Revista Musical Catalana. Núm. 254 Desembre 2005
Editorial: Eiji Oue, resposta ràpida a la crisi de l'OBC / PANORAMA Fa cinquanta anys, Bayreuth a Barcelona. Rosa Massagué / L'ICMC 2005, a Barcelona. Eduard Resina / Música de Cambra al Petit Palau. Concerts Familiars al Palau. Temporada de l'ONCA. RRMC / Temporades Caixa Terrassa, Teatre Lliure, TNC i Avuimúsica. RRMC, Jaume Comellas i F. Taverna-Bech / La promoció dels joves músics, encara un repte. Núria Peláez / La temporada d'Òpera a Catalunya incorpora sarsuela. Jaume Comellas / Mikrokosmos: Un panorama revelador. Pere Artís / Tangents: Tangents: Retom a Nàpols. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Un gran pas endavant. Xavier Chavarria / Del seu affm.: Sr. Ara Malikian. Jaume Comellas / Ho han dit, ho han escrit... / Crítiques: Jaume Comellas, F. Taverna-Bech, Lluís Trullén i Robert Benito / Directors d'orquestra/direccions personals (11). Els alerons de Franz-Paul Decker. Antoni Batista / TEMA La cantata de Nadal. Un patrimoni musical desconegut / La cantata de Nadal i altres gèneres d'aquestes diades. Francesc Cortès / MUSICALIA Francesc Vila Rufas, Cesc. El dibuixant de la música. Mònica Pagès / Wiener Virtuosi, Robert King, Tugan Sokhiev, Trio Natalia Gutman, Stefan Vladar, Efervesència vienesa. Lluís Trullén i F. Taverna-Bech / La nova versió de Wozzeck, esdeveniment al Liceu. Jaume Comellas / Sidoku.com: el sudoku musical. RRMC / Música encreuada. Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Tots aquells que amb el seu suport i sensibilitat fan possible que el Palau s'ak:l cada IIElg8da més BITU'lt. Els Patrons. Els Memtxes d'Hooor. Els Membres Potectors. Els Palrocinadors. Els Socis de I'Ofeó Català. Els Amics del Palau. 1 I Can Greg Els pilars del Palau de la Música Catalana ( rcoo aberti¡ .flsancaja - ... ~ u- ~•.._.,_s=~ndtt ___ aro Al.ò ..GOe. ,._, a'3 - CAfAI.IIOIYA _ .. 4; + _._,...._ • f~tl llir> ~]· .. - ,.,_. . IIII!NCACAI._ "ftl:tl'tt';t;t;l ·-....., »» os ~ -.- -J~o-3 Colonial ~ ~ ~~· = ~-gasNatural e- c::IIJQbo GNpo ~ Planeta CATAU.IfYA ~ OU'OZIVI ---• MPG 'l' .. OTtl.f.~Sit.KrH J..~ FUN1lo'.CI0 I'UIG EL PAlS Sl~ ENS !fo*-i ElJRO'.W) " Fundoa6 Goba- r¡J '-:t=- 1111 Çoooutu --- p___. ~@ ·=- ( ~ R 5:\J PEL T u m == ABC CATALUNYA. ACCENTIJRE, ACCESO GAOlJ', S.L •• PeS PROYECTOS, OORAS YCONSTRUCCIONES, AGEFRED. S.A., AGROLIMEN, AGUSTI TORCLLO. S. A., AIRAT, S.A.. AJUIITAMENT D'AMPOSTA. AJUIITAMOO DE LA &NIA.~~ DE SANT ..usT llESVER't AJll'ffAMOO' DEL PRAT DE LLOBREGi\f, ALMAALLI'ROOESFARMA. ALSTOM TRANSPORTE, s.A.. ALTAE BANCO PRIVAOO {GRUPO CAJA MAORIO), ALUANZ SEGIJlOS, AON-GIL & r::.NNAJAL, AAAWID BASI. ,..,.._,.,.u JOR!JA S.A.. ASEPEYO, ASSOCIACIOICOI:LEGI D'ENGINYERS INDUSTRIALS DE CATALUNYA. ASTRALPOOL, I!AGUtS·MASRIERA JOIERS BANCO POP\Jift.A ESPAfíOL. BANIOIITER. BAOUts ASSOCIATS. FAMiliA BARCELO BOOOA. B8VA. CKJJIN, CADENA COPt:. CAIXA DE GIRONA, CAIXA DE TERRASSA, CAMBAA DE COMERÇ DE BARCELONA, CANON ESPAflA. S,A., CAPRABO, S,A.. CATALANA OCCIOEIIT, CATALUNYA MúSICA I REVISTA MUSICAL CATALANA. CAVASUMARR()CA. CIMENTS MOLINS, CLARIANT IBffiiCA, CILOS·9, S.A., COBEGA, S.A, COl: LEGI D'ENGINYERS DE CAMINS CANALS I PORTS - CATALUNYA, COl: lEGI DE FARMAC~UTlCS DE BARCELONA, COMRÀDIO. COMSA. SA, CONOIS SUPERMERCATS, CO~ DE LA ZONA FRANCA DE BARC€LONA, CORPORACIO foiX, CReDITO YCAOCIÚN. JOAN CURTO I t.IASSANA. CHOCOLAT FACTORY, OATATON LATINA, DIARI AVUI, CARLES o1Az I GóMEZ, ORAGAOOS OORAS YPROYECTOS. S.A. EDYPRESSf! ~~:;:;;· EL MIJ.lDO DE CATALUNYA. ERCROS. EUROFIRMS TREBALL TEMPORAL, fRAioKElC FERNANDEZ I JOVAL, RAMON FERRER ICANEI.A, AATC ASSEGURANCES, FIGUERAS IIITERNATIONAL SEATING. &.A, ARA DE BARCELONA. FM.21NSTAI: """"'"' S.A., MARIA FONT DE CARtilLA. FONT VRLA, FUNOACIO OAMM, FUNOAOO PUIGVERT, FUNDACION CUATRECASAS, FUNDACION HERBERTO GUT DE PROSEGUR, GABINET URIBE, GAOE/GRUPO DE ASISTENOA YDISEAO aE~,!;;• GAES, GARRIGUES, GISA. GLAXOSMITHKUNE. G.P 0., &.A., GREMI DE CONSTRIX:TORS DE BARCELONA I C0MAR0UES. GRUP PANRICO. GRUPO AC MARCA, GRUPO RECOtETOS, GRUPO V1TA, èUINOVART & OSHSA. IBEROROLA, IC. EMPRf.,....,., INORA.L'ALW<ÇA,LA S8lA DE BARCELONA. LABORATORIS DR. EQiEVARNE, LABORATORIS IN!Bs.A, S.A.. LATrnJ04, UCO LEASING S.A., E.FC. LOGIC CONTROL, ALBERT MALLOFRt MERO< FI\AMA YOUIMICA. SA, MIER ~ICACI(JNES, s.A., MIQUEl Al.JMENTACIO GRUP. S.A., HORACI MIRAS IGINER, I.IORGAN STANlEY, MRW, NATIJR SYSTEM, S.L., NEC IBffiiCA, S.A., NESTLE ESPAilA. S.A., NISSAN MOTOR IB~RICA, S.A., NOVEll, OCASO ASSEGURANCES. ONA CATALANA. ONDA RAMBLA. OWlEO TV, PANASONIC TECINCS. PORT AVOOURA, POOT DE BARC8.0NA,PRICEWATERHruSECOOPERS, fUNDACIÓ OUAOIS, RACC, REGAL INSURANCE CILUB. RENFE, RICARDO MOliNA. &.A., FRANCESC RUB!RALJA IvtlASECA. SABA APARCAMéHTS. S.A., S.A. OAMM, S.A. C.R ES.A, s.ALICRU ORFEÚ CATALA JOAN SANTAIJJ.RlA I SEGU'IA. EMI.I SARIUON IAV1NOO, SAYTEL SERVElS INFORMÀTICS, SEI.MAit s.A., SEIMRED. S.G.AHlHlACIO AUTOR, JOSEP SINGLA I BARCELÚ, SO.VAY IBèUCA. S.L, SONY ESPARA. S.A. STAfF EMPRESARIAL, TIE COLOMffi GROII', TORRASPAI'S., OSCAR TUSOUETS BLAM:A, VIATGES BA1XAS. S.A, V1TALICIO ASSEGURANCES. 11111111111111 PALAU DE lA MÚSICA El!. a j Mu• li(!U~ (din Porta ..... I 3a ÈPOCA ANY XXII DESEMBRE 2005 Consell Editorial : Fèlix Millet (President), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner, Ramon Pla i Jordi Rueda. Consell de Direcció: Pere Artfs (editor), Jaume Comellas {direcció periodística), Albert Mallofré (coordinació amb Catalunya Música) i Lluís Millet (direcció musical). CinqU!lJÚJl a11ys dels Festivals Wagner a Barcelona Publicitat: Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, lr 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona Preimpressió: Ormograf, S.A. Impressió: Agpograf, S.A. Distribució: Distribarna, S.A. Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 TEMA MUSICALIA Cesc Els articles publicats a "Cntnlunyn Música/Revlbln j Musical Catalana" expressen només l'opinló dels ARW.. lONES. Catalana" no mantindrà correspond~ncia amb els seus autors. "Catalunya Músicn/Rcvista Musical autors d'originals no enrorregats i enviats espontàniament a la Redacció. C de Ics reproducclnn.• nutorlt¿¡¡des, VEGAP, Barcelona 2005. Pactada: Fragment del cartell dèb Fe>tívals Wagner a Barcelona (Gran TNtTe del Uceu). L' ICMC 2005, a Barcelona per Eduard Resina La promoció d els joves músics, encara un repte per Núria Pelóez La temp orada d' Òpera a Catalunya incorpora sarsuela per f.C.C. Mikrokosmos: Un panorama revelador per Pere Artfs •• per Xnvier Chauarria per jordi Maluquer Ars Subtilior: Un gran pas endavant Del seu affm.: Sr. Ara Malikian per Jaume Came/las Ho han dit, ho han escrit... Crítiques per fattme Comellns, F. Tauema-Bech, Lluls Trullén i Robert Beni to Directors d'orquestra/direccions personals (11). Els alerons de Franz-Paul Decker per Antoni Batista G La cantata de Nadal. Un patrimoni musical desconegut ~ La cantata d e Nadal i altres gèn eres d'aquestes diades Pai.1u de la Músic;¡ Catalana, telèfon d'atenció ni dimt: 90244 28 82 (de dilluns a dl'Q.1bto, d~ 9,30 h ,, 21 h) ~S.L.. Fa cinquanta anys, Bayreuth a Barcelona per Rosa Massagué Tan gents: Retom a Nàpols W Sant Francesc dc Paula, 2 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 72 10 www.paluumuslcu.oq¡ Eiji Oue, resposta ràpida a la crisi de l'OBC G El amgrés anual de l'fCMC, enguany a Barcelona ralalm•ya músira/rr1isla 111siral ralalua A/e: rcvi>tn@palaumusica.org •• o •o G Col·laboren en aquest número: PERE ARTlS, ANTONI BATISTA, ROBERT BENlTO, NATÀLIA BORONAT, CESC, tWTER CHA VARRIA, JAUME COMELLAS, fRANCESC CORrts, JORDI MALUQUER, ROSA MASSAGUÉ, MÒNICA PAG~ i '.\.\'TACANA, EDUARD V. PATSL, NÚRIA PELAEZ, EDUARD RESTNA, FRANCESC TAVERNA-BECH i LLUfS TRULLÉN. o o Secretaria de Redacció: Teresa Martínez ISORS ~ PANORAMA Disseny: Ferran Sendra MOO rJJIN. lENTS :;o¡¡CI \'MSA. EDITORIAL SCHERZANDO CONCERTS Revista de l'ESMUC, pàgines centrals •• •• •o • per Francesc Cortès Francesc Vtla Rufas, Cesc. El dib uixant de la música per Mònica Pagès i Santacnna Wiener Virtuosi, Robert King, Tugan Sokhiev, Trio Natalia G utman, Stefan Vladar, Efervesèn cia vien esa per Llufs Trullén i Francesc Tauerna-Bed1 La nova versió d e Wozzeck, esdeveniment al Liceu per f. C.C. Sidoku.com: el sudoku musical perRRMC Música encreuada per Eduard 11. Patsi per Cesc 3 603 11111111111m PAlAu MÚ)ICA CATAL\NA Música de Cambra lli Tem pooada 2005-2006 Petit Palau Dimecres, 16 de novembre de 2005, 21 h COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA Grup Instrumental SoliJteJ vocals Jordo Ce sas Beyer, cka<:!Cif Brahms: Qralre rpar!Bis, ap. 92 Brahms: Voer Gesw7ge, ap. 17 Schubert: Gesarg der Gester über den waser Schumann: Requiem fü• Mignon Port de Barcelona Dimecres, 14 de desembre de 2005, 21 h Dilluns, 27 de febrer de 2006, 21 h TRIO NATALIA GUTMAN TRIO CLARET -COLOM-LLUNA Programa per determinar &- ALTAE Beethoven: Trio, op. 11 Guinj oan: Puzde Brahms: Trio, op. 114 ( Dimecres, 1 de febrer de 2006, 21 h Dijous, 6 d'abril de 2006, 21 h ENDELLION STRING QUARTET Mochel Klener, Haydn: Qlilrlet ap. 7611, Hob. 111.75, en Sol maia• Bartók: Quilftel núm. 3, Sz. 85 Beethoven: Quartet núm. 13, en Si bernoli major, ap. 130, 1l!Tlb Gro!'se Fugue op. 133 Prev de localitats: 1B € Informació I venda: Tel. 002 Hí' 88? · a/c: taq.n'le~ti!'pn!numu~:ca org Venda d'eni• ades pet lnteonet: www,palaumusica.org MARTA ALMAJANO, soprano ,.,,'t'..,,., •la Cançó romàntica esnan¡ota del segle XIX• Ob•as d.:~: Adalid, Torres, Udesma, Camlcer, Garcia I Nuñez Robres al com és ben sabut, el passat 18 d'octubre les màximes instàncies executives de l'OBC -el gerent Joan Oller i el president del consorci, Manuel de Nadal-, van anunciar el nomenament d'Eiji Oue com a nou director a partir de la temporada 2006-07 en un contracte de quatTe anys de durada que començarà just quan acabi el de l'actual titular, Ernest Martínez Izquíerdo. D'aquesta manera tan ràpida es tanca una crisi que es va desfermar les setmanes prèvies a les vacances amb l'anunci de l'encara titular de la no acceptació de Ja proposta de renovació que se li havia fet des de la Gerència. extensa en els miijans generalistes, Eiji Oue treballarà catormanera Com ja s'ha exposat de ze setmanes cada any amb l'Orquestra i dirigirà entre vuit i deu programes, a més de quatre a sis alh·es activitats, com poden ser gires i enregistraments. El director japonès compta amb un historial remarcable, amb una certa projecció internacional, en tot cas bastida en formacions no estel· lars, entre les quals la Simfònica de l'NDR Hannover de la qual és titular. Hom va insistir en el fet que el perfil d'aquest director s'adapta al que demana I'OBC, amb components com projecció -personal i de la formació-, experiència amb orquesh·es de nivell, una canera en creixement, voluntat de generar entusiasme entre el públic, donar suport a la música del segle xx, i sembla -ho afegim nosaltres- que una actitud favorable envers la creació autòctona. També compta amb el suport dels membres de l'Orquestra, el h·eball previ amb els quals sembla que els ha resultat satisfactori. La clisi, doncs, fa tota l'aparença que està tancada malgrat que l'horitzó encara mostri determinades boirines que no acaben de conferir la h·anquiJ.Iitat plena desitjable. Per exemple, per què calia insistir tant que l'opinió dels músics era quelcom secundari en la decisió? El model de dedicació parcial -les esmentades catorze setmanes-, model d'altra banda molt corrent, ¿és el que necessita una orquestra com I'OBC sortida d'una crisi? ¿La direcció artística tindrà plena autonomia en les decisions de la seva incumbència estricta? En tot cas, ara només cal mirar endavant i confiar que definitivament Oue es converteixi, que ja seria hora, en un director de referència en la història de la fmmació. D'una formació que porta massa anys d'indefinicions en aspectes tan importants com objectius concrets, consolidació d'un model de gestió, i criteri artístic i, compte!, estètic -o sigui personalitat pròpia-, aspecte aquest cabdal i que té en la imatge dels nombrosos titulars que ha tingut els darrers anys una evidència palpable. Una orquestra, no ho oblidem, que els daners anys, amb tot, ha sofert un innegable salt qualitatiu i que ha vist créixer la seva audiència i el seu protagonisme social a l'àmbit barceloní. Eiji Oue, resposta ràpida a la crisi de l'OBC 254 5 605 Fa cinquanta anys, Bayreuth a Barcelona CINQUANTA ANYS ENRERE, DEL 16 D'ABRIL A L'1 DE MAIG DE 1955, BARCELONA VA SER ESCENARI D'UNA FITA MUSICAL DE PRIMER ORDRE, LA VINGUDA DEL FESTIVAL DE BAYREUTH EN LA QUE HA ESTAT LA PRIMERA I GAIREBÉ ÚNICA SORTIDA DE LA SEVA SEU BAVARESA. ALLÒ VA SER UNA FESTA MUSICAL PER ALS AMANTS DE L'ÒPERA EN GENERAL I DE LA MÚSICA DE WAGNER EN PARTICULAR, PERÒ VA SER TAMBÉ UN ESDEVENIMENT QUE VA SORTIR ALS CARRERS D'UNA CIUTAT QUE INTENTAVA SUPERAR LA POSTGUERRA, PERÒ QUE ENCARA VIVIA SOTA LA FEIXUGA LLOSA DE LA DICTADURA. ¡'l = .... 