segle L 40 580 XVUJ. La Dresdner Barockorchester segueix la tradició de la seva predecessora, l'orquestra de la cort (Hofkapelle) durant el segle XVIII, i es caracteritza per la precisió i la claredat del so. La música de Hasse, Zelenka, Heinichen, Quantz i, per descomp- Wand (1982-1991) i John Eliot Gardiner, el qualla temporada passada va deixar el càrrec en mans de Christoph von Dohnanyi. Amb gires per la Xina, el Japó, els Estats Units i Amèrica del Sud, convidada als festivals i a les sales de concerts més rellevants d'Europa, ara I'NDR actuarà al Palau sota la direcció de Yon Dohnanyi, el director berlinès -nét i deixeble d'Ernst von Dohnanyi-, una de les batutes més destacades de les darreres generacions. Director general de música de les òperes de Frankfurt i Hamburg, vint anys com a titular de l'Orquestra de Cleveland. convidat per teatres tan prestigiosos com el Covent Carden, La Scala, Metropolitan, òperes de Zuric. París o Viena, habitual en el Festival de Salzburg -on ha dirigit la Filharmònica de Viena en nombroses produccions i amb la qual ha enregistrat les Simfonies de Mendelssohn. Salome, L'holandès errant i Wozzeck-, Dohnanyi tindrà l'oportunitat de mostrar el seu talent i alt poder d'anàlisi musical amb dues obres de gran complexitat com són el Divertimento de Bartók i la Setena de Bruckner. tat, Bach i Mozart integren bona part dels seus concerts, que els han permès de ser convidats als festivals dedicats a la música antiga més emblemàtics d'Europa. Ara sota direcció de Jana Reiner oferirà en el seu debut al Palau un programa configurat per la música de Bach, Ftscher i Jean Baptiste Lully, i que a més comptarà amb la presència de la soprano Jana Reine en la interpretació de la Cantata BWV 202 del catàleg de Bach. . ,..••.••••• P R ECRÍ T I C A M és enllà del temps, una aproximació a Bartók ens dubte, de totes les inquietuds estètiques que es van suscitar en la creació musical de la ptimería del segle xx, les aportacions de Béla Bartók tenen una transcendència especial. Si en una síntesi reduïda a un esquema e lemental, podem dir que Stravinsky incideix en els conceptes de la rítmica i del contrapunt, menh'e q ue Schonberg afecta les idees de la melodia i de la seva relació amb l'harmonia dels acords, podem dir que Bartók planteja una nova perspectiva en revalorar les antigues gammes modals i la polirítmia de les danses ancestrals del folklore europeu. Segurament la revolució d'Stravinsky amb la seva Consagració de la Primavera va commoure els melòmans avesats a les deliqüescències de wagnerisme, de Mahler o fins i tot de les filigranes de Debussy. Com també la mena de comunisme harmònic del dodecatonisme (els dotze sons de l'escala desposseïts de qualsevol funció tonal i, per tant, deslliurats de tota dependència a un centre de gravetat) va convulsíonar -mai més ben dit- com un malson, l'edifici musical que lentament s'havia anat construint des dels temps dc l'escala temperada ... D'alguna manera, l'ordre tan nítid com el q ue es reOecteix en el teclat del piano: set tecles blanques i cinc de negres separades entre sí per un interval de mig to, s'uniformitza en dotze tecles que en teoria haurien d'ésser totes blanques o totes negres ... De fet, l'ordre tonal amb la seva seqüència per arribar a l'octava, de dos tons, un mig to i tres tons i un altre mig to, esdevé simplement un seguit d'onze mitjos tons. Se'm dirà que tot això és pura teoria i que la música es guia per sensacions estètiques bensonants, i igualment la bellesa i la no bellesa són vàlides, tant l'una com l'altra, per expressar una idea, una sensació o bé una vivència. I és aquí on entra Bartók amb la seva obra, una música escrita per comunicar el seu pensament, una música que assumeix en tota la seva profunditat el llegat sonor dels pobles -vegeu totes les seves composicions basades en les melodies i els ri tmes populars-, en què, alliberantse de qualsevol ordre o mètode compositiu, integra la imatge sonora de la natura lesa que I 'envolta, aprofundeix en les inquietuds socials de l'home i el seu temps. S Certament, Bartók fa una recerca austera i exigent per trobar nous camins per a l'expressió musical, però tampoc no oblida mai que en aquesta recerca no pot deixar de costat l'home i el seu entorn. És així com Bartók, tot i la duresa del seu llenguatge sonor, sempre deixa un espai a través del qual podem entreveure la vivència de l'home que contempla el món amb emoció. Escoltant el Divertimento, compost el1 939, resulta difícil imaginar que Bartók estava vivint un dels moments més angoixosos de la seva