5I 50 ~ ¡¡¡¡¡' ~· 254 6 a vinguda del Festival a Barcelona, al Gran Teatre del Liceu (només ha tornat a sortir de Bayreuth una altra vegada, el 1970, per anar a Osaka), va ser fruit de la suma de diversos interessos. Els de la familia Wagner, els dels wagnerians catalans i els del règim franquista. Donada restTeta vinculació del Festival amb Hitler i l'ús de Wagner que en va fer el nazisme, la familia del compositor i la Festpielhaus van haver de passar una quarantena "desnazificadora" després de la Segona Guerra Mundial. El 1951, el teatre va poder reobrir, però els Wagner consideraven que calia sortir d'Alemanya per explicar al món que s'havien rentat la cara. En aquell mateix 195 I, a casa nostra s'esqueia el cinquantè aniversari de l'Associació Wagneriana i per celebrarho es va convidar Wieland Wagner, un dels néts del compositor, que va portar l'exposició uwagner en el mundo" al Saló del Tmell. Un any després, l'alcalde Antonio María Simarro, convidat a assistir al Festival, en va tomar tan entusiasmat que va posar en marxa una campanya per aconseguir de portar-lo a Barcelona. El fet que, a diferència del Regne Unit o de França, Espanya no tenia greuges contra el nazisme per no haver-lo patit, ans al contrari, va fer que els germans Wagner, Wolfgang i Wieland, consideressin Barcelona un lloc idoni. D'altra banda, per al règim franquista, en plena autarquia -la visita del president Eisenhower al dictador que va servir per trencar l'aïllament internacional no es produí fms al 1959-, l'oportunitat de muntar un festival del L prestigi del de Bayreuth li donava la possibilitat de fer veure que allò era un país força normal. L'ànima de l'operació va ser el Patronat Pro Festivals Wagner que presidia Antonio Sala Amat, comte d'Egara. El formaven banquers, empresaris, industrials i institucions. fins a cent trenta membres, que es van comprometre a aportar des de cinquanta mil pessetes a títol individual, fins als tres milions els propietaris del teatre, dos l'Ajuntament, i un tant la Diputació com el Govern de Madrid. Hi havia, però, una greu dificu ltat per portar les representacions a Barcelona: el llastimós estat de les instal·lacions del Liceu, i molt en particular tota la part elèctrica. tenint en compte la importància dels efectes lumínics en les noves produccions de Wieland Wagner, despullades de l'escenografia clàssica, i que incorporaven una nova estètica. A.ixí, es va canviar totalment el sistema elèctric, es va instal-lar el ciclorama a l'escenari, i el fossat de J'orquestTa es va ampliar. La vinguda del Festival va ser, doncs, la gran ocasió que va tenir el Liceu per modernitzar-se. El programa incloïa tres títols: Parsifal, Tristany i /solda i La Valquíria, i se'n van fer tres representacions de PER AL RÈGIM FRANQUISTA, EL FESTIVAL LI VA CONFERIR UNA CERTA IMATGE DE NORMALITAT. cadascun. L'orquestra va ser la Simfònica de Bamberg. Joseph Keilberth va dirigir les dues primeres, i Eugen }ochum, la darrera. El cor era el del Festival i els cantants eren el bo i millor del moment: Wolfgang Windgassen (Parsifal, Siegmund, Tristany), Hans Hotter (Amfortas, Gurnemanz, Wotan), Marta Modi (Kundry, Brünnhilde, [solda), Gré Brouwenstijn (Sieglinde), Josef Greindl (Hunding), Rudolf Lustig (Siegmund), Helène Werth, Gustav Neidlinger, Ludwig Weber, Hermann Uhde i Georgine von Milinkovic. La premsa, tota, es va abocar en resdeveniment i Ja van cobrir les millors plomes del moment, com ara Josep Palau, joan Amades, Carles Soldevila, Josep Maria Pi Suñer, César Martinell, José del CastiUo, Rafael Manzano, Esteve Molist Pol, Alexandre Cirici-Pellicer, Josep Maria Garrut, el pintor Thar- rats, Ramon Caralt, o Isidre Magriña. Vinculaven el compositor a diversos aspectes de les obres de Baudelaire, Nietzsche, Humboldt, Goethe, Gaudí, el doctor Letamendi o Dalí. f, naturalment, es parlava dels orígens de Lohengrin i Parsifal en cançons de gesta i fets històrics de Catalunya, i concretament de la identificació entre Montserrat i Montsalvat. a premsa també va voler recordar o reivindicar músics catalans com el tenor Yiñas, Josep Anselm Clavé -que va dirigir el concert en el qual per primera vegada es pogué escoltar \:Vagner a Barcelona i, de fet, a tot Espanya-, o rorganista i compositor Anselm Barba. Anna d' Ax, que ja havia publicat el llibre Wagner vist per mi, va traduir al català les tres òperes que s'havien de representar a Barcelona. i l'Editorial juventud treia el llibre Wagner. Su vida Y los argumentos de sus óperas, de Nicob~s Barquet, llibre que encara continua en el catàleg de l'editorial. El musicòleg José Eugenio de Baviera y de Borbón pronuncià una conferència al Conferencia Club que es reunia a l'Hotel Ritz, i Pi Suñer en dictà una altra al Centro Cultural de los Ejércitos. El 2 de març, amb l'assistència de Wolfgang Wagner, s'inaugurà al Saló del Tmelll'exposició "Bayreuth-Barce· lona", i en aquell mateix saló es van fer L durant diverses setmanes audicions discogràfiques de totes les òperes del compositor. Vmculat a aquella exposició es convocà un concurs d'arts plàstiques. També cal destacar la projecció, al Cinema Alexis, de la pel·lícula Parsifa/, dirigida el 1951 per Daniel Magrané, amb Ludmila Txerina i Gustavo Rojo. L'associació dc veïns del carrer de Pelai i els botiguers del passeig de Gràcia es van sumar al Festival amb decoracions i concursos d'aparadors. A més, el Festival va servir per anunciar reiJotges i productes de cosmètica, i els ninotaires hi van trobar inspiració per als seus acudits. No va faltar un gran acte de participació ciutadana en la forma d'un homenatge a Wagner i Clavé, amb els Cors de Clavé i la Banda Municipal al passeig de Gràcia. Hi van participar mil tres-cents cantaires i hi van assistir quinze mil persones. El Festival es va inaugurar el 16 d'abril. Les cròniques mundanes recullen la presència d'autoritats de tota mena, civils i militars, excepte les eclesiàstiques. d'aristòcrates, de rics de tota la vida i nou-rics, i fins i tot d ·estraperlistes. El ministre de l'Aire, general Gonzalez Gallarza, va assistir a Ja inauguració, i Joaquín Ruiz )iménez, que ho era d'Educació, a la cloenda. I entre l'un i l'altre. el dia 27, Carmen Polo, esposa del dictador, i la seva filla Carmencita, van assistir a la representació de simo. El juego de virtuosismo con los cortinajes, el ciclorama y las luces ha servido para exaltar el carócter expresionista de la música. No es la solución perfecta para Wagner, pero tampoco lo es la orgía de pe/ucas, cascos. lanzas y corazas." ¿Tenia futur, el Festival de Bayreuth a Barcelona? En declaracions al rotatiu del can-er de Pelai, el president del patronat manifestava el desig de continuïtat, però afegia: ''El futuro es siem- pre una incógnita y depende de muchos factores, entre los cua/es no es posible descartar ni los compromisos ni las aspiraciones de los señores Wagner." Un cena han sido de excepción", però afegeix: "Los protagonistas de las tres obras representadas son, sin duda, cantantes y actores de gran c/ase, pero ninguna (exceptuando Ludwig Weber y tal vez Hans Hotter) nos ha hecho olvidar a Gertrud Grob-Prandl ni a Kirsten Flagstad, ni a nuestra gran Victoria de los Angeles. La puesta en escena ha fatigada un poco al espectador pero ha resultada un experimento interesantí- dels factors decisius perquè no tornés el Festival va ser l'econòmic. Al final, les institucions públiques no van complir el compromís adquirit i els comptes no van quadrar. D'aquell esdeveniment, en va quedar un Liceu modem, un record extraordina ri per als ama nts de Wagner i avui, cinquanta anys després, podem gaudir d'una gravació de La Valquíria, concretament de la representació del 27 d'abril, acabada de presentar en CD (Aria Recording) i promoguda per Amics del Liceu com a contribució al cinquantè aniversari d'aquella quinzena màgica i irrepetible en q uè Barcelona va ser Bayreuth. 254 La Valquíria. La crítica va coincidir a donar una nota altíssi ma a tothom . Però el q ue més va cridar l'atenció van ser les agosarades posades en escena. En "La Vanguardin Española", Umberto F. Zanni parlava de "maravilla antela cua/ que- 11111111111111 PALAU MUSICA CATALANA remos creer que hoy se inclinaría la ortodoxia wagneriana". Manuel Rodríguez de Llauder, a "El Noticiero Universal", escrivia: "Es muy posible que el revolucionari o creador de la 'música del porvenir', de haber contada con el reflector e/éctrico, el monumental ciclorama y su cuadro de mandos, hubiera hecho lo propio que su nieto Wieland. Quiztí, inclusa, hubiera visto plasmar así mejor sus propósitos, con mayor fidelidad a sus grandiosa s collcepciones simbólicas. " M enys entusiasta era Xavier Montsalvatge des de "Destino": "Sería peligroso con- siderar est e nuevo concepto de la escenografía aplicada a rajalab/a al tea/ro no wagneriana, porgue significaría que el arte de decorar y ambientar un escenario ha pasado del dominio de los pintores a la incumbencia de los e/ectricistas." Tot i això, Montsalvatge resumia: .. No mentiria diciendo que los can/antes y la puesta en es- Klm Faura i Batlle Fèlix Mill et I Tusell O.rector General Telefóolca catalunya President de la Fundac;ló Orfeó Català.Palau de la MUsoca Fundación Telefónica ha renovat el conveni de coHaboració amb el Palau de la Música Catalana. Des de l' any 1991 , Telefónica dóna suport tecnològic al Palau, especialment a la Biblioteca i al programa de les Escoles. 7 607 L'ICMC 2005, a Barcelona LA INTERNATIONAL CoMPUTER MUSIC CONFERENCE (ICMC) ÉS EL CONGRÉS ANUAL MÉS IMPORTANT DEL MÓN SOBRE MÚSICA AMB ORDINADORS. rganitzat per la lntemational Computer Music Association (TCMA), cada any se celebra en una ciutat diferent del planeta. Aquest any, en la seva 31 a edició, el Congrés s'ha dut a terme a Barcelona, amb el lema "Free sound", del 12 al 16 de setembre, i va ser tot un èxit de participació, amb més de 350 inscrits procedents de diversos països. La informació detallada sobre tots els actes del Congrés es pot trobar a <http://www.computermusic.org>. Durant Ja darrera dècada Barcelona ha anat esdevenint un referent internacional en el camp de la recerca en aquest àmbit, gràcies al treball del Grup de Tecnologia Musical (MTG) de la Universitat Pompeu Fabra, creat i diligit pel doctor Xavier Serra, i que actualment compta amb una cinquantena d'investigadors. Des del reconeixement internacional en aquesta tasca, Andrés Lewin-Richter -secretari de Phonos, institució fundada el 1975 i pionera a Espanya en el camp de Ja creació electroacústica- va ser qui fa quatre anys va sol·licitar a l'ICMA la celebració d'aquest congrés a Barcelona i qui, a partir d'una constància admirable, ha fet possible la complexa orgarútzació d'un esdeveniment d'aquesta magnitud, tot cercant la coHaboració de persones i entitats a la nostra ciutat. Entre les institucions organitzadores, a més de la Fundació Phonos i la Universitat Pompeu Fabra, cal destacar la contribució decisiva de l'Escola Superior de Música de Catalunya, amb l'aportació de les seves instaHacions i els seus serveis, com a seu de les ponències, demostracions, instal· lacions sonores i una part dels concerts del Congrés. Altres entitats han col· laborat en aquest esdeveniment, com ara l'Auditori, que va ser també seu de cinc concerts. Paral·lelament, amb el nom "Off l CMC", es van organitzar a la sala Metrònom sis concerts de tendències diverses vinculades a formes diferents O 254 d'improvisació i processament de so en temps real. També l'SGAE va ser entitat coJ.laboradora i acollí alguns actes, com el concert inaugural. Finalment, també cal destacar la participació entusiasta d'estudiants d'àmbits instrumentals de l'ESMUC en diversos concerts tot al Llarg de la setmana. n I'JCMC es presenten els treballs de recerca més recents sobre música i so amb tecnologia digital i eines informàtiques diverses, demostracions dels darrers desenvolupaments en programari i maquinari musical de grups de recerca i empreses comercials del sector, taules rodones sobre línies de recerca i desenvolupament presents i futures, com també la presentació d'obres electroacústiques en concerts de tendències i estètiques diverses amb peces seleccionades entre nombroses candidatures. Així, aquest conjunt d'activitats permeten conèixer l'estat de la qüestió pel que fa a propostes creatives i el gran ventall de tendències musicals d'aplicació d'aquests rrútjans. Com en tots els congressos de qualsevol disciplina, en I'ICMC es poden conèixer treballs de recerca en estat embrionari que permeten veure el potencial d'una línia d'investigació, d'altres amb resultats encara parcials, i encara d'altres del tot enllestits. Alguns d'aquests treballs és possible que passin a formar part de la vida quotidiana de moltes persones d'aquí a pocs anys. incorporats a la nostra llar en productes com televisors digitals, equips de so, teclats i sintetitzadors comercials, càmeres de vídeo, etc., com ha succeït amb els discos compactes. els sistemes de so envoltant o, més recentment, amb els aparells d'Mp3 que fan servir algorismes de compressió d'àudio desenvolupats fa anys. i que finalment s'han acabat convertint en un format comercial. En congressos com l'ICMC, els professionals de la música i el so amb or- E dinadors (músics i investigadors per un igual) poden conèixer a l'avançada tècniques, eines i tendències que només passaran a ser accessibles i famWars per a tothom al cap d'uns anys. ''Free sound" ha estat el lema d'aquesta ICMC celebrada a Barcelona, i respon a un projecte en desenvolupament consistent a crea¡· una llibreria de milers de mostres o sons base catalogats per categories i paràmetres sonors, accessibles a la Xarxa a partir de la descripció que el creador faci de les característiques del material sonor que necessita per al seu treball. Aquest projecte obre, a més, un debat sobre els marges d'utilització de material enregistrat, tot establint la necessitat de diferenciar entre recursos sonors base i material més elaborat p~ tegit pels drets i la propietat de l'autor. H om podria pensar que els temes relacionats amb música amb ordinadors fan referència exclusivament a aspectes de generació i reproducció de sons electròrúcs, a maquinari com sintetitzadors i sistemes de reproducció, programari com seqüenciadors, editors, llibreries de sons i programes de síntesi digital, i a altres aspectes, com ara nous formats de compressió i emmagatzemament de so. Certament, aquests temes hi són presents, com també altres camps referits a la generació de so; és el cas, per