existència. Estava trasbalsat pels progressos del nazisme per tot el centre d'Europa, al qu al s'oposava -recor- dem com voluntàriament va participar en el festival de música degenerada organitzat per l'Associació de Compositors Alemanys- i, malgrat que li dolia deixar la seva mare, es plantejava la possibilitat d'exiliar-se. Gràcies a Pau Sacher, abans de fer-ho va passar una temporada a Suïssa, on va escriure aquest Divertimento, on evoca l'esperit de la seva terra i a la vegada manifesta la seva tristesa en contemplar el drama que està desenvolupant-se per l'afany de poder del nazisme. Palau 100. NDR Symphooy Orchestra Hamburg. Dir.: Christoph von Dohminyi. Bartók: Divertimento per a corda. Bruckner: Simfonia núm. 7. Palau de la Música Catalana. 10 de novembre de 2005 (21 h). Entre Adams i Weill. .. egurarnent entre Weill i Adams trobarem bastants nexes en la manera d'entendre la composició musical i també certs paraJ.lelismes a ditigir la seva música a la societat. .. Així podem entendre q ue Weill, havent assumit a fons el momen t crític de l'evolució estètica de la seva època, adoptés una línia de comunicació amb la societat que passava per ass umir una actitud política i social de crítica al poder imperant i expressarho amb una música que sense apartar-se dels principis tonals i d'una certa adscripció al llenguatge popular (jazz i cançó de cabaret), connectava amb els gustos de l'avantguardisme i atorgava vigència a la seva obra. D'alguna manera, mitjançant un tractament volgudament dissonant de l'harmonia, Weill aportava una visió força interessant i sincera d'un temps convulsionat que, malgrat les aparences de felicitat, preludiava problemes no solament polítics, sinó també socials i una altra guerra mundial. Des d'una perspectiva diferent i tanmateix amb igual voluntat d'abastar de nou l'audiència entre el públic melòman que no accepta la música actual, els conceptes min imalistes semblen ésser la solució per reaccionar envers la complexitat de la composició musical postserialista. I certament, no negarem poder d'atracció i suggestió a aquesta música repetitiva estructurada amb uns pocs elements tant en l'aspecte melò- S dic com en el dtmic que flueix sense violència i que lentament s'apodera del nostre esperit sense cap altre motiu que distreure'ns i relaxarnos. En definitiva, és la música que prové del pop-art i que malgrat la seva aparent simplicitat no és fàcU de crear perquè no caigui en el buit... Veritablement, són molts els compositors minimalistes, com ho són també els avantguardistes o els postmoderns. Amb tot, malgrat la desorientació que aporta la indústtia musical condicionada pel rendiment que ha d'obtenir del capital invertit, no és difícil de destriar allò que s'ha fet per pur afany de negoci del que es crea per una necessitat primordialment creativa. D'aquesta modalitat compositiva, John Adams és un dels conreadors més interessants i hàbils. L'instint per variar les situacions i un ofici com a orquestrador de primer ordre permeten a Adams de crear un discurs musical que, mantenint-se dins l'economia de mitjans que, lògicament, imposa la concepció minimalista, sembla transcórrer amb la vitalitat i la varietat pròpia d'un riu ... A la vegada que el seu joc sonor està carregat de missatges sobre el temps en el qual estem vivint. Temporada OBC. Angel Jesús García, violí. Dir.: Rumon G amba. Adams, Weill, Schumann, Ravel. L'Auditori. 2, 3 i 4 de desembre de 2005 (21 h, 19 h i 11 h, respectivament). 253 41 581 11111111111111 PALAU MÚ)ICA C ATMANA \rt.~t H'I~., Cambra Coral 11 Temporada 2005-2006 Petit Palau COR DECAMBRADELPALAU DE LA MÚSICA CATALANA 15ê aniversad Dijous, 15dedesembrede2005,19.30h Dijous, 26de gener de 2006, 19.30 h LA FAMILIA BACH CRISTÒFOR TALTABULL CordeCambnldeiPoJaudelaMúoic:aCalalana Maria Elena Medina,"'"" de QIJtnbe Santl Mlron,l4blone CordeCambnldeiPaJaudela MúolcaCalalana EliHndaArquinbow,mJordiAtm<tngol,pilno Jordi Bayor,dnclor c.... Jordi Atm<tngol,orguepoai!AJ E.lovo Nabona,dhclor C. Ph. E. Bach:Sonstapsra violaíbaixcontinu J.S. Bach:Jesu, meinaFreuda Cançons xineses (veu I piano) Comiatdel'énima Sona tins (plano soQ Madr/g81 Del mal que pas no puo guarir Cantdemalg, cant d 'alegria Març lialtres cançons Dijous, 23 de febrer de 2006, 19.30 h Dijous, 23 de març de 2006, 19.30 h LA FAMfUA SCARLATTI VIENA, FI DE L'IMPERI CordeCombradeiPalaudela MúolcaCaJaJana Cor de Cambnl del Palau deia Múolca Calalana Jordi Alm<tngol,piono Jordi C.... Bayor.~lor J. M. Bach: Fürchteteuchnicht J . M. Bach:Herrk:hwartaaufdeínHe/1 J . Ch. Bach: lchlassadichnicht J . Ch. Bach: DerGerechte .. .......... Nicolau DaFiguelredo,c:.èwi OtgLII M.ria Elena Medina,-do {llll7lba SantiMiron,...,.,. Jordi Coao Bayor,dnc:lbr A . Scarlattl:S~no.lafiamma estinse A. Scartattl:Atsíun tempo A. Scarlattl: Oselce, o tígre. o ninfa O. Scarlattl: TrossonatasK 147, 141, 119 O. Scartattl: Stabat Matar para 1Oveus í continu J. Brahms:Ouespecesperapisno (núma.11 2de l'op.119) J. Brah me: Sis quartets op. 112, para cori piano H. Wolf: Sis cançons 9Spirituafs (Eichendorfl) H. Wolf: DleS1•mmedas Kindes(Lenau) G. Mahler: lch bnderll\.tlltabhendengel!rxrmen (Rücka1) A.Schónberg:FnildeaufEidenop. 13(Meye~ F\INDAOÓ CAIXA CATAlUNYA ~ Potroclnadordol Cor de Carn bra dol Palau de ia Música Ca!Blana Preu delocalltate: 1O € Abonamen t a4conoerte: 36 • Informació I venda: Tol. 902 442 882 · olc: taqu¡llosa>•palaumusica.Oig Venda d'entrades par lnternet: www.palaumusi()a.org organitza: '"""'" U!Htút,l\tA.LÀ l'AlAU Ot ~ M\J)l't.A •.•.._... PRECRÍTI CA Semiramide, o la grand opéra rossiniana VINT ANYS DESPRÉS DE LA DARRERA PRESÈNOA TORNA AL LICEU UNA ÒPERA DE CARACTERÍSTIQUES INDIVIDUALITZADES EN EL CONJUNT DE LA PRODUCCIÓ DE R OSSINI. UNA ÒPERA FORÇA INCLASSIFICABLE AMB LA QUAL VA POSAR FI AL SEU PERIPLE ITALIÀ CAMÍ DE PARÍS, ON HAVIA D' EMPRENDRE LA SEVA DARRERA I MENYS INTENSAMENT PROFITOSA ETAPA CREATIVA. Q uan es va estrenar el mes de febrer de 1823 a La Feni ce, Rossini deixava endarrere la major part dc la seva obra i Li quedava tan sols li viaggio a Reims, Le Comte Ory i Guglielmo Tell, ultra I'Stabat Mater i La Peti/e Messe Solennelle. Darrere deixava, per tant. un suggestiu ventall estilístic que comprèn òpera bufa, òpera seria i semiseria. Tanmateix, amb Semiramide el compositor va transcendir els camins esmentats per confegir una obra la monumentalitat de la qual enllaça en un extrem amb els referents del model neoclàssic i per l'altra apunta vers el romanticisme més madur amb l'horitzó Verdi més o menys encalitjat. 1 aquí neoclassicisme s'ha d·entendrc com l'expressió més abarrocada o més ornamentada del classicisme o, si es vol, més radical. Rossi ni va pattir d'un llíbret basat en un drama de Voltaire, el racionalisme del qual no li impedeix de posar en escena el fantasma d'un mort en un context que fa l'u~et ben perceptiblement a Hamlet. Es una obra de trama no enrevessada. però oberta a passions fortes que inclouen des de magnicidis a relacions incestuoses; com es pot veure, força shakespcmià. Semiramide és una obra desmesu· rada en el fmmat -més de quatre hores dc representació en els seus dos actes-, i ho és en la intensitat del tractament vocal, d'una enorme dificultat i exigència. Els números, no gaires, són llargs, començant per la simfonia inicial, temes de la qual reapareixen després. Són llargues Ics àries, els recitatius acompanyats i els duets, malgrat que, tanmateix, no hi ha conjunts, ben altrament del que acostuma a esdevenir amb la resta de l'obra rossiniana. La versió que s'oferirà és l'ed ició ctítica que van fer-ne AJberto Zedda i Philip Gosset, en Ja qual, sobre la basc de criteris filològics, hom li retorna la seva monumentalitat originària i els atributs primigenis, tot anorreant d 'aquesta manera les reduccions més o menys a la carta a què havia quedat reduïda. Sobretot a la ca11a dels cantants en una línia alleugeridora d'esforços i evasiva de les enormes dificultats que presenta Ja partitura. 1 aquí, en la resolució d'aquestes dificultats, rau un dels esculls, i alhora dels al·licients, que presenta aquesta recuperació amb un caràcter fins a un cert punt ex novo. Semiramide vocalment és sobretot un gran duel de veus femenines, en les figures de la que dóna el títol a l'obra, una soprano que uneix cos, agilitat i coloratura, i d'Arsace, el seu fill. atorgat a una mezzosoprano de registre ampli. També Assur, baix, hi té un paper destacat, mentre que el tenor - !dreno- té un protagonisme marginal, per bé que se li ofereix la possibiütat de lhiiment en dues àlies al límit de la capacitat humana, especialment la inicial "Ah, dov'é il cimento". M miramide li COITespon el oment més espectacular la bellíssima i exigent a "BeU ragio Lussinghier" en l'escena segona del primer acte, que és tot un programa de cant d'altíssima exigència interpretativa, ària que ha proporcionat grans satisfaccions a cantants com Montser- rat Caballé o Joan Sutherland. Arsace és tan omnipresent com Semiramide, amb àries compromeses, amb exigència d'agilitats complicades, com ho és especialment ''Ah, quel giomo ognor rammcnto", ultTa dos duets extraordinaris amb Semiramide. També l'intèrpret d'Assur ha de