exemple, dels models físics: la implementació algorísmica dels comportaments fisics i acústics d'un instrument segons la resposta d'uns determinats materials excitats per una determinada pressió d'aire, de l'arc, d'una baqueta, etc.. que permeten de reproduir, no sols un so determinat d'un instrument, sinó l'enorme gamma de sons de l'instrument, la seva resposta, d'acord amb condicions variables com pot ser tocar un clarinet amb una canya tova o dura, o les respostes diferents d'una trompeta tocant, per exemple, piano, forte o sfor- zando. EN CONGRESSOS COM L'ICMC, ELS PROFESSIONALS DE LA MÚSICA PODEN CONÈIXER L'AVANÇADA DE TÈCNIQUES D'ús DE FUTUR. Tot i la importància que en aquest camp tenen els temes referits a la producció i reproducció del so, altres temes no menys importants fotmen igualment part del corpus de coneixements relacionats amb la música amb ordinadors. Alguns d'aquests són els referits a l'estudi i la implementació de models d'expressivitat a partir de l'estudi de la variabilitat interpretativa del músic en determinats contextos musicals; la cons- • Una de les interessmrts inslal·lacions electròniques que es van poder Vt.'ure en nquesln lrobndn rle J'ICMC 2005 trucció de nous "instruments~ o interfícies per interpretar amb ordinadors; els sistemes i protocols d'interactivitat per comunicar l'intèrpret i el seu instrument amb l'ordinador; els ordinadors com a eines per a l'educació musical, per a l'anàlisi dc partitures i la seva representació simbòlica, per al desenvolupament de models matemàtics de teoria musical, per a l'extracció automàtica de dades musicals, per a la psicoacústica (estudi de com l'oient rep els estímuls sonors i hi respon, i ordena i identifica caracte1ístiques i patrons sonors, com freqüències, ritmes, melodies, intensitats, etc., segons determinades condicions); els ordinadors com a eines per a la composició, és a dir, com a generadors d'estructura musical a partir de definicions. paràmetres i respostes prèviament introduïts o programats pel compositor, la qual cosa no pressuposa en absolut la utilització de sons electrònics, sinó que aquesta estructura, un cop generada, pot ser transcrita o instrumentada per ser interpretada per instruments tradicionals, com han fet compositors com lannis Xenakis, Magnus Lindberg. o "The Late" Francisco Guerrero, per esmentar només alguns exemples. A més de les ponències, hi ha hagut així mateix sessions de panels: taules rodones sobre temes tècnics, però també sobre d'altres de ca1·àcter sociològic, com l'estudi dc gènere en la música amb ordinadors; pòsters: presentacions esquemàtiqu es acompanyades de la corresponent explicació: "demos": demostracions de productes (alguns jacomercialitzats); studio reports: presentacions de grups de recerca, laboratoris i institucions acadèmiques i del seu treball en aquest camp; com també unes sessions -de nova proposta en I'ICMC 2005- anomenades inspirational ideas, destinades a plantejar i discutir propostes visionàries, d'anticipació o de futur. L'ICMC 2005 ha acollit 26 concerts/audicions concentrats en una setmana i distribuïts entre I'ESMUC.I'Auditori i la Sala Metrònom, a més del concert inaugural a l'SGAE. Les propostes, els mitjans i les tendències han estat del tot diversos. S'han pogut es- coltar des d'obres compostes en el sentit més tradicional de la paraula, és a dir, amb una forma i una estructura rítmica, hannònica, tímbrica i espacial curosament elaborades i tancades (serveixin d'exemple les magnífiques obres de Jean Claude Risset i Robert Mackay en el darrer concert a l'Auditori), fins a obres d'estructura oberta que, parcialment o total, s'a naven formant a l'instant, ja fos directament per la dinàmica d 'improvisació dels intèrprets {amb instruments acústics, electrònics o /aptops). ja fos per elements d'interactivitat (generalment respostes de l'ordinador a les accions de l'intèrpret), o per aspectes de processament en temps real en què el resultat sonor no ha estat prèviament enregistrat, sinó que és Ja resultant de processos de generació o transformació sonora que es produeixen en el mateix moment de la interpretació, i el resultat fmal dels quals, per tant, és susceptible de variacions, exactament com succeeix amb l'acció interpretativa en viu de l'i11tèrpret tradicional. ls formats de les obres també han estat variats: des d'obres purament electròniques enregistrades i reproduïdes des d'un CD o des d'un ordinadm~ tot i que amb recursos d'acústica i sistemes d'espacialització dels quals no disposem a les nostres llars, fins a obres mixtes amb intèrprets solistes o grups de cambra acompanyats de part electrònica o processats a temps real amb o sense interactivitat, i també obres espaciaJitzades en estèreo, en quadrifonia o amb multitud d'altaveus encerclant el públic i permetent la rotació i dispersió del so E LA MÚSICA AMB MITJANS ELECTRÒN ICS ESTÀ AVUI DIA PRESENT EN MOLTS CONTEXTOS DIFERENTS. per tot l'auditori mitjançant la pi'Oiiferació de fonts de transmissió sonora i la col·locació precisa i variant de cada veu o so. Per al lector no avesat en música elech·ònica i electroacústica, ressaltarem com a cosa important que cal evitar l'error de pensar que aquesta música constitueix una tendència o un estil de fer música. Igual que la persona no avesada a la música clàssica ("clàssica" en el sentit genèric de tradició dc música culta occidental) tendeix a concebre-la com si es tractés d'un estil monolític, compacte i unita1i, o sigui, una manera de fer música. i ràpidament associa Ja sonoritat de l'orquestra amb aquest "estil", independentment del repertori interpretat..., això mateix s'esdevé amb moltes altres realitats musicals. Així, l'oient desconeixedor del context musical electrònic i electroacústic i mancat dels referents necessaris, estableix 1a seva identificació a partir d'algun tret genèlic (sovint un tipus de sonm·itat instrumental o tímbtica determinada), el qual, per la seva generalitat, sol ser massa superficial com per definir o diferenciar estils i tendències que exigeixen molts més elements analítics. històrics i una certa familiaritat i experiència auditiva amb el repertori específic de la seva realitat musical. La música clàssica, el jazz, la música electroacústica, i tantes músiques de la nostra o d'altres cultures, s'articulen en ramificacions múltiples per períodes, estils, escoles i tendències. El contenidor no és el contingut, i cal evitar confondre el mitjà amb el producte. L'estil, 1'estètica i el resultat fina l d'una composició són, fmalment, responsabilitat exclusiva de l'autO!~ per al qual, el rni~à i els recursos emprats són només una petita part de les moltes tries i decisions que haurà hagut de prendre tot al llarg del procés creatiu. Actualment la música amb mitjans electrònics està present en molts contextos diferents: en músiques per a mitjans audiovisuals, com la televisió i el cinema; en Ja música electrònica derivada d'estils de música moderna com, per exemple, el hip-hop, però també en obres electroacústiques que des dels seus inicis entronquen amb la tradició de la música clàssica occidental, amb precursors com Stockhausen, Berio, Ligeti. Maderna, Xenakis o Varèse, entre molts d'altres. i també la trobem actualment aplicada a obres instrumentals solistes, de cambra, simfòniques o operístiques que incorporen parts electròniques. 254 9 609 Fem GRANS els SOMNIS més petits ... Ferrovia! Agroman, empresa patrocinadora de la XV temporada de concerts del Palau de la Música Catalana. La col·laboració que des de fa anys mantenen Ferrovia! Agroman i el Palau, representa l'interès d'ambdues institucions pel desenvolupament i la promoció del món de la cu ltura mitjançant la música. =::.. CONSTRUÏM SOMNIS www.ferrovial.com Membre d'HonOr i Patrocinador del Palau de la MúslrJ isica L a música ha estat considerada en el decurs del temps unes vegades humana, d'altres divina, dc vegades humanament divina. d'altres divinament humana, o fins i tot inhumana i diabòlica. Però si alguna cosa de diví té la música, hem de pensar que, igual que Déu té mil cares i que aquell que només n'adora una deixa de ser un creient per passar a ser un iconoclasta, així mateix aquell qui només creu en una música, un petiode o un estil en concret esdevé igualment un iconoclasta musical. La bellesa no és patrimoni d'una cultura, d'una tradició ni, encara menys, d'un peliode històric determinats. La bellesa és sempre present i la podem tTobar expressada en diferents contextos i sota formes molt diverses. Per reconèixer-la, ens cal estar oberts i ser pmu humils com per aprendre a escoltar aquelles músiques que, pel seu context cultural o social. encara ens són alienes. No es tTacta en absolut de relativisme musical. En tota forma d'expressió artística es donen propostes bones i dolentes, i fins i tot se'n donen de magistrals i de pèssimes. Es tracta que abans d'aventurar-nos a fer judicis de valor, ens és imprescindible un aprenentatge. una educació que ens permeti valorar una forma de pensament i de transmissió, uns ingredients, unes regles constructives que descansen i responen a premisses, conductes i valors que sense conèixer-los resulten impossibles de reconèixer i, per tant:, d'entendre'ls, valorar-los i gaudir-ne. Afirmar que unes obres o uns autors representen el cim de la música universal és un absurd. Primer perquè no és a l'abast de ningú conèixer amb profunditat totes les músiques que es donen i que s'han donat en tota la història arreu del món. Per tant. com és pot sustentar una afirmació que pressupo- sa una comparació del tot impossible? Però també perquè cap música pot ser, per definició. universal en si mateixa, ja que tota forma de creació artística respon a unes necessitats concretes i expressa una visió, una forma de pensament propi sorgit i arrelat en un context cultural, històric i social determinats. Fer l'esforç d'endinsar-se en la música amb mitjans electrònics, o en qualsevol altre tipus de música, és una opció personal. Però infravalorar allò que no coneixem, co.m un recurs fàcil per amagar les nostres pròpies mancances i limitacions o estalviar-nos un esforç, no ho hauria de ser. Els mitjans electrònics són, i cada cop més, presents en la creació musical actual. Com passa amb tot a la \rida, hi podrem tTobar de tot. Però hi ha prou propostes magnífiques com perquè pagui la pena l'esforç de conèixerles i d'anar-s'hi familiaritzant. La promoció dels joves músics, encara un repte EL PROPPASSAT 26 DE SETEMBRE SE CELEBRÀ AL PALAU DE LA MúSICA CATALANA UNA TAULA RODONA SOBRE LA PROJECCIÓ PROFESSIONAL DELS JOVES INTÈRPRETS, AMB MOTIU DEL DESÈ ANIVERSARI DEL CICLE EL l'RIMER PALAU. ncrementar Ics perspectives de futur dels joves músics exigeix una millor formació de base, però també més inquietud i creativitat de cadascun d'ells per obrir-se camí. Aquestes són algunes conclusions de la taula rodona -La promoció dels joves intèrprets, un tema pendent?", en la qual van participar el jove pianista Daniel Ligorio, guanyador dc Ja primera edició d'El Primer Palau; el coordinador de Xarxa de Músiques a Catalu- nya, Oriol Pérez Treviño; la representant musical Nona Arola; el violonceHista i pedagog Lluís Claret, i el president de Joventuts Musicals d'Espa- nya, Jordi Roch. Lluís Claret va recordar que "s'hau- I ria de tenir més cura amb els nivells inferiors de /'educoci6 musical, en alguns conservatoris hi ha professors amb un nivell força justet". El pianista Daniel Ligorio també es va mostrar crític: "En aquest país no hi ha una escola definida de com ensenyar música, es deixa tot a la improvisació i falta una feina de claustre sobre alguns temes claus, com la digitació. Hi ha una gran disparitat d'opinions que porta a una manca de base pedagògica que l'alumne intenta cobrir amb un excés d'hores d'estudi." Però un artista necessita alguna cosa més. El president de Joventuts Musicals d'Espanya, Jordi Roch, opina que "e/ músic necessita no només la tècnica, sinó també el caràcter d'artista··, a més d'una connexió amb el públic: "En la música, la gent hi busca emocions, i els joves músics fan una música completament diferent: fresca, il·lusionada, que no mira el rellotge. " Per al coordinador de Xarxa dc Músiques a Catalunya, O tiol Pérez Trcvifío, "la clau està en la manera com aquests diamants es presenten en els paràmetres de la indústria musical. Aquí hi entren aspectes de comunicació, l'elecció del repertori... " Tot i això. Ja seva coHega Nona Arola opina que "la música del nostre pa- ís no és una indústria cultural, i necessita el suport de les institucions. Això fa que se'n ressentin moltes coses. com els mitjans de comunicació". Per superar aquests obstacles, Daniel Ligorio recomana "ser imaginatiu i fer soroll, tenir inquietud i ambició i no menysprear cap concert. perquè un et pot portar a un altre. I els concursos són. molt importa/Its per al currículum". La promoció dels joves músics continua sent, de moment, un repte col· lectiu per als mateixos intèrprets, per a Ja indústria musical, per a les institucions i per als alïcionats. Encara queda molt per fe1~ però, dc moment, El P1imer Palau ja és un cxccl·lcnt punt de partida que s'ha consolidat com un gran aparador per donar-se a conèixer com a artista. 