fer front a enormes dificultats, en unir profunditat i agilitat, alhora que és protagonista d'una impressionant "escena de follia'·, que n'avança d'altres que oferirà més endavant la història de l'òpera. Aquests personatges seran oferts per un equip que podríem qualificar d'especiaüstes en aquesta òpera, ja que els tres papers principals l' han fet a Pesara i a altres indrets amb la mateixa producció. Darina Takova (Semiramide). Daniela Barcellona (Arsace) i lidar Abdrazakov (Assur) apareixen. per tant, com a intèrprets molt ideals dels seus papers. En tot cas, caldrà veure si són capaços d'emular referències majestàtiques com les que en el seu moment van donar cos l'esmentada MontseJTat Caballé al Liceu i altres que han ajudat a mitificar aquesta òpera, com Marilyn Home, Katia Ricciarelli, Lucia Valentini Ten·ani, Samuel Ramey, Carlos Araiza, etcètera. Juan Diego Flórez debuta escènicament en el paper d'Idreno i sobre el paper és, amb Daniela Barcellona, qui ofereix més garanties. ·ccardo Ftizza és un jove vaor emergent de la direcció opetística, i també simfònia italiana. Amb trenta-quatre anys d·edat ha didgit en bona part dels teatres lírics més importants del seu país i alguns d'europeus i nord-americans, entre els quals la Deutsche Oper dc Berlín, La Monnaie, Festival de Wexford, Opera de Washington, i també formacions com la Filharmònica de Sant Petersburg, Staatskapelle Dresden i Philharmonia, i ha de dirigir al Metropolitan (La filie du regiment), Òpera de Munic i Covent Garden. Tot fa pensar. doncs, en un h·eball solvent. La producció, originada al Rossini Opera Festival i assumida també pel Teatro Real i el Regia, és impactant, amb una estètica dura allunyada per tant del context de classicisme que correspon a rargument. Al marge de consideracions artístiques, ¿cal que una òpera tan Uarga obligui la majoria silenciosa que l'endemà hem de fer horari normal, d'anar a dormir gairebé after hours, after transport públic, etcètera? Semiramide de Gioacchino Rossini. Llibret: Gaetano Rossi. Darina Takova. Daniela Barcellona. lidar Abdrazakov. Juan Diego Flórez. Sandra Pastrana. Miguel Àngel Zapater. Simón Orfila. Ewa Podlés. Nelly Miriciou. Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Direcció escènica: Dieter Kaegi. Direcció musical: Riccardo Frizza. Coproducció Gran Teatre del Liceu, Teatro Real, Rossini Opera Festival, Teatro Regio de Torí. Gran Teatre del Liceu. Del 2 1 de novembre al 12 de desembre de 2005. 43 583 Música encreua a 4 253 5 Horitzontals I. El músic de la cobla que entra a treballar més d'hora. 21---t--2. Aeròfon ecològic. lnscripció a la ploma d'en Luígi Nono. A un to de los i a 3 1----1---mig to d'im. 3. Uneixen el ruc i el ric quan toquen el 4 ~-~~-~--+--+--r--r--r--rac-rac. Fatistol desplegat. Antoni, compositor sitgetà que no amaga la seva nacionalitat. 4. El que hauria estat Bach (diuen... ) si no hagués estat músic. Do major. S. Aberració sonora per als clàssics. 6. Solista de la cobla. Opus. 7. Radio/as desordenadas sueltan estos gritos. Ho comparteixen en Miró, una birra i un líric. 8. Dos grups de cinquanta romans. Al tenor li han robat l'or. Trencat pels extrems. 9. Cinc-cents tres. Seuen davant de les tTompetes en la cobla. 10. Harmònic pel violí a la partitura. Estris sonors de butxaca, fins i tot polifònics en diuen! 1 I. Ho té el nautista, et contrabaixista i la resta. Arpa de segona mà. Pont de violí cap per avall. - Verticals I. Fragment breu ad libitum per al solista. Nombre de fiscorns en ta cobla. 2. Compositor italià del barroc. Faristol desplegat. 3. 440 vibracions per segon cap per a munt. Els bemolls i sostinguts de l'inici te la indiquen (en plural i reculant per l'li horitzontal). 4. Tenor amb doble capacitat pulmonar. Miles (Davis), el trompetista, aconsonàntic. S. 99. El més cornut de l'òpera buffa. Llum sense límits. 6. Res de res. Mulladetes fins als ossos han quedat les cantants sota la pluja. Música encre uada d'octubre 2005 (núm. 252) 7. La llengua del cant gregorià. Trobo el to correcte fent la vertical. 8. Utilitat del caramel de menta abans d'una simfonia. La de Luis Alonso en format sarsuela va ser molt famosa (i s'escorre cap a l' ll vertical). 9. Batuta. Portaequipatges cap per amunt. Nom femení. 10. Els Ministrils del Camí, grup de música tradicional que cada any obre les Festes de la Mercè a la plaça de Sant Jaume. Executes la nota pt·incipal i la seva immediata superior diverses vegades i ràpidament en legato. 11. Mi, Fa. La, Do baixant, infusió després de dinar pujant. Són plens de pèl dc caval l. La vocal que només ha sortit un cop en aquest encreuat. - - 44 584 Solucions en el número següent L 2 so ·=-= = 3 e;¡;' ~· 253 45 585 Sintonitza, sota la teva direcció: Temporada de l'OSC des de L'Auditori 6 novembre: Música de pel·llcClles, Guerra i pau. 11 Gatopardo, l.:strada, Waterloo, El padrina, Fellini 8 1h i La do/ce vita de N. Rota. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Franco Petracchi. 10:55 h (directe). 13 novembre: Simfonia 'Praga • de W.A. Mozart; Meerestille de F. Mendelssohn; Simfonia n. 38 •praga' K 504 de W.A. Mozart; Introducció i alegro. op. 47 d' E. Edgar; Simfonia n. 5 en re major, op. 107, 'La reforma ' de F. Mendelssohn. Orquestra Simfònica de Barcefona i Nacional de Catalunya. Direcció: Christopher Hog)N!od. 10:55 h (directe). 27 novembre: La creació de F.J. Haydn, amb Ma rfa Espada, soprano; Mark Tucker, tenor; José Antonio lópez, barfton. Cor de cambra del Palau de la Música Catalana, Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Ernest Martfnez lzquierdo. 10:55 h {directe). Temporada del Amics de l' Òpera de Sabadell Des del Teatre M. La Faràndula de Sabadell 25 novembre: Sarsuela en tres actes, Lufsa Fernanda de F. Moreno Torroba, amb lola Hidalgo, Elisa Vélez, Andrés del Pi no, César de Frutos, Amelia Font, Carlos Croke i Enrique del Portal, entre altres. Cor Amics de I'.Ò.pera de Sabadell i l'Orquestra Simfònica del Vallès. Direcci(Y. Daniel Martinez. 20:50 h (directe). r~ ·~ Sintonitza, amb tota la informació: TV3 -teletext Catalunya Música avui, Catalunya Música demi; } www.catradio.com www.ritmes.net/docS/prograrnaGatmusica .pdf ]lftllllt CDtHt//;u VICTOIUA DELS ,\'-/GELS .\117 \ IÜRJJ•$ DE \'1\'·\ \'FLT JAUME COMELLAS Victòria dels Àngels. Memòries de viva veu Edicions 62 (català) i Península (castellà). Barcelona 2005. A quest volum confegit amb paciència i saviesa desembolica el fil dels records, les vivències i els conceptes de la cantant catalana més representativa i polivalent de la segona meitat del segle xx. Cap estudiós futur podrà prescindir d'aquest document que, a la vegada, és també molt útil per definir la realitat musical d'aquests anys des d'un prisma personal, sovint molt crític. La personalitat que Victòria traspua és que es trac ta de la vidu d'una persona amb molts moments difícils i molles renúncies. I això, malgrat que sempre proclama la sortida de l'estimació i l'afecte, no deixa de tenir un regust amarg tot al llarg de Ics converses recollides la primavera del 2002. D'altra banda, ens filtra una sèric de conceptes no gens convencionals sobre la transcendència, les religions, Jesús, la mort. Ens encoratja a jutjar per nosaltres mateixos. Aconsella els cantants a enfrontar-se directament amb el text, comprendre'! i afrontar-ne la recreació -no li agrada el mot "interpretació"- de manera natural. Accepta els mestres per encaminar la tècnica, per aclarir conceptes, però mai han de determinar la manera de cantar. Un no ha dc cantar com el seu mestre -només n'anibaria a ser una rèplica-, sinó que ha dc fer la seva aposta personal. Ella tenia una impostació natural, adquirida per mimetisme en sentir com cantava la seva mare, que ho feia molt bé. No li agraden els elogis poc fonamentats perquè c11a so- vint no acaba contenta, ja que sempre pensa que tal o tal fragment l'hauria pogut fer millor, que aquella nota no ha sortit prou bé... El personatge que en resulta és inesperat: no volia ser cantant. Cantava bé i per aquest fet la vida se li va complicar. No fa gaire cas dels aplaudiments, àdhuc els relativitza quan en els seus temps operístics sovintejava la claca. Passa dels homenatges que li fan, especialment els que provenen dels polítics que, com deia el seu secretari, "no hi entenen". En salva un, el de doctora honoris causa de la Universitat de Barcelona, pel que té de lligam amb la seva infantesa, ja que hi va néixer i hj va viure. Debuts o retoms que presumíem importants per a ella, no ho han estat. Recorda amb especial il·lusió Nova York, Bayreuth i Buenos Aires. Es considera més liederista que no pas cantant d'òpera. Explica que abans de debutar en un gran teatre d'òpera exigia, quan estava en situació de fer-ho, debutar uns mesos abans fent-hi un recital de lied. No li sap greu haver deixat d'actuar perquè a ella el que li agrada és cantar i ho fa a casa, sola, per als seus... També dóna opinions, i no pas convencionals, sobre personatges com Karajan, Rodrigo, Mompou, de Sàbata, Elisabeth Schwarzkopf, lmgard Seefried, Fischer-Dieskau, Maria Callas, Nicolai Gedda, Gjorgio Strehler, Charlic Chaplin, Yehudi Menuhin, jaume Aragall, Teresa Berganza, Jussi