11 61/ La temporada d Opera a Catalunya incorpora sarsuela I ' TRES ESPECTACLES OPERÍSTICS I UN DE SARSUELA CONFIGUREN LA PROGRAMACIÓ DE LA TEMPORADA D'ÒPERA o'AMICS DE L'ÒPERA DE SABADELL. D aquesta manera el gènere espanyol s'incorpora a la iniciativa que, un any més, des de Sabadell projecta l'espectacle operístic a diversos indrets de Catalunya. La primera proposta queda articulada en el doble programa Cavalleria ruslicana i I pagliacci, que es va representar a Sabadell el dia 26 d'octubre i que va acabar el seu recorregut al Teatre Fortuny de Reus el dia LS de novembre. Després dues representacions de Luisa Femanda de Moreno Torroba -dies 25 i 27 de novembre- i el dia l de març de 2006 hi retorna l'òpera amb Norma, per acabar el recorregut de la temporada amb l'obligat homenatge enguany a Mozart, explicitat en la segurament més celebrada de les seves òperes, La flauta màgica. La temporada s'escampa al Teatre Principal de Lleida, Atrium -de Viladecans-, al Teatre Auditori de Granollers, Centre Cultural de Sant Cugat del Vallès, l'esmentat Teatre Fortuny de Reus i, finalment, al Teatre Jardí de Figueres, configurant en total vint-i-vuit representacions, de les quals tres de cada títol operístic i dues de sarsuela al Teatre La Faràndula de Sabadell, seu central del cicle. Com es pot veure, tot es mou en uns paràmetres molt habituals, conseqüent amb diverses causes: des de la dimensió personalista de la jniciativa, centrada en gran manera en la figura de la seva incansable alma ma ter Mirna Lacambra, a l'encrostada manca de recursos, que fa que cada producció suposi un esforç importantíssim, que alhora comporta que tothom hi hagi d'aportar un plus per cobrir els minims indispensables que doni carta de normalitat a les produccions. ' És un context del que podríem anomena "possibles", i això val per a tots els aspectes. Des de la producció als equips arústics, repartiments. etcètera, i comptant, per afortunat, amb el supmt de la Simfònica del Vallès, que un any més hi dóna garanties amb la seva cabdal aportació. n el capítol de veus, cal situar uns noms propis del pais que per circumstàncies segurament no imputables a la seva vàlua objectiva no es mouen d'un àmbit de projecció Jimjtat, i les quals s'uneixen a altres que comencen a sorgir i encara a alguns de forasters -sobretot olientals- que completen el planter de veus que han de defensar papers de gran envergadura com la Santuzza i el Turiddu de Cavalleria rusticana: Rosa Mateu i Albert Montserrat; els Canio, Nedda i Tonia d'I Pagliacci: josep Fadó, Susana Cordón i Kyung-jun Park; Nor- E LA TEMPORADA ESMOUENUNS PARÀMETRES HABITUALS DE LES ANTERIORS . . ma, Adalgisa i Polione de Norma: Barbara Costa, Natalia Gavrilan, Cesar de Frutos, i, finalment, Pamina, Tamino i Papageno de La flauta màgica, que defensaran Sung-Eun Kim, Carles Cosías -feliç retrobament- i Toni Marsol. El valencià Daruel Martínez dirigirà tres dels quatre títols -tots excepte Norma, que serà responsabilitat d'Elia Orciu lo- i les produccions totes són pròpies d'Amics de l'Òpera de Sabadell, que signen Miquel Górdz (Cavalleria... , I Pagliacci), Constantina Juri (Luisa Fernanda), Carles Ortiz (Norma) i finalment Pau Monterde (La flauta màgica), muntatge en el qual. sorprenentment, no figura autor de l'escenografia. 13 613 MIKROKOSMOS Un panorama revelador E 254 n el panorama més aviat pobre de la musicografia catalana, destaca la nostra coJ.lega "Revista del Secretatiat de Corals Infantils dc Catalunya". una entitat nascuda el 1967 anan d'una trobada de corals a Manresa i integrada a Joventuts Musicals d'aquella ciutat. Tot al llarg dels anys ha fet i fa una meritíssima tasca d'educació musical infantil {reconeguda amb destacats guardons) mitjançant trobades parcials i generals. amb l'encàrrec de cantates a diversos compositors catalans (Mompou, Ros Marbà, Ribó, Oltra i Pons). i amb l'adaptació d'autors estrangers; també. amb la publicació de diversos cançoners profusament reeditats. En un dels darrers números. hi aparegué una enquesta altament reveladora: perquè tots els enquestats (J. Busto, D. Azurza, J. Elberdin. C. Berlese. j. Baucefls. R. Gimeno, A. Miralpeix, X. Sans, M. ViJa, B. Vivancos. A. Ros, M. Oltra, S. Brotons, }. A. Amargós i S. Riera) manifesten lavoluntat de rigor i d'il·lusió a l'hora de compondre cançons per a infants. I tots ells. i això és molt positiu. destaquen el valor literari del text sobre el qual apliquen el seu art. Així, R. Gimeno el reclama quan diu: "El text ha de ser de qualitat; dit això, no cal dir res més; fixeu-vos si no en la qualitat literària del de les cançons tradicionals. n Pel seu cantó J. Baucells afirma: Els nens es mereixen poder cantar cançons boniques i que, de retop, enriqueixin el coneixement de la llengua. I A. MiralpeLx suggereix: "Cal que el text estigui escrit en poesia perquè aquesta ja por/a implícita la música dins seu i el ritme surt sol, mareal pels accents musicals de les paraules." Finalment A. Ros és taxatiu: "La importància de la part literària és absolutament essencial." Gràcies a aquesta enquesta coneixem la veu, els noms i la il·lusió d'alguns que, amb la seva tasca, treballen més efectivament per la cultura musical del país, que. com tothom sap, comença per l'atenció als infants, en un moment en què Ja llengua està tan desatesa en els mitjans de comunicació amb la ploiiferació de vulgaritats, quan no grolleries. M'atreveixo a afirmar, amb rotunditat. que aquest número de què parlo serà un referent per a tots els qui s'interessen per l'educació infantil. És una nova prova de la iniciativa d'un equip gestor que ja ha pres el relleu generacional dels fundadors, ara ja veterans. A tots, directius i responsables de l'esmentada revista. enhorabona! J D 14 61-1 per PERE ARTÍS Régine Crespin, Enriqueta Tarrés i Viorica Cortez, jurats del Concurs Francesc Viñas res insignes figures de Ja lírica femenina, la soprano francesa Régine Crespin, la soprano catalana Enriqueta Tarrés i la mezzosoprano romanesa Viorica Cortez formaran part del jurat de la quaranta-tresena edició del Concurs lntemacional de Cant Francesc Viñas que se celebrarà del 1O al 22 del gener vinent. Retirades de l'escena les dues primeres i ben activa la tercera -recordem la seva recent i esplèndida actuació en fenufa al Liceu- , compartiran la responsabilitat amb un grup de membres en els quals predomina la condició de responsables artístics d'importants teatres lírics. Es e1 cas de joan Matabosch, que presidirà el jurat, director artístic del Gran Teatre del Liceu, i també de jesús lglesias Noriega, coordinador artístic del Teatro Real; Nicolas Joel. director artístic del Théatre du Capitole de Tolosa de Lleguadoc; Henri Maier, director de l'Òpera de Leipzig; Christoph Meyer, director de l'Òpera de Basilea; Ha in MuJderes, cap de planificació attística i cast de la Vlaamse Opera d'Anvers; Christina C. B. Scheppelmann, administradora artística de la Washington Opera i, finalment, Giandomenico Vaccari. director artístic del Teatro di San Cario de Nàpols. T 1-----------------------------11 El Cor Jove de l'Orfeó Català oferí un concert a Viena I Cor Jove de l'Orfeó Català i el E Cor de la Universitat de Viena, dirigit per l'hindú Vijay Upadhyaya, van oferir el proppassat 15 d'octubre un concert a l'església dc Sankt Àgyd de Viena. El concert començà amb l'actuació del cor austríac amb la interpretació de les Five Part-sangs d'Eigar. Seguidament, la formació catalana, dirigida pel seu titular, Esteve Na bona. oferí el Cantique de fean Racine de Fauré i I'Stabat Mater de Rheinbergcr, amb la col·laboració de josep Buforn a l'orgue. El Cor Jove va cloure el concert amb cançons tradicionals catalanes de TorteiiThomàs, Oln·a, Ribó, Manén, Pérez Moya, Cumellas, Ribó, Millet i Bibiloni. El Cor de la Universitat de Viena és una formació amb una franja d'edats molt similar a la del Cor Jove de l'Orfeó Català (entre els setze i els vint-i-cinc anys), i el treball que realitza, dirigit pre Vijay Upadhyaya, té una gran qualitat i un alt nivell artístic. La formació austríaca visitarà Catalunya durant la primavera de l'any que ve. . "P. P s1tt.. s1tt.."'C z aravan, novament al Teatre Lliure L es coreografies Psitt!! Psill!! i Caravan de la Companyia de Dansa Gelabert Azzopardi tornen aquest Nadal al Teatre Lliure de Barcelona. Concretament es poden veure entre els dies 23 i 30 de desembre, a les 2 1 h. Es tracta de dues coreografies independents de Cesc Gelabert que s'han remodelat per a aquesta ocasió amb dos nous ballarins que se sumen a la resta. Psitt!! Psill!! és una creació a partir d'una composició musical de Pascal Comelade i Cara11an és inspirada en l'obra musical homònima de Duke Ellington, amb altres músiques de Chet Baker, Doctor John, The Neville Brothers i Lester Bowíe. Aquests dos muntatges han estat de gira per Astúries, Galícia, Canàries, València, País Basc, Madrid, resta de Catalunya i França i Xile. El Museu de la Música recupera el so d'un orgue barroc del segle XVIII Retorn a Nàpols E I taller d'orguene1ia del Papiol, amb el mestre Gerhard Grenzing al capdavant, ha estat l'encarregat de Ja restauració de la part musical de l'orgue construït per Manuel Pérez Molero el 1719 a Segòvia, un clar exemple d'orgue castellà. L'acte de presentació tingué lloc el passat 18 d'octubre al Papiol i hi van ser presents Xavier Suñol, cap de patrimoni de I'ICUB; Romà Escalas, director del Museu de la Música de Ba rcelon a, i el mateix mestre orguener Gerbard Grenzing. L'organista joan de la Rubia oferí una audició d'aquest orgue. La restauració de l'orgue Pérez Molero forma part d'un programa específic de restauració i conservació del Museu de la Música amb l'objectiu prioritari de salvaguardar els instruments més representatius de cada època com a testimonis vius dc la cultura musical. Els estudis realitzats sobre l'orgue Pérez Molero han permès afrontar una restauració dirigida cap al seu ús musical a pa1tir d'una intervenció centrada en els procediments i les tècniques de l'època d'origen i en l'ús dels mateixos materials. El pro- V jecte de restauració finalitzarà amb el projecte d'exposició i audició musical a les sales del Museu de la Música, a l'Auditori, al final del 2006. En el disseny de les sales del nou Museu, s'ha destinat un lloc especial on, a part l'exposició, es podran organitzar audicions amb l'orgue Pérez Molero, tal com fou utilitzat en la seva època, amb l'aire subministrat mitjançant les manxes originals accionades manualment. Estrena de Lux et Umbra de Jordi Cervelló ' orquestra Camerata de I'Ermitage de Sant Petersburg, dirigida per Alexis Soriana, va estrenar el passat 7 d'octubre l'obra Lux et Umbra del compositor Jordi Cervelló. en el marc del Vlll Festival Vespres d'Espanya. A més de l'obra de Cervelló, en el concert titulat "Don QuLxot i la música contemporània", Soriana va dirigir obres de José Zarate, Tomàs Marco, José Luis Greco i Jesús Torres. Per a aquest festival, ja tradicional a la cartellera de tardor de Sant Petersburg, Soriana selecciona composicions molt recents i. en paraules del director, ha estat un plaer interpretar Lux et Umbra, ja que és el treball que li agrada més de Cervelló. Lux et Umbra, la versió definitiva de Biogènesis que va compondre el 1976, és una obra filosòfica en la qual. com explica Cervelló, el combat entre la foscor i la llum es manifesta per la inestabilitat entre les notes Si i Do. L'obra està escrita per a orquestra de corda, en la qual cadascun dels quinze instruments té una veu independent. Deixant de banda la influència dels compositors russos en la formació en qualsevol músic, la relació de Jordi Cervelló amb Rússia es remunta al 1988, quan va fer el primer viatge convidat pel violinista rus Vladímir Spivakov, que aleshores dirigia l'orquestra Virtuosos de Moscou i va interpretar-hi Dos moviments en el Festival Internacional de Música. Aquesta relació ha continuat gràcies al seu deixeble Albert Barbeta, estudiant del Conservatori Estatal Rimski-Kórsakov de Sant Petersburg, que fa les gestions necessàries per organitzar enregistraments. Durant aquesta estada a Sant Petersburg ha enregistrat Lux et Umbra i Elegia 11 març, una evocació dels atemptats de Madrid, interpretades per l'orquestra Camerata de Sant Peters burg i dirigides també per Soriana, que juntament amb la gravació dc Formes per a una exposició, gravada el 2003 a Ja Sala Xostakóvitx de la Filharmònica de Sant Petersburg, formaran un CD monogràfic que publicarà la Fundació Autor al principi del 2006. · Natàlia Boronat L a ser en una atmosfera d'emotivitat que hi va haver un concert del simfonisme català del segle XVIII al Teatrino di Cone del Palazzo Reale de àpols. En aquella ciutat s'havia fom1at Domènec Terradelles, el qual, segons el que explica josep Dolcet en el programa de presentació, va estudiar del 1732 al 1736 al Conservatorio dei Pove.-i di Giesu Cdsto. Es va acreditar i professionalitzar com a compositor a Nàpols i a Roma, fins al punt d'italianitzar els seus nom i cognom. També Josep Duran fou enviat pels marquesos a qui professionalment servia a Nàpols per perfeccionar la tècnica musical amb Durante. que després li va servir per exercir dc mestre de capella dels seus protectors a Barcelona i d'iniciarse com a empresari, compositor i d irector d'òperes. També passaren per Nàpols Martin i Soler, probablement dos dels ge1mans Pla i molts alh·es compositors, directament o indirecta, sintonitzaren amb aquella escola. Retornar músiques originades o relacionades amb Nàpols. la major part fins ara inèdites i que no s'havien tocat des de la seva estrena fa més de doscents anys, era com tancar un cercle creatiu. Si bé a lguna d'elles ja les havia reestrenades Josep Lluís Moraleda amb la Capella Bidgostiensis. en un disc aparegut ara fa un any, hi va haver dues obres de Rincon i Pons que van ser primícia. El record del pas per Nàpols d'Alfons el Magnànim i de tots els dirigents i nobles que l'havien acompanyat i el retom a l'otigen de tants compositors que després s'hi havien format, va tenir una densitat que els qui capten la crueltat d'un s ilenci històric i la poesia de retomar a un marc amic, van poder gaudi r plenamen t. Ah! f els músics que van tOC81~ eJ COnjunt acabat de fer per músics residents a Catalunya anomenat La Principessa Filòsofa, excel·lent. Espero que qui en tingui Ja responsabilitat, vetlli per la continuïtat d'aquest conjunt. Tot el gran cabal de la nostra música del segle XVII i el XVIII -el professor Bonash·e ens va dir q ue havia dirigit almenys set tesis doctorals sobre el tema- mereix uns bons especialistes a l'hora d'interpretar-lo. per JORDI MALUQUER 254 15 615 Noves estrenes de Benet Casablancas Un gran pas endavant L ' OSC ja té lligat el nou director titular per a les quatre properes temporades. Es tracta d'Eiji Oue, un japonès de quaranta-vuit anys amb molta experiència en grans orquestres però amb una carrera en ple desenvolupament; treballador, vigorós, entusiasta, afable, amb projecció internacional i disposat a assumir els punts bàsics del pla estratègic planejat per al futur de l'Orquestra; vaja, un fitxatge excel·lent per aconseguir un instrument de primera fila. Tanmateix. el pas endavant que encapçala aquesta reflexió no es refereix estrictament al canvi de director (altres candidats com Rumon Gamba, Vasili Potrenko o l'enigmàtic director espanyol que tots tenim al cap també ens haurien fet el pes), sinó al nou escenari de relació que s'ha creat a l'OBC, a aquesta nova actitud que han adoptat tots els agents implicats en què prevalen les formes i el diàleg (oblidarem la desafortunada filtració dc l'escrit anònim que va obrir la capsa dels trons el passat mes de febrer); allò que ens ha de generar més satisfacció i esperança no és el nom propi, sinó el procés com s'ha desenvolupat l'afer, un magnífic exemple de gestió ràpida, discreta i eficaç. Per començar, cal destacar la velocitat de reacció a l'hora de buscar nou director i trobar-ne un de categoria tot just iniciada la temporada, fet que assegura la bonança a l'escenari i als despatxos i que pern1etrà treballar amb tranquil·litat, sense neguit i amb il·lusió renovada. Lloable també l'espetit de negociació: per fi els responsables de l'Orquestra s'han mostrat sensibles i receptius a les propostes, inquietuds i preferències dels músics, que en diverses ocasions havien manifestat obertament el seu desencís pel fet de sentir-se bandejats a l'hora d'escollir nou titular; per fi s'ha comprès que els músics d'una orquestra no són simples treballadors moguts exclusivament per aspiracions crematístiques, sinó "material sensible" que treballa amb emocions i gue cal amanyagar i escoltar. En el sondeig que es va fer entre els membres de l'Orquestra, Eijí Oue era un dels candidats preferits i, en fitxar- lo, es garanteix el compromís dels músics en el nou projecte, la il·lusió i la confiança indispensables per consolidar el bon nivell de l'Orquestra. Un aplaudiment també per als músics: l'OBC ha continuat sonant bé enmig dc la tempesta i, a part l'ambient gèlid i algunes cares llargues, la seva actitud ha estat exemplar; la professionalitat no se'ls discuteix, però la il·lusió és incontrolable i l'entusiasme no es pot comprar. Finalment. també cal felicitar el mestre Martínez fzquierdo: per la decisió que va prendre el mes de juny, valenta i assenyada; per tot el que ha aportat aquestes temporades al capdavant de I'OBC (que no és poc); i sobretot per l'enteresa i la dignitat que ha mostrat en tot el procés i que garanteix un plàcida travessia per als mesos que resten: actituds com aquestes també embelleixen el currículum d'un director que vol (i pot) ser gran. Però també cal fer una sèrie de reflexions. Per començar, mai no s'hauria d'haver arribat a aquesta situació: la queixa és gairebé ancestral, mai s'havia pres seriosament i ha acabat esclatant de Ja pitjor manera, per mitjà de la premsa; d'altra banda, la satisfactòria resolució del relleu al podi no ens ha de fer oblidar que entre les reivindicacions dels músics hi havia també qüestions laborals que encara no s'han resolt; i finalment, tota aquesta situació obliga a replantejar-se seriosament l'equilibri de forces en una orquestra d'aquestes caracteristiques (pública, de qualitat i amb caràcter): qui ha dc decidir la idoneïtat del director?, ¿qui té dret i qui està realment capacitat per decidir si un director és vàlid o no per a l 'orque~tra: els gestors, els músics, una comissió artística, el públic (que tampoc s'ha estat de ficar-hi cullerada)? Se m'acut una resposta i l'hem trobat a l'Auditori: diàleg i consens. Esperem gue s'hi instaurin definitivament. l passat 13 de juliol s'estrenà a Brussel·les l'obra de Benet Casablancas Tombeau, per a Joaquim Homs, a càrrec del pianista Jordi Masó, que té previst d'enregistrar-la en un CD d'homenatge a Homs i que inclourà obres de diversos compositors espanyols. Aquesta estrena fou precedida de les de Tríptic infantil, per a piano (per Cecilio 1ieles, el 14 d'abril a Barcelona), Tres peces per a guitarra (per Leopoldo Neri, el 2 de juny a Valladolid) i Tres aforismes, també per a piano (per Diego Fernandez Magdaleno, el 7 de juny de 2005 a Barcelona, en el Cicle de Música del segle XX-XX1). E L'OSV rep una important injecció ' . economzca L a Conselleria de Cultura i l'Orquestra Simfònica del Vallès (OSV) van signar el passat octubre un conveni de col·laboració segons el qual el Departament de Cultura destina a I'OSV dues subvencions excloses de concurrència pública per un import total d'l.925.000 euros. De l'aportació total del Departament de Cultura a I'OSV, 75.000 euros els destina la Direcció General de Cooperació Cultural i 1.850.000 euros l'Institut Català de les Indústries Culturals. Les subvencions tenen per objectiu el suport al model d'orquestra estable que defineix la singularitat de l'OSV, el suport al conjunt d'activitats que anualment du a terme i la realització de noves gires pel territori de Catalunya. Segons l'acord, l'OSV es compromet a dur a terme polítiques comercials basades en la qualitat artística, però que alhora afavoreixin la creació i la diversificació dels públics, tot valorant-ne sempre la viabilitat econòmica; programar autors catalans i també incloure solistes, directors i cors catalans en les seves programacions i establir convenis amb la JONC, l'ESMUC i el Conservatori del Líceu, per col·laborar en la inserció laboral de nous professionals. Entre els compromisos de I'OSV previstos en el conveni, també s'inclou que l'Orquestra haurà de desplegar amb periodicitat anual durant els anys 2005, 2006 i 2007, com a mínim les activitats següents: impulsar i rea.litzar un mínim de 92 actuacions a poblacions de Catalunya. Així, I'OSV es compromet a realitzar a Sabadell una temporada d'un núnim de vuit concerts simfònics i quatre concerts conversa, continuar el cicle Òpera a Catalunya i fer un mínim de dotze sessions de concerts didàctics repartits pel nostre país. Convocats els Premis de Composició Ciutat de Girona 2007 i el Premi d;Interpretació Xavier Montsalvatge Parsifal, millor espectacle líric de la temporada 2004-05 e onvocats per l'associació Amics del Liceu, la crítica barcelonina va considerar que les representacions de l'òpera Parsifal van ser el millor espectacle operístic de la temporada 2004-05. Per aquest mateix títol. Sebastian Weigle va ser considerat el millor director musical de la temporada, mentre que la distinció al miUor director escènic va quedar deserta. Pel que fa a veus, van ser proclamats Nina Stemme per jenufa i Rolando ViUazón per L'elisir d'amare, mentre que Cristina Obregón -també per L'elisir d'amareva ser reconeguda com a cantant revelació. Millor cantant de concert va ser considerada Renée Fleming pel concert que va oferir a Palau 100 -únic guardó que no va t·ccaure en una proposta liceista-, mentre que el tenor Ben Hcppner va ser distingit com el protagonis ta del millor recital. El premi especial del jmat va ser per a Ics produccions del Servei Educatiu del Liceu. A part, els representants de la crítica van fer una manifestació final en la qual constaten "amb preocupació el descens de qualitat de l'oferta operística del Festival de Peralada i l'excessiu nombre d'òperes en versió de concert al Gran Teatre del Liceu~. H a estat convocada recentment la l3è edició del Premi Xavier Montsalvatge d'Interpretació de Música Contemporània per a Piano. que se celebrarà entre els dies 16 i 19 de novembre de l'any 2006 a Girona. Hi poden concórrer tots els pianistes sense limitació d'edat ni de nacionalitat. S'hi atorgaran un primer premi de 6.000 euros, més una gira de promoció d'un mínim de tres concerts en diverses ciutats europees, i un segon premi de 3.000 euros. Les inscripcions s'acabaran el dia 16 d'octubre de 2006. D'altra banda, s"han convocat els Premis de Composició Ciutat dc Girona 2007, que integren: el 14è Premi Francesc Civi l dc Composició i el 4t Concurs de Composició per a Formacions lnstmmentals Infantils. Ambduos convocatòries són obertes a compositors sense limitació d'edat ni de nacionalitat. La data límit d'inscripcions per als dos premis és el dia 30 d 'octubre de 2007. Per completar informació sobre aquestes tres convocatòries, es pot consultar l'adreça web <WW\V.ajuntament.gi/ccm>. DEL SEU AFFM. 254 Sr. Ara Malikian, il·lustre violinista vingut del Tercer Món Benvolgut amic: Són molt pocs els minuts que hem tingut ocasió de parlar, i a més enmig del gairebé anonimat d'una conferència de premsa. I tanmateix, quant d'interès m'han ali mental. Vaig al gra. Vostè presentava el primer dels concerts que ha d'oferir al Palau amb la Simfònica del Vallès en qualitat d'artista resident, aquesta figura amb la qual la formació sabadellenca dóna un atractiu particular a la seva molt activa temporada. En principi la cosa no donava gaire joc. perquè els periodistes, a força de sessions informatives de continguts obligadament tòpics, a vegades defallim d'inquietud. En realitat, vostè era l'objecte gairebé únic més que no el concert i potser per això se'm va acudir d'adreçar-li una qüestió, sobre el paper. personal. Concretament, em vaig referir al fet insòlit de la presència d'un músic destacat procedent de l'àmbit del Tercer Món amb dedicació a la música culta. Confesso que des de fa força temps em neguiteja l'exclusivisme d'aquest art a l'àmbit occidental, amb rextensió cada dia més evident a l'oriental en tot cas occidentalitzat. I dir occidentalitzat vol dir. a grans trets, sobretot adscrit a nivells de benestar elevats i també -molt important-, quan correspon, sotmesos a una cada dia més evident colonització cultural. Vostè, com a nascut en un país -el Líban- molt exactamcnt frontissa dels dos contextos, per força havia de tenir sensibilitat sobre la meva qüestió i per això la seva resposta va resultar tan inqüestionable. Més o menys literalment va dir: "Sí. no és gaire corrent que hi hagi músics de clàssica procedents del Tercer Món. f això és així pel fet que la seva praxi i gaudi són molt cars i, 18 618 per tant, no estan a l'abast dels països pobres." Les seves sàvies paraules conviden a una reflexió molt seriosa. l en insinuar-la em refereixo a aquells dos factors que acabo d'esmentar: economia sòlida icoIonització cultural. La música dita clàssica, nascuda de l'essència de la cultura europea més arrelada i també més intel·lectualitzada, s'ha universalitzat en un procés exactament paral·lel al desenvolupament econòmic sobre el qual recolzava, que alhora ha aplanat el camí del que podríem anomenar "evangelització cultural'", si em permet l'expressió. Desenganyem-nos, la cultura sempre ha tingut una irrenunciable dependència de l'economia. Tan sols des del desenvolupament econòmic es pot entendre la puixança, per exemple, de la música clàssica primer als Estats Units -quantes vegades no hem sentit parlar de la manca de tradició d'aquest pais-, i més recentment als països orientals d'economia emergent, com el Japó molt en primer terme, i més ençà Corea, la Xina, etcètera. Sistema econòmic i sistema cultural -en principi imatges de mons contraposats-, han esdevingut cara i creu alhora indestriables d'una mateixa moneda que ha obert camins de progrés material i alhora d'imposició de models culturals. I aquí, en aquest mateix sac. disculpi per si pot sonar a bajanada, s'lú banegen tant Beethoven com McDonalds. Com pol veure, benvolgut amic, la seva resposta dóna per a molt. Per això la hi agraeixo tant, perquè a més té la gran autoritat de qui no sols coneix el tema, sinó que el porta inserit en el seu si. Del seu affm. Jaume Comellas 1 no UAN DIT, no UAN (SCRIT... EN AQUEST NÚMERO INAUGU- ción de Oue como sustituto de Martinez lzquierdo a partir de la próxima temporada y la presencia de su nombre en la lista de los músicos de la OBC no es mós que eso, una coincidencia a juicio de Oller. '·No han influido en su elección ", precisó el director general del conjunto sinfónico, "aunqu.e nos place que sea de su agrado". ''La elección de Eiji Oue es el resultada de la búsqueda de un director cuyas característica s y personalidad encajaran con las líneas marcadas en nuestro plan eslralégico ".» REM UNA SECCIÓ QUE VOLÍEM POSAR EN MARXA FEIA TEMPS, I EN L A QUAL OFERIREM UN RECULL DE TEXTOS QUE S'HAN PUBLICAT DURANT EL M ES ANA RED ÓS DE TEMES DE T ElUOR L' ACTUALITAT MUSICAL. s tracta d'una tria, inevitablement parcial, de paràgrafs que per determinades circumstàncies, sobretot per l'interès del seu contingut, creiem que val la pena d'aplegar i així oferir una visió, o una altra visió, de la realitat musical, a partir de la veu autoritzada dels seus protagonistes, entTe els quals els mateixos responsables d'informació. En aquest número hom fa referència especial a dos esdeveniments molt destacats. Pel que fa a Catalunya, el nomenament del nou titular de l'OBC, Eiji Oue; i fora de casa, la inauguració del grandiós Palau dc les Arts de València. juntament amb aquests, altres fets ens han merescut