Bjorling. Giuseppe Di Stefano, Kirsteen Flagstad. AJfredo Krauss... Es manifesta a favor de Sol Hurok. el promotor que es va enriquir amb ella, i menys de Rudolf Bing. l'intendent que Ja contractava al Metropolitan. Parla, també, d'una admiració sense reserves per Eduard Toldrà. I no arriba a dir noms però deixa clar, repetidament, el tipus de cantant que no li agrada. Detesta aquells que només valoren els qui canten fort, per això marca una certa reserva amb La Scala ... Jaume Comellas fa un exercici de transparència perquè no amaga les respostes de Victòria que algunes vegades contradiuen les preguntes que li fa. La cantant no sembla que li agradi que li suposin res. D'altra banda. l'esctiptor fa una introducció a cadascun dels sis capítols per situar-ne la temàtica respectiva. Algun, com ''Victòria dels Àngels sense epítets'', és antològic. D'aquests capítols, n'atorga sempre l'última paraula a la cantant. Malgrat que, en cadascun, s'enfoquin aspectes distints, el personatge és el mateix i dóna voltes sobre els mateixos conceptes i les fixacions del seu primer quart de vidu. No obstant això, té definicions com llampecs que il·luminen el seu discurs; així, quan parla de la incomoditat de comp lir setanta anys perquè ja "sempre veus l' horitzó''. O quan abasta l'absolut en moments del cant: "L'elevació espitituall'he trobat molt en la música ( ... ). En un recital toques tantes vegades dalt!'' La recopilació de Comellas és com un extens calidoscopi del qual es poden fer MARCEL GORGORJ Aquella nit, a l'òpera Barcelona: Mina, 2005; 379 pàg. l periodista Marcel Gorgori és ben conegut per haver presentat, anys enrere, l'exitós Nit d'arts al Canal 33, un programa que mirava d'acostar el fenomen de l'òpera al gran públic. Aprofitant la fama obtinguda per l'espai televisiu, Gorgori va llançar al mercat dos llibres que ja hem ting¡.1t ocasió de comentar en aquestes pàgines, Cinc cèlltims d'òpera i Paraula d'òpera, en companyia de l'especialista Roger Alier. L'edito rial Mina va publica r fa pocs mesos el darrer treball de Marcel Gorgori, Aquella nit, a l'òpera, en el qual el periodista manté entrevistes E lectures distintes. seguir njvells d'atenció diferents i també pot servir de mirall per verificar les conviccions pròpies. I no és descartable la tria, en un cantant, de quedar-se amb les seves actuacions que destiHen el millor d'ell, malgrat que el grau de veritat en l'expressió sovint el produeix el fet d'haver viscut. d'haver gaudit, d'haver patit. 1 les paraules de Victòria que ens transmet aquest notari, ens donen sovint l'altra cara, també una possible tria, de veure com un ésser humà s'ho ha fet per travessa r la vida essent una rara avis que transmet bellesa, emocions tot i ésser hipet·sensible i vulnerable i que demana no pas l'èxit sinó només la contrapartida de l'afecte. Per mitjà del record, dels enregistraments, d 'aquest llibre, encara l'hi podem donar. Jordi Maluquer amb set destacades personalitats del món operistic català. Una soprano -Montsen·at Caballé-, dos tenors -Josep Carreras i Jaume Aragall-, un baríton -Joan Pons-, un crític d'òpera - Roger Alier-, i dos treballadors del Liceu -el fotògraf Antoni Bofill i l'apuntador Jaume Tribóhan estat les persones que Gorgori ha triat per a les converses. Unes converses que, d'altra banda, diuen molt de les persones, però poc dels artistes. En aquest sentit, l'autor ba prefetit donar preferència a l'anècdota, de manera que el lector s'assabenta de fets accessoris -com per exemple, que Josep Carre ras va haver de vendre salsitxes de Frankfurt a les portes de l'Òpera de Viena després de perdre una aposta-, i no pas d'opinions sobre aspectes més profunds de l'art interpretatiu. Atesa la rellevància dels entrevistats, no hauria estat de més que Marcel Gorgori hagués apostat per una altra manera d 'enfocar les converses. Tenim davant, doncs, un llibre apte únicament per a tot aquell lector que vulgui tenir una visió més IJeugera, o frívola fins i tot, d'un món considerat des de sempre com poc donat a la broma o a la intranscendência. Jordi Salazar 253 47 587 BARCELONA (BARCELONÈS) 3NOVEMBRE 21 h Auditori OBC. Música de pel·lícules de Nino Rota. 4NOVEMBRE 20,30 b Liceu Concert Jane Eaglen, soprano. Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Salvador Mas. Weber, Spontini, Wagner, Beethoven. 21 h Auditori OBC. Música de pel·lícules de Nino Rota. (Segona audició). 21,30 h PaJau Marlango. S NOVEMBRE 19 h Auditori OBC. Música de pel·lícules de Nino Rota. (Tercera audició). 6NOVEMBRE IIh Auditori OBC. Música de pel·lícules de Nino Rota. (Quarta audició). 