l'atenció, com comprovarà el lector. E Eiji Oue, nou titular de l'OBC «L'important és que els gestors de l'OBC, per sort en coincidència amb e/1) desitjos dels músics, han encertat el perfil de/nou titular: w1 director amb experiència al capdavant de grans conjunts, però encara amb camí per recórrer i amb possibilitats d'un creixement artístic del qua/l'Orquestra també es pot beneficiar. Per no dir res de la seva projecció intemacional, a la qual Oue [... ]pot contribuir. Si el mestre japonès ve amb ganes de treballar de veritat i l'O BC hi està predisposada, potser ara va de bo.» (Xavier Cester. " Avui", 19 d' octubre) «L'efecte balsàmic d'aquest nomenamel1t -amb aplaudiment dels músics, que va11 votar a favor seu en rebre la notícia- demostra que aquest cop no s'han volgut córrer riscos.» (César López Rosell. " El Periódico", 19 d'octubre) «Un dels punts al seu favor va ser la predisposició a "fer seus els objectius (Lourdes Morgades. "El País", 19 d'octubre) del pla estratègic, com ha fet Martínez lzquierdo amb tan bons resultats", va comentar Joan Oller.» (Marta Cervera. "El Periódico", 19 d'octubre) «No logró allí los parabienes de parte de la critica y el público alemanes, que trattíndose de Bayreuth y Wagner barren mas que nunca para casa, por lo que el octogenario Wolfgang Wagner, que le fichó tras quedarse entusiasmada al oírle dirigir un concierto en Hannover, decidió no volverle a programar el próximo año. Suerte quizcí para Barcelona, pues de otra manera quizó no hubiera aceptado ser titular de la OBC.» (Marino Rodríguez. " La Vanguardia", 19 d'octubre) <<Esta vez la direccíón general ha hecho un juicioso cambio de estrategia y ha pedido su opinión a los músicos. Al pa recer éstos han trabajado a gusto con Oue en los dos programas en los que los ha dirigído y cumple una de las principales aspiraciones de muchos de ellos: fener una importa nie trayectoria internacional que facilite las giras y el prestigio de la orquesta fuera de España.» (Marino Rodríguez. " La Vanguardia", 19 d'octubre) «Calma tras la tempestad. La torrnentosa elección, en 2002, de Ernest Martínez lzquierdo como director titular de la Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC) con la explícita oposición de los músicos del conjunto se ha tornado, tres años después, en calma total en la elección de quien seró su sucesor. a partir de la temporada 2006-07, el japonés Eiji Oue. [. ..] La coincidencia de la elec- «"La decisión no ha contada con el apoyo untínime de nuestros asesores, pero sí con mós del90 por ciento", afirmó ayer Joaquín de Nadal, presidente del Consorcio que gestiona la OBC. [ ..] Oller también subrayó el interés del nue11o titular por la divulgación musical en el ómbito escolar y por aumentar la complicidad entre la orquesta y la ciudad.>> 254 (P. M-H. " Abc", 19 d'octubre) « "Busccíbamos un direct_or que fuera un trabajador en profundidad y que tuviera entusiasmo; un músico capC1z de aportar experiencias positivas, pero que aún estuviera en fase de crecimiento de su carrera; que tuviera proyección internacional y que huhiera frabajado anterionnente con la orquesta", explicó Oller.» (Ana Maria Davila. "El Mundo", 19 d'octubre) Inauguració del Palau de les Arts de València «Lorin Maazel: "El Pafau de les Arts Reina Sofia no es toda1ría el mejor tea/ro del mundo, pero lo seró".» ("Abc", lO d'octubre) «España tiene una gran cultura de literatura, pintura, música (hay fantósticos compositores contemporóneos), pero no hay una gran orquesta internacional. Hay muchas orques/as que tocan bien, pero no hay ninguna de renombre internacional.[... ] -P. ¿Por qué un edificio tan costoso, con cuatro sala s en una ciudad que carece de temporada y de tradicíón operística? R. Sa!zburgo empezó siendo un pe- 19 619 Co11cert dïwmenatge a Victòria dels Angels al Liceu, amb Ofèlia Sala queño festival y ahora es uno de los mós grandes festiva/es del mundo. Aquí tenemos una obra maestra con posibilidades estupendas. Hay que convertir el Palau en punto de referencia internacional. [. .. } Para este año tenemos I2 mil/ones. Pero la temporada regular inicial del 2006-07 aún lo tiene que aprobar el Patrona to. El'identemente, necesitamos la contribución del Ministerio de Cultura. Esperamos una cifra similar a la del Liceu (la posada temporada su presupuesto fue de 55 mil/ones, el 37 % aportado por el Ministerio) o a la del Teatro Real (44 mi/lones, el 70 %).» (Helga Scbmidt. "El País", 7 d' octubre) «Lo sala principal, la que acollirà els grans espectacles d'òpera, presenta un marc agradable amb les seves parets de trencadís. Ara bé, ¿té sentít, en ple segle XXI, obrir wz teatre a lo italiana, amb severes limitacions de visibilitats als laterals? O ja posats. amb butaques tan estretes?» (Xavier Cester. "'Avui", 9 d'octubre) «Pero cuando entré en el recinto deslinado a la ópera, me quedé de piedra. 254 Resumiendo: no se puede hacer, en pleno siglo XXI, un tea tro para la lírica siguiendo los dictados de los siglos XVJIJ y XIX con sus sabidísimos inconvenientes [...]. En mi farga carrera, no tanto de la profesión crítica, a veces antipalica, sino de la pasión musical - y operística en particular- no me he lleva do un mayor disgusto ante lo irremediabfe.» (Carlos Gómez-Amat. "El Mundo", 10 d'octubre) «Sobre el projecte valencià corre una sospita que esperem que el tetrrps desmenteixi: el d'un projecte faraònic, costosíssim (molt per sobre del pressupost inicial) i pensat més com a política d'oparador que com a realitat arrelada a l'entorn. La presència de dues figures com Lorin Moazel i Zubin Mehta no aclareix gaire cosa, no per la seva qualitat, sinó pel dubte de si s'arromangaran de valent per tirar endavant l'empresa.» ger 120 músicos.» (Salvador Enguix. "El País", 9 d'octubre) Homenatge a Victòria dels Àngels al Liceu <<Un homenaje sin oropeles ni aspavien tos, marcada por la sencillez y la austeridad. El Tea tro del Liceo de Barcelona recordó ayer la figura humana y artística de la soprano Victoría de los Angeles (Barcelona, 1923-2005) a través de un concierto tan sencillo como desnudo de artificios. [. .. } Escuclwr las palabras y, sobre Iodo, la voz de Victoria en la pantalla del teatro deparó momentos propicios a la emoción, en especial una histórica jïlmación de la granaria de Mimi de La Bohème, único documento sonoro que levantó algunos aplausos duran te la proyección.>> (Javier P érez Senz. "El País", 1 O d'octubre) «"Ha sigut molt emotiu tornar-la a veure i a sentir, encara que el document ha deixat moltes coses sense dir que tots els seus seguidors coneixem". va explicar ahir Salvador Jover, que la va descobrir e/1956, interpretant Manon al Liceu. [...} "la Victòria es mereixia molt més'", deia una senyora que va estudiar al Conservatori amb Dels Àngels. "Ha sigut un homenatge fred, hi faltava escalfor humana, algun parlament d'algú que la conegués de prop". manifestava una altra assistent per a qui Les paraules que li va dedicar Joan Matabosch, director artístic del Liceu, no van ser suficients.» (Marta Cervera. "El Periódico", 10 d'octubre) un exemple de rigor al servei de la música. Un exemple que Ofèlia Sala segueix i que explica, ja que no es va comptar amb ningú més, el seu protagonísme en la segona part. La soprano valenciana va acarar de manera impecable peces habituals en el repertori de Victòria, però al final de la sessió, amb ofrena floral inclosa, va deixar regust d'anticlímax. Una darrera curiositat: s'homenatjarà també Manuel Ausensi?» (Xavier Cester. "Avui", 10 d'octubre) Altres temes «M'és igual que em titllin de jove mestre, mentre les orquestres em vegin com un adult.» (Danie l H arding a X. Cester. "Avui" , 17 d' octubre) «La tranSIJersalitat que defensa Oriol Pérez Trevií?o no és pas criticable si serveix per coordinar les necessitats dels diferents sectors musicals a cm¡a nostra (.. .] encara que sura la sospita que els que sempre han de flexibilitzar-se i ser més oberts són els clàssics [. ..]. No entrarem en les incendiàries idees liberalit=adores que Lluís Cabrera, alma ma ter de l'empori que ha esdevingut el Taller de Músics, va deixar anar al debat del Palau (sobre la promoció de joves músics), que propugnaven pràcticament la supressió de les subvencions a la música clàssica -per què no als museus, les editorials, el teatre? La cultura és un bé públic, un dret, i per tant mereix tot el finançament que ajudi a crear una societat sana.>> (Xavier Cester. "Avui", 9 d'octubre) (Xavier Ces ter. "Avui", 9 d'octubre) 20 620 «No hay en España ningún palacio de las arles de estos caracterfsticas: de 37. 000 metros cuadrados y con capacidad para acoger a 4.000 personas. El edificio en forma de nave, esta rodeado de otros 90. 000 metros cuadrados de jardines y de 11.000 de lóminas de agua. [... } El foso es el tercero mas grande del mundo, después del de La Basti lla de Paris e iguala el del Tea tro Real de Madrid, con posibílidad de aco- <<Segurament la personalitat nzodesta de Victòria no hauria admès un excés d'emoció sentimental, la qual cosa no obsta perquè la impressió global fos d'un homenatge tan just en les intencions, com justet en els resultats. (. ..] Sobre el divorci entre soprano i Liceu, s'hi passa com de puntetes. Citant fonts descobertes als arxius personals de Victòria, i responsabilitzant bàsicament el seu entorn. [.. .]Artistes com Victòria no tenen hereus, però sí que deixen «Ara cal una empenta perquè el Cor de Cambra del Palau aconsegueixi ser professional. A Madrid hi ha cinc cors professionals, e n canvi, a Catalunya només n'hi ha un, el del Liceu. El problema no és la falta de tradició, sinó la manca de suport d'institucions i empreses. Aquí s'hauria de donar el pas i crear un cor nacional de Catalunya.>> (Mireia Barrera. "El Punt'', 9 d' octubre) _.••è•·•••m•• CRÍTI C A Un Mendelssohn de Somni en les mans de Gardiner Palau 100. Orquestra Revolucionària i Romàntica. Katharine Fuge, soprano. Elin Manaban Tbomas, soprano. Charlotte Mobbs, soprano. Frances Bourne, contralt. Margaret Cameron, contralt. Clare Wilkinson, contralt. Dir.: John Eliot Gardiner. Weber: Oberon (obertura). Mendelssohn: El somni d' una nit d'estiu. Simfonia escocesa. Palau de la Música Catalana. 31 d'octubre de 2005. O beron de Weber pren la seva inspiració en el conte de fades fil somni d'una nit d'estiu de Shakespeare, títol homònim de la música d'escena de Mendelssohn i que ha esdevingut una de Ics partitures més delicioses dc la literatura musical romàntica. El cert és que tant l'obertura d'Oberon com El somni d'una nit d'estiu són pilars fonamen tals de l'estètica d'ambdós compositors i confrontar-les suposa -en especial el títol mendelssohnià- un veritable repte, per les dimensions i per la màgica natu ralitat que s'hi ha d'assolir. Però per interpretar-les, al Palau figurava l'Orquestra Revolucionària i Romàn tica amb el seu director, Sir John Eliot Gardiner, i sis veus delicioses, totes amb el profund sentit de la declamació propi de la tradició shakespeariana i que els actors i cantants britànics acaren amb les màximes exigències de l'expressió teatral. ¿El resultat? Un veritable conte de fades, en el qualles sis cantants que anaven i venien per diferents punts del Palau declamaven les seves veus i oferint la meravellosa cançó de les fades -amb una sensacional Frances Bou me- amb una càrrega de naturalitat i de sentit certament esplèndida. Es produïa una perfecta cohesió entre veus i una orquestra excepcional en tots els seus registres, en què la declamació de Clare Wilkinson, d'Elin Manahan Thomas, de Charlotte Mobbs ... ens transportava cap al més essencial de la música de Mendclssohn i el món imaginari de Shakespeare. Fins i tot Gardiner va declamar un passatge del personatge de Teseu. en una representació a la qual només va sobrar la vestimenta de les cantants, inversament proporcional al gust musical i teatral de la versió. Gardiner va oferir un Mendelssohn refinat, brillant, amb moments exube- rants. Si en la Simfonia Escocesa ens mostrava un ven- tall de colors en què la majestuositat del daner apartat del moviment final, el refinament del motiu lent, la serenitat de l'inici, recreaven una atmosfera d'alt poder descriptiu, l'exteriorització, el puntillisme, l'exuberància, la vitalitat, l'amabilitat, es congeniaven en un versió d'El somni que feia honor a la musicalitat i teatralitat d'aquesta obra mestra. Corella, Giuliani, Podies i companyia La Gioconda d' Amilcare Ponchielli. Llibret, Arrigo Boito. Deborah Voight. Elisabetta Fiorillo. Ewa Podies. Richard Margison. Cario Guelfi. Cario Colombara. Ballarins convidats: Angel Corella i Letizia Giuliani Dramat(trgia: Pier Luigi .P izzi. Coreografia: Gheorghe lancu. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció musical: Daniele Callegari. Gran Teatre del Liceu. 7 d'octubre de 2005. re com l'equip artístic - vocal- ue els intèrprets més afavorits en intensitat i extensió dels aplaudiments fossin els ballarins Angel Corella i Letizia Giuliani en perjudici dels cantants, resulta indicatiu de com la versió de La Gioconda, amb la qual s'acaba d'inaugurar la temporada del Liceu, no farà història ni és un adequat inici de temporada. Que una òpera -el gran atot de la qual, pel que fa a interès i aJ.Iicíent, rau en l'exhibició de recursos vocals- vegi d'aques ta manera transgredida l'escala de valors nom1als, evita moltes consideracions sobre com va anar l'estrena de la nova temporada liceista. fa ho advertíem en el comentari previ i ha queda t palesament clar després de veu- Q no era capaç d'aportar res que fes oblidar l'incre'tble ~n el sentit més literal de l'expressió- argument i Ja manca d'otiginalitat d'una partitura. tan grassa en instrumentació com es vulgui, tan contundent com exigeix el context argumental, però rutinària. Factors que alhora condicionaven la concreció d'una dramatúrgia rica i imaginativa. En aquest aspecte, Pier Luigi Pizzi, un veterà amb ofici, va atorgar més de sentit comú i inteJ.ligència que no poesia en una proposta grandiloqüent -de fet tt•asUadava el muntatge presentat a l'immens marc del coliseu de Verona a l'escenari liceista-, eficaç i estèticament mengívol sense caure ni en carrincloneria ni en el narcisisme intel·lectuali tzant. Sobre el paper, es podia es- perar que el quintet protagonista aportés alguna cosa interessant en el sentit de propi i personal. Tanmateix, només Ewa Podies, una vegada més extTaordinària en poder de comunicació i en sentit profund del seu ofici, va Lluir com podia exigir-se d'una bona o d'una tTanscendent actuació. També Elisabetta Fiorillo es va moure dintre dels límits exigibles, amb el seu domini del personatge i l'exquisidesa de línia de cant, malgrat que el mateix personatge, com de fet tots, era prou insostenible com a tal. Deborah Voight és sens dubte una gran cantant, però aquesta condició en aquest cas venia llastada pel fet de ser la primera vegada que se les havia amb el paper i això va pesar més del que hauria pogut esperar-se. No sé si pensa insistir-hi més, ni puc endevinar quines conclusions traurà d'aquesta experiència per a la qual ha utilitzat el nostre Teatre. Cario Guelft no pol enganyar ningú. És una veu acceptable i una important presència, però, ras i curt, no és artista. l davant això no s'hi pot fer res. ¿Tan diñcil hauria estat comptar en el primer repartiment amb Joan Pons, ja que a la fi tampoc va ser al segon? Molt bé de Unia de cant i de capacitat de viure el personatge Cario Colombara, un baix que sense tenir una veu grandiosa, té musicalitat i finor. Callegari forma part de la legió de bons artesans de l'escola italiana de sempre, amb ofici segur, però amb geni impossible. Tal com deia al principi, el gran al·licient va ser la parcel·la de baUet, equipada com feia anys i panys no havíem vist al Liceu i, per tant, superadora de l'habitual solució de circumstàncies. Aquí sí que hi va haver un esforç notable, no solament en fer possible la presència d'un duo tan important com el que formaren Àngel Corella i Letizia Giuliani, sinó també per la col·laboració d'un coreògraf competent i un cos de ball a l'alçària de la proposta. La dansa de les hores va constituir una autèntica exhibició de virtuosisme dansant que ens agradaria que no quedés isolada. 254 -.w;W§MeWM;W@M. CRÍTICA L'objectivitat de Temirkanov Palau 100. Baltimore Symphony Orchestra. Barry Douglas, piano. Dir.: Yuri Temirkanov. Mendelssohn: Ruy B/as (obertura). Beethoven: Concert per a piano i orquestra núm. 3. Sibelius: Simfonia núm. 2. Palau de la Música Catalana. 24 d'octubre de 2005. es de fa set temporades ha assolit el càrrec dc director de la Simfònica de Baltimore, una orquestra d'una sonoritat brill~mt. majestuosa en les seves cordes, de gran projecció sonora en la secció dc metall i amb unes fustes que sempre atorguen una calidesa del tot contrastada. Temirkanov esdevé un director que rarament pot sorprendre el públic; les seves recreacions, com l'escoltada en el segon concert de la temporada de Palau I 00, es basen en una lectura perfecta que no deixa escapar cap detall; és un estil de direcció que denota el gran ofici d'una escola que no deixa lloc a cap mena d'especulació i sempre amb un profund estudi de l'obra en el qual cap detall pot tenir un marge d'improvisació. Temirkanov al capdavant dc l'orquestra de Baltimore va iniciar el seu concert amb D 254 l'obertura Ruv Bla s de Mendelssohn, en 'una lectura en la qual tot detall pot ser perfectament percebut i en què la música sempre pren un grau de densitat .certament considerable. Es potser aquesta densitat el que en certs moments pot convertirse en excés de solidesa en detriment de la fhüdesa del discurs; i certament, en el decurs de la interpretació del Concert per a piano núm. 3 de Beethoven amb Barry Douglas com a solista, un excés de so. de força. de temperament, van restar una certa màgia a la versió. Douglas va oferir una versió potent. majestuosa, exuberant, extraient el màxim potencial de sonoritat de l'instrument i sempre ceteaDt una línia musical brillant que omplís de rotunditat Ja versió. Una interpretació que no admet cap '·però" en l'aspecte tècnic. i que per contra pot haver decebut en certs moments els amants de les recreacions Pura bellesa coral Cor Madrigal de Barcelona. Dir.: Mireia Barrera. Obres per a cor a cappe/la de Joaquim Homs. Parròquia de Santa Anna (Barcelona). 7 d'octubre de 2005. eritablement, va ésser una sorpresa agradable escoltar el cant segur, matisat amb gust, entonat amb justesa i sobretot expressat amb sincera emoció del Cor Madrigal, que des del 1993 ditigeix amb profunda musicalitat Mireia Barrera. Sota el seu gest clarificador i especialment orientatiu, la música coral d'Homs va sonar amb expressiva calidesa i una riquesa de matisos que aprofundia en el sentit de la fe religiosa, com a recerca del camí que ens ha d'acostar a Déu i que Homs posa de manifest a través d'una majestuosa Missa, en cinc austers V 22 622 Responsoris per a cor d'homes i en una Antífona. o bé en la poètica emoció del vers de Rosselló-Pòrcel, En la mel'a mort, i l'intens lirisme dels Dos antics poemes xinesos en versió catalana de Josep Carner. Foren tot un seguit d'obres que van emocionar el públic que omplia l'església de Santa Anna, per la seva indiscutible bellesa i la profunda voluntat comunicativa del cant. Concert memorable, en definitiva, que venia a ésser un encoraijador prolegomen de l'enregistrament que Mireia Barrera i els cantaires del Madtigal faran d'aquest admirable repertori i diríem que gairebé ignorat de Joaquim Homs. més abocades a la línia melòdica, com les de Kempff, Brendel o Pollini per dir-ne tres exemples. Ja en la segona part l'orquestra va assolir els moments de més perfecció interpretativa amb la Simfonia núm. 2 dc Sibelius; un Temirkanov lliurat a una obra per la qual sembla tenir devoció, i que interpretativament va anar recreant en la seva intensitat de discurs en un crescendo constant que va assolir gairebé un grau contemplatiu en el darrer moviment. La sonoritat èpica, passional, romàntica, el virtuosisme, Ja fortalesa musicaL, tots els detalls van ser explicats meravellosament per l'orquestra dirigida per una mà sàvia com la de Temirkanov, que un cop més va demostrar la seva vàlua mantinguda sense fluctuacions en els darrers quaranta anys. Una nova lliçó magistral de Brendel lbercamera. Alfred Brendel, piano. Mozart Nou variacions sobre un tema de Duport. Schumann:Kreisleriana. Schubert: Moments musicals. Haydn: Sonata Hob XVU48. Palau de la Música Catalana. 20 d' octubre de 2005. A lfred Brendcl s'apropa ja als seixanta anys de carrera com a pianista; nom associat directament a les interpretacions de Hayd n, Beethoven, Schubert, Mozart, Schumann, Liszi..., ha esdevingut un dels veritables reis de la interpretació. Escoltar Brcndel és més que escoltar un concert, que assistir a un recital, més que meravellar-nos per les habilitats d'un artista de facultats tècniques i musicals desbordants. I com no podia ser altrament, el seu recital al Palau amb obres de Mozart, Haydn. Schumann i Schubert va esdevenir una lliçó magistral en la qual cap detall implícit en les obres, cap aspecte referent a Ics dinàmiques, cap circumstància lligada a l'estètica de la composició, pot escapar-sc d'una recreació prodigiosa. El pianismc de Brendel és abassegador, I'O!und, embriagador, però també delicat, íntim, sublil, màgic... Assaborir la seva Kreisleriana va suposar endinsar-nos en tot el món fantasiós recreat per Schumann en el qual tècnica, delicadesa i apassiona- ment van conviure d'una manera magistral, tot recreant una històtia en què cadascun dels vuit apartats posseïa un particular aspecte desc1ipliu. Brendel no sorprèn ni pels tempi excessius, ni per sonoritats abruptes, ni per recalar en aspectes edulcorats de l'expressió; Brendel explica la música d'una manera que pot considerar-se -si existeix com a tal- com a perfecta. ¿Poden interpretarse d'una manera més sublim els Moments musicals de Schubert? ¿Es pot assolir una línia musical més bella en el quart de la sèrie, o en l'apartat central del segon? ¿Pot assolir-se en la recreació de la Sonata de Hob. XVI/48 de Haydn una recreació més diàfana en la seva musicalitat? Certament, resulta molt complex -i se1ia del tot ingenu- trobar-ne una més com les versions escoltades en aquest nou recital de Brendel al Palau, coronades amb una interpretació fora de programa d'feh ruf zu dir, una de les peces predilectes del genial Edwin Fischer -on dels mestres de Brendel- i que va ser format per Martin Krause, un dels alumnes predilectes de Franz Liszt. r 4MiC8Rê•···j·~·· Í T I CA Brillantor en els concerts d'El Primer Palau Sens dubte, els deu anys de trajectòria certament brillant i puixant del cicle de joves intèrprets El Primer Palau estan donant resultats força positius. D'una banda, els participants cada vegada estan posant el nivell a més altura i el públic no solament omple la sala, sinó que escolta amb veritable interès les apassionat1ts actuacions d'uns joves artistes que, no solament suggestionen per l'entusiasme comunicatiu del seu treball, sinó també per la profunda identificació amb el que interpreten. Concert núm. t . Orquestra Simfònica del Vallès. Enrique Bernatdo de Quirós, piano. Mariona Oliu, viola. Georgina Símchez, violoncel. Dir. : Salvador Brotons. Chopin, Bartók, Lalo. 28 de setembre de 2005. em de posar en relleu la lectura sense efectismes i tensament romàntica que va ofelir Enlique Bernaldo de Ou irós del Concert núm. 1, op. li de Chopin; el dramatisme i la introversió que la violista Mariona Oliu va imprimir al Concert per a viola i orquestra de Bartók, amb una musicalitat d'inqüestionable maduresa per aprofundir en aquest text tan poètic que Bartók ens va deixar com a darrer testimoni del seu pensament. Més extravertida i potser més inclinada a l'espectacularitat, la violonccl·lista Georgina Sanchez va ofelir una btillant versió del que és un tirant a banal i malabarista Concert en Re menor de La lo. Aquestes actuacions van tenir un acompanyament força correcte de l'Orquestra Simfònica que diligi a Salvador Brotons. H Concert núm. 2. Cuarteto Quiroga (A. H evia i Cibra n Sierra, violins; Lander Etxebarria, viola, i H elena Poggio, violoncel). f. Haydn i Bartók. Javier Merin o, piano. Liszt, Prokófiev. 5 d' octubre de 2005. E r I segon recital ens va regalar la sorpresa d'una actuació de notable rigor musical. Es tTactava de la presentació del Cuarteto Quiroga, integ1·at per quatre joves músics amb un impressionant historial acadèmic. El seu programa estava integrat pel Quartet en So/major, op. 76 núm. 1 de Haydn i el Tercer quartet de corda dc Béla Bartók. Els millors moments de la seva actuació els van assolir en l'obra de Bartók en atorgar imaginatius contrasts al desenvolupament audaç del discurs bartokià. En canvi, tot i el tigor de la seva lectura de la música de Haydn, va semblar que aquesta quedava un pèl encarcarada per un detallisme que no deixava copsar la línia creativa de l'obra en tota la seva dimensió. Igualment, Javier Merino va posar de manifest un pianisme de gran categoria, tant pel que fa a la seva personalitat expressiva, com pel seu bon gust a l'hora d'aplicar coloracions i contrasts al seu eloqüent discurs. El bon enfocament interpretatiu de la Sonata núm. 13 de Beethoven, la btillantor dels recursos virtuosístics de la Rapsòdia espanyola de Liszt, Com també el nervi de la seva versió de la Toccata, op. 11 de Prokófiev, van constituir una exceHent carta de presentació d'aquest jove pianista. Concert núm. 3. Marta Infante, mezzosoprano (Jorge Robaina, piano). Mahler, Dvorak. H elena Satué, violí (Dolors Cano, piano). Ysaye, Frank. 19 d' octubre de 2005. L a mezzosoprano Marta infante, acompan yada amb una gran tasca de Jorge Robaina, va iniciar el tercer concert amb un seguit d'obres de veritable entitat liederistica. Es tractava dels Rückert-Lieder de Gustav Mahler, juntament amb les Quatre cançons, op. 82 i les Cançons gitanes d'Antonín D vorak. Certament, en escollir aquest repertori, Marta Infante ja revelava la seva qualitat com a liederista, és a dir gust extTemat per la dicció - ben equilibrada entre color i emoció-, rigor en el fTaseig i una atenció especial per emfasitzar el contingut poètic del cant. Actuació, doncs, dotada d'aquell to càlid i didgit a pouar en el contTast entre dicció i lirisme. Tampoc no deixà d'impressionar profundament el públic la intervenció d' Helena Satué, una jove violinista que interpretà amb admirable força expressiva la Sonata núm. 4 per a violí sol de Ysaye i, pun tualment acompanyada per Dolors Cano, la coneguda Sonata per a 11iolí i piano en La major dc César Franck. La seva versió dc l'obra de Franck va revelar un estudi en profunditat de la partitura per donar relleu i emoció a tot el seu desenvolupament, en què la imaginació del compositor elabora un discurs violinístic tic en suggeriments, malgrat l'exigència de no depassar els límits que imposa un cert sentit cíclic en l'aspecte temàtic. I Helena Satué va posar en relleu aquestes qualitats amb un so de gran noblesa i una dicció de notable força expressiva. Concert núm. 4 . Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra. Pau Codina, violoncel. Víctor i Luis del Valle, duo de pianos. Kalina Macula, violí. Oroitz Maiz, acordió. Dir.: Miquel Ortega K. Ph . Bach, Mozart, Montsalvatge, Piazzola. 