7NOVEMBRE 20,30 h Liceu Concert Ja ne Eaglen, soprano. Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Salvador Mas. Weber, Spontini, Wagner, Beethoven. 2 2 lO NOVEMBRE 21 h Palau NDR Symphonieorchester Hamburg. Dir.: Christoph von Dohmínyi. Bartók, Bruckner. (Palau 100). 11NOVEMBRE 21 h Auditori OBC. Dir.: Christopher Hogwood. Mendelssohn, Mozart, Elga•·· 12NOVEMBRE 19 h Palau OSV. José Menor, piano. Dir.: Uwe Mund. Beethoven, Schubert. (Con· certs Simfònics al alau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 22 h Palau Orquestra Simfònica de Volgograd. Les quatre estacions de Vi valdi, Mar· cello, Albinoni, Pachelbel. (Promoconcert). Auditori OBC. (Tercera audició). Palau Orquestra Simfònica de Volgograd. Chopin, Mendelssolm. (Promoconcert). Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fun· dació Caixa CataluÓa). Dir.: Jordi Casas Bayer. Brahms, Schubert, Schu· mano. (Música de ambra al Petit Palau). 5 3 1 2 3 13NOVEMBRE I I h 18 h ;¡;¡ 16NOVEMBRE 21 h ¡;;;;- ...= 4 a a lS NOVEMBRE 21 h Auditori OBC. Kiri Te Kanawa, soprano. Dir.: Franz·Paul Decker. Strauss. g ¡;¡· 19NOVEMBRE 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 1 At. Barcelonès Trio di Clarinetlo. Hummel, Poot. (Joves & Clàssica) . Auditori OBC. (Tercera audició). l Palau OSV. Orfeó Català (patrocinat per Fundació Cat"<a Penedès). Mireia Pintó, mezzosoprano. Dir.: Josep Vila i Casañas. Obres per a cor 11 capo pella i obres de Bhrams i Vila per a cor i orquestra. (Concert per als so· eis dc l'Orfeó Català). l ~' 253 ..... s: ;;:::;· ¡;;;;- a ~ ;:;· 20 h 20NOVEMBRE li h 18 h e:.. í>3 ¡;¡- ...= ¡;;;;- 21NOVEMBRE 20,30 h Liceu Semiramide dc Rossini. Dir.: Riccardo Frizza. 22NOVEMBRE 2 1 h Palau Dresdncr Barockorchester. Jana Reiner. soprano. Ulrike Titze, solista i direcció. Lully, Fischcr, Bach. (Euroconcert). Auditori CCCB Orquestra de Cambra Catala n a. Montserrat Bella, soprano. Viviana Salisi, piano. Joan Borràs, recitador. Dir.: Joan Pàmias. Pahissa, Ger· hard, Montmany, Beng\Jercl. Liceu Semiramide de Rossini. Dir.: Riccardo Frizza. Palau Jove Orquestra Nacional de Catalunya. Juao de la Rubia, orf:e. Cuarteto Arccus. Dir.: Salvador Mas. Elgar, Pouleoc. (Festa de a Música. Concert de cloenda d'El Primer Palau). Liceu Semiramide dc Rossini. Dir.: Riccardo Frizza. 21 h Auditori OBC. Cor d e Cambra del Palau de la Música CataJana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya. Oir.: Jordi Casas Bayer). María Espada, SO· prano. Mark Tucker, tenor. José Antonio López, baríton. Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. La Creació de Haydn. 22 h Palau Rosana. Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu Concert Anna Caterina Antonacci, soprano. Orquestra de Cambra del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Josep Pons. Mozart. 22 h Palau Rosana. Auditori OBC. (Tercera audició). Palau Percussions de Barcelona. Jordi Vilaprinyó, teclats. Carles Lobo, guió i presentació. La volta al món amb 80 instruments de percussió. (Concerts 21 h 24NOVEMBRE 20,30 h 21 h 2SNOVEMBRE 20,30 h 26NOVEMBRE 19 h 27NOVEMBRE li h 12 h 48 588 1 1 1 1 Familiars al Palau). 17 h Liceu Semiramide de Rossini. Dir.: Riccardo Frizza. 18 h Auditori CCCB Orquestra de Cambra Catalana. Montserrat BetJa, soprano. Viviana Salisi, piano. Joan Borràs, recitador. Dir.: Joan Pàmias. Pahissa, Gerbard, Montmany, Benguerel. Liceu Concert Anna Caterina Antonacci, soprano. Orquestra de Cambra del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Josep Pons. Mozart. Auditori Pbilharmonia de Praga. Natalia Gutman, violoncel. Dir.: Jiri BeloWavek. Saint-Saens, Txaikovski, Dvorók. (lbercamera). 29NOVEMBRE 20,30 h Liceu Semiramíde de Rossini. Dir.: Riccurdo Frizza. 30NOVEMBRE 20,30 h Liceu Semiramide de Rossini. Dir.: Riccardo Frizza. 28NOVEMBRE 20,30 h 21 h !DESEMBRE 19 h Petit Palau Orquestra Nacional dc Cambra d'Andorra. 2DESEMBRE 20,30 h Liceu Semiramide de Rossini. Dir.: Riccnrdo Frizza. 21 h Auditori OBC. Angel Jesús García, violí. Dir.: Rumon Gamba. Adams, Weilt, Schumann, Ravel. 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20 h At. Barcelonès Trio Accents. Glinka, Mendelssohn, Citaries. (Joves & Clàssica). 20,30 h Liceu Semiramide de Rossini. Dir.: Riccardo Frizza. 22 h Palau Ismael Serrana. 4DESEMBRE 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). S DESEMBRE 20,30 h Liceu Semiramide de Rossini. Dir.: Rkcardo Frizza. 9DESEMBRE 20,30 h Liceu Semiramide de Rossini. Dir.: Riccardo Frizza. 12DESEMBRE 20,30 h Liceu Semiramide de Rossini. Dir.: Riccardo Frizza. 21 h Palau Stefan Vladar, piano. Haydn, Beethoven, Schumann. (Euroconcert). U DESEMBRE 21 h Palau Wiener Virtuosi (solistes de la Filharmònica de Viena). Mozart, Haydn, Beethoven. (Palau 100). Catedral Joan CastiJlo, orgue. Sweclinck, Bach, Frescobaldi, Buxtehude, Bruhns, Bohm. (L'Orgue de la Cutedral de Barcelona. Euroconcert). 3DESEMBRE 14DESEMBRE lS DESEMBRE 20 h 21 h Petit Palau Trio Gutman. (Música de Cambra al Petit Palau). 19,30 h Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat fer Fundació Caixa Catalunya). Dir.: Esteve Nabona. "La família Bach ' . (Cambra Coral). 20 h Palau El Messies de Handel (Fundació "la Caixa"). 20 h Acad. MarshatJ Concert de Nadal. Palau El Messies de Hiindel (Fundació "la Caixa"). 21 h Santa Maria del Mar Orquestra Barroca Catalana. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat f.er Fundació Caixa Catalaunya). Dir.: Xavier Puig. El Messies de Hande. 19 h Palau OSV. Dir.: Albert Argudo. Festival de valsos. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h Auditori Temlorada OBC. Orquestra Simfònica del Capitole de Tolosa de Llengua oc. Dir.: Tugan Sokhiev. Dukas, Stravinsky, Txaikovski. 19 h Sta. Maria del Mar Orquestra Barroca Catalana. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat f.et· Fundació Caixa Catalaunya). Dir.: Xavier Ptúg. El Messies de Hande . 20 h At. Barcelonès Esperança Rotger, piano. Granados, Albéniz, Prokófiev. (Joves & Clàssica). 22 h Palau Orquestra de Cambra de Brest. Cupella Nacional de Bielorússia. Bach. (Promoconcert). llh Auditori Tem/corada OBC. Orquestra Simfònica del Capitole de Tolosa de Llengua oc. (Segona audició). 11 ,30 h Palau OSV. Dir.: Albert Argudo. Festi val de valsos. (Concerts Simfònics al Palau). 16DESEMBRE 20 h 17DESEMBRE lS DESEMBRE ...= Si .,.. ..;! 3 ...,, ...., Ei' 253 ..... = :s ...., . ... a ¡¡;; ~· Si ...ei:==- 49 589 19 h Aud. Winterthur Cor Vivaldi-Ipsi Petits Cantors de Catalunya. Dir.: Òscar Boac:la. Con. cert de Nadal. (Les Quatre Estacions del Cor Vivaldi). 21 h Palau Orquestra de Cambra de Brest. Capella Nacional de Bielorússia. El Mes. sies de Handel. (l'romoconcett). Ateneu Barcelonès Guillem Ca.lvo, violí. Pau Casan, piano. Mozart, Bach, Brahms, Mompou, Prokófiev, Paganini. (Joves & Clàssica). 21 h Palau City of London Sinfonia. Cor de Noies de l' Orfeó Català. Josep Carreras, tenor. Dir.: David Giménez. Concert de Nadal. (Palau 100). 21 h Sant Felip Neri Orquestra de Cambra Catalana. Dir.: Joan Pàmias. Casellas, Rossell, Juncà. At. Barcelonès Trio Àgora. Mendelssohn, Granados. (Joves & Clàssica). 22DESEMBRE 20 h 23DESEMBRE 20 h 26DESEMBRE 19 h Palau Concert de Sant Esteve de l'Orfeó Català. Música de Nadal per a cor, o.rgue i grup de metalls. 29 DESEMBRE 21 h Auditori Strauss Festival Orchestra. Concert de Cap d'Any. (Promoconcert). Liceu Wozzeck de Berg. Dir.: Sebastian Weigle. Auditori Strauss Festival Orchestra. Concert de Cap d'Any. (Promoconcert). 22 h U. Filharmònica New Orleans Blue Stompers. 19NOVEMBRE 22 h U. Filharmònica Ensemble. 22 h U. Filharmònica El Castell Negre. 19 NOVEMBRE 20,45 h Església Guido lotti, orgue. Frescobaldi, Robert de la Riba. 27 NOVEMBRE 17,30 h Església Micbael Radulescu, orgue. Bruhns, Buxtebude, Bach, Radulescu. Orfeó Canongí Cor Jove de l' Orfeó Català (patrocinat per l'Aliança). Josep Buforn, piano. Dir.: Esteve Nabona. Obres per a cor a cappel/a i cor i piano. 30DESEMBRE 20,30 b 21 h AMPOSTA (MONTSIÀ) S NOVEMBRE 10 DESEMBRE CABRERA DE MAR (MARESME) LA CANONJA (TARRAGONÈS) 20 NOVEMBRE 18 h CAPELLADES (ANOIA) 5 NOVEMBRE 21 h Paper de Música Joan-Antoni Pich, violoncel. Àlex RanlÍrez Gama, piano. Mozart, Beethoven, Prok,ófiev, Piazzolla. 17 DESEMBRE 21 h Paper de Música Orquestra Simfònica Europea Mediterrània. Dir.: Crisi-ian Florea. Mú· sica de pel·lícules. Església Cor de Catnbra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fuo· dació Caixa Catalunya). Carles Trepat, guitarra. Dir.: Jordi Casas Bayer. LLÍVIA (LA CEllDANYA) 6 DESEMBRE 17 h Romancera gitano. TEIU.lASSA (VALLÈS OCCIDENTAL) 17 NOVEMBRE 21 h Centre Cultural 27 NOVEMBRE 18 h Centre Cultural Orquestra Internacional Italiana. Mikhai1 Ovrutsky, violí. Dir.: André Beroard. Rossini, Pagauiui, BoccberiJú, Haydn. (Fundació Caixa Terrassa). Ballet de l' Òpera de Perm. Dir.: Kyrill Shmorger. Homenatge a Ba/sn· clline. (Fundació Caixa Terrassa). 50 590 SEMPRE HEM RECOLZAT LA CU LTURA . ARA FINS I TOT TENIM L A NOSTRA PRÒPIA OBRA D ' ART . • Grupj\gbor SEMPRE AMB I..A MÚSICA I AMB El.. PAI..AU DE I..A MÚSICA CATAI..ANA . LA FUNDACIÓ CAIXA CATALUNYA EL CoR DE CAMBRA '~·{'.4,.&.&..1..&. u DE LA MÚSICA CATALANA