26 d'octubre d e 2005. otser no manca1íem a la veritat si diguéssim que aquesta vetllada va ésser la que vam escoltar amb més atenció i, al marge del que havia d'interessar, valorar l'actuació d'uns joves intèrprets, hem d'afirmar que, per paradoxa i des d'una perspectiva purament creativa, destaca riem l'apo rtació creativa del Concertino 1+13 de Montsalvatge, com també l'abundància d'imaginació del Concert P per a bandone6 i orquestra d'Astor Piazzola i al ma rge de les escasses sorpreses que en aquesta ocasió ens va oferir Moza1i, oblida1íem totalment, per formulàlia i reiterativa, la música de C. Ph. Bach. Tanmateix i precisament va ésser amb l'obra del fill de l'incommensurable Johann Sebastian que vam escoltar, amb progressiu i creixent entusiasme, l'actuació de Pau Codina. La precisió dels seus cops d'arc, el joc lliure i potent de la seva mà dreta, amb un canell extraordinàriament flexible, la digitació precisa i àgil, van ésser qualitats que blillaren en grau superlatiu, i a tot això hem d'afegir que de la seva arcada emergia una dicció clara i de veritable sentit musical que, per so i fraseig, s'identificava absolutament amb l'estil cambrístic dels grans mestres del barroc. En definitiva, amb Pau Codina vam tenir la sensació que escoltàvem un músic molt madur i de capacitats extraordinàries. A continuació es va aplaudir una acurada versió del duo de piano format pels germans Víctor i Luis del Valle que va oferir una correcta i equilibrada versió d'elogiable detallisme del Concert per a dos pianos i orquestra de W. A. Mozart, mentre que la violinista polonesa Kalina Macuta interpretà amb suggestius i fantas iosos contrasts el curs audaciós del Concertino 1+13 de Xavier Montsalvatge, amb el qual la jove violinista es manifestà plenament identificada. El concert es va cloure amb la brillant actuació de l'acordionista Oroitz Maiz, que amb la puntual col-laboració de l'orquestra andorrana i del director Miquel Ortega, interpretà el Concert per a bandoneó i orquestra d'Astor Piazzola. Obra d'ajustats contorns, exposa una rutilant sèlie d'efectes coloristes que, si més no, ressalten el contingut de l'obra concebuda dins d'un estil folklorista no gens anecdòtic i sí ben arrelat en la tradició de la música popular argentina. En tot cas i al marge d'aquestes consideracions, hem d'elogiar sense reserves Oroitz Maiz per la calidesa de la seva intetpretació i per l'excel·lent tècnica d'u n virtuosisme que ennobleix un instrument com l'acordió que tot just ara sembla incorporar-se en el camp de la música històtica ... 23 623 ....w•·••j•m.. CRÍTICA Memorable versió de la Quarta de Brahms Feliç inici d'Euroconcert amb Baillie i Lisney Palau I 00. London Symphony Orchestra. Gordan Nikolitch, violí. Tim Hugh, violoncel. Dir.: Daniel Harding. Schumann: Genoveva (obertura). Brahms: Doble concert per a violí, violoncel i orquestra. Simfonia núm. 4. Palau de la Música Catalana. 18 d' octubre de 2005. Euroconcert. Alexander Baillie, violoncel. fames Lisney, piano. Chopin: Introducció i polonesa brillant, op. 3. Sonata op. 65. Schumann: Cinc peces en to popular. Beethoven: Sonata op. 102 núm. 2. Palau de la Música Catalana. 17 d'octubre de 2005. a London Symphony ha esdevingut un dels punts dc referència orquestral dc la vida musical europea. Amb els seus habituals concerts anuals cclcbruts al Barbicun, complementats amb gires de concerts arreu del món, enregistraments de referència, i amb Colin Davis com a principal director, Mi· chael Tilson Thomas com a principal director convidat i Richard Hickox com a director convidat associat. té vinculada, doncs, tres de les batutes dc més pes específic del panorama intcmacio· na!. Sota direcció de Daniel Har· ding. la London va actuar al Palau en el concert inaugural de la temporada Palau I00, inscrit en la seva gira europea del mes d'octubre: amb un programa iniciat amb l'obertura Genoveva de Schumann, va tenir com a plats forts la interpretació del Doble concert dc Brahms i la Simfonia núm. 4 del mateix compositor alemany. Pel que fa al nivell interpretatiu, l'orquestra va assolir moments de gran brillantor, juntament amb d'altres -concentrats en el Doble concert- excessivament enèrgics. El temperament del violinista Gordan Nikolitch -solista del concert i concertino L 254 de la formació- i Ja sonoritat rotunda i apassionada de Tim Hugh -solista i primer violoncel de l'orquestra- van contribuir a una versió de l'obra concertant de Brahms summament temperamental, visceral i plena de rauxa en Ja qual Harding demanava d'una màquina orquestral perfecta com és la London, unes sonoritats vigoroses i plenes de fortalesa. Va ser un Brahms en el qual va mancar certa delicadesa timbrica i que sempre va anar a la recerca dc l'exuberància de colors i de dinàmiques. Per contra, la lectura de la Quarta Simfonia va tenir una elaboració més matisada en el seu conjunt; una versió plena de lirisme de r~Andante", d'unacohesió perfecta en !"'Allegro" inicial. d'una claredat de colors magistral en l'"Allegro giocoso". i per descomptat, d'una qualitat en la qual es van poder copsar totes les virtuts de cadascuna de les seccions de l'orquestra en el magistral tema amb variacions del darrer moviment, una de les joies de tot el simfonisme romàntic. Harding va dirigir cercant amb un gest clar i evident una palesa intenció romà ntica interpretativa d·aquesta simfonia en què l'orquestra va demostrar una vegada més el perquè de la seva vàlua i del reconeixement internacional. mb música dc Chopin, Schumann i Beethoven, la temporada Euroconcert va iniciar la seva XXI edició marcad11 enguany per les obres de Mozart i que tindrà com a punt culminant el concert dels solistes del Mozartcum de Salzburg el dia 27 de gener de 2006, onomàstica del 250 aniversari del compositor. a Salzburg. Però ha estat la música dels grans romàntics la que ha obert aquesta temporada dc cuncerts amb la presència del violoncel·lista Alexander Baillie i el pianista james Lisncy, dos músics amb una carrera concertística i discogràfica impressionant i assidus als festivals i cicles concertístics de més ressonància internacional. Baillie i Lisney van oferir un programa que va assolir el seu punt culminant amb la interpretació dc la Sona/(1 op. 102 núm. 2 de Beethoven, inscrita en l'inici del darrer petíode creatiu del compositor. Interpretació a la recerca de l'essencial, del discurs intens i carregat d'intenció discursiva, dc força i majestuositat, i l'estructura en tres moviments dc la qual va permetre copsar el talent dels instrumentistes en diversos punts dc vista: contrastos sug- A Cavalleria i Pagliacci, un tàndem que funciona Òpera a Catalunya. Cavalleria rusticana de P. Mascagni. Rosa Mateu. Albert Montserrat. Kyung-Jun Park. Marisa Rosa. Cristina Faus. Sergi Emiliana (mim). I Pagliacci de R. Leoncavallo. Josep Fadó. Laura Alonso. Kyung-Jun Park. Carles Daza. Hans Ever. Sergi Emiliana (mim). Orquestra Simfònica del Vallès. Cor dels Amics de l' Òpera de Sabadell. Dir.: Femando Alvarez. Teatre La Faràndula (Sabadell). 28 d'octubre de 2005. ' L òpera verista (sense tenir en compte Puccini) no és allò més programat per l'AAOS, excepte una Ca1'al/eria l'any 1992. Per això la proposta de veure aquests dos clàssics de la història de l'òpera h11via creat una expectació que no va defraudar en absolut. Era un debut per a molts dels cantants en els rols respectius. però també era el debut com a director d'escena titular del terrassenc Miquel Gorrit1:, que va omplir d'idees i contrastos aquestes històries d'amor desesperat. Un sol decorat, un vestuari en negre per a Cavalleria i en blanc per a Pagliacci signat per Eva Selma, estatisme en l'obra de Mascagni, bullícia en la de Lconcavallo i la inclusió d'un mim en els intermedis de les dues òperes amb una corcografia gairebé expressionista van donar unitat, sentit dramàtic i fermesa a la proposta d'aquest regidor. Musicalment no va ser així, Ja batuta de l'argenti F. Alvarez no va tenir la tensió que necessiten aquestes obres. però el pitjor va ser que ni tan sols va assolir de concertar els membres dc l'orquestra, que van sonar amb desgana i, sobretot la secció de cordes, inexplicablement desconjuntada i desal1nats els seus solistes. Dall del l'ossat la música va sonar amb més força, passió i encert, tol destacant-hi la més que cre'tble i adequada Santuzza de Rosa Mateu i la valentia vocal d'Albert Montserrat, del qual, malgrat que ara ningú dubta de la seva capacitat dc tenor, hauria de cuidar una continuada tendència nasal, que de vegades gesti us clins l'"Allegro con btio" inicial, Ja recreació d'una íntima i intensa poètica en el decurs dc !'"Adagio cou molta sentimcnto d'affetto" i una recTeació vigorosa i dotada de gran cohesió en el decurs de !"'Allegro-Allegro fugato" fmal. Va ser un Beethoven romàntic, apassionat, tècnicament impecable, i alhora dotat d'una musicalitat brillant en cadascun dels tres moviments. D'altra banda, la música de Chopin de la Sonata en Sol menor escrita entre 1845 i 1846 -poc temps abans dc la mort del compositor- ha esdevingut una obra de referència del repertori cambñstic, no només pel genial tractament del piano palès en l'" Allegro moderato'' o el "Finate", sinó pel lirisme melòdic que conté el "Largo~. Aquesta obra, tal corn succeeix en les cinc peces de to popular de Schumann, posseeix: una enorme càrrega romàntica amb tots els components que això comporta, i és per aquest motiu que uns músics com Baillie i Lisney que s'entenen musicalment a la perfecció, amants d'oferir brillants canvis de dinàmiques, d'endinsar-se eu l'apassionament més vehement o de pronunciar melodies encisadores amb delicadesa, assoleixen en aquest reper· tori un altíssim grau interpretatiu. no quadra amb personatges com el Turiddu. El baríton K. }. Park. que ha brillat en aquest escenari amb altres papers, aquí se'l va veure excessivament estàtic i poc ficat en el rol de marit enganyat, i no millorant en el paper de Tonio de Pagliacci fins a calar en alguna de les notes agudes del Pròleg. La Nedda de Laura Alonso va tenir una bona interpretació teatral, però musicalment no va acabar de quallar; és un paper complex, ja que la seva tessitura va d'aguts a un registre mitjà i greu constantment, per Ja qual cosa trobar-hi una intèrpret ade· quada és veritablement dificil. El Canio de Josep Fadó va convèncer igualment per la vis teatral, però en el musical va tenir algun problema en el registre agut i en la co¡.¡ocació d'algunes notes, fet que va desequilibrar aquesta difici! balança de correcció tècnica i força dramàtica, per bé que el final de l' obra amb la mirada desencaixada va ser d'un impacte superb. DESEMBRE 2005 NÚMEROl Escola Superior de Música de Catalunya :E v11JJf!ilítídl lf@llrd.lrt~ fJ, ~ L 'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC) inicia aquest mes de desembre el que, entén, és una coHaboració que neix des del més sincer reconeixement a la tasca exercida per la Revista Musical Catalana (RMC) com a canal rigorós d'informació i difusió de la música del nostre pais. En aquest sentit, l'ESMUC es presenta des d'avui als lectors de la RMC amb la voluntat d'acostar-los, suggerir-los, engrescar-los en definitiva, mitjançant les múltiples i diverses propostes que s'articulen entorn d'una escola de l'especificitat i vitalitat de I'ESMUC. Un centre d'ensenyament superior que troba en Ja música el seu vèrtex i que injcia ara una nova etapa destinada no només a consolidar el seu projecte, un projecte de rigor i exceHència màximes, sinó també a situar-se com a clar referent del que ha de ser un centre pioner en l'ensenyament de la noble disciplina que ens ocupa: la música. Sigui, doncs, aquest contacte inicial el primer d'un seguit de col·laboracions que comencem amb el màxim de respecte i il·lusió. Per fer créixer la nostra música. Per fer-la sonar arreu. Per fer-la present, més que mai, entre tots nosaltres. Neix una col·laboració La consellera Marta Cid i el director Salvador Mas avancen les noves línies d'actuació de l'ESMUC en l'acte d'inauguració del curs acadèmic reació d'una orquestra, canvis en el pla d'estudis, transparència en la gestió i una acurada política de beques; aquests són els compromisos explicitats pel director de l'ESMUC, Salvador Mas, en el marc de l'acte d'inauguració del curs acadèmic 20052006, celebrat el24 d'octubre passat a les instal·lacions de l'Escola. Mas va desglossar a bastament les que. al seu parer, han de ser les linies d'actuació del centre en un discurs contundent. bastit a mode de simfonia: en quatre temps. El primer dels objectius del nou equip directiu de I'ESMUC és treballar en l'àmbit d'una millor formació dels músics. ';Formarem músics que coneguin bé els seus instruments i que puguin exercir amb digrútat el que és la funció p1imordial del músic: tocar bé", va afirmar Mas, el qual va assumir el compromís de fer debutar l'orquestra de I'ESMUC a l'inici del curs vinent. Tampoc no hi van faltar les referències a l'actual pla d'estudis que regeix el centre. En aquest sentit, el nou titular de l'ESMUC creu que "cal repensar-lo, perquè no és el més idoni per formar bons músics''. En aquest sentit, Salvador Mas va anunciar que ja s'han introduït algunes millores en el pla, com l'increment de les hores d'instrument. Altres aspectes destacats pel prestigiós músic català van ser la necessitat de treballar col·lectivament per obrir l'ESMUC a la societat catalana, prioritzar c1itetis com el capteniment pressupostari í la transparència en la gestió -"són els nostres números. però són els números de la societat catalana", va afirmar- i la implantació d'una política acurada de beques que garanteixi que cap estudiant no es quedi fora de I'ESMUC per manca de recursos econòmics. C 2 1 Un cop formulades aquest seguit de propostes d'actuació, Mas va donar pas a la consellera d'Educació, Marta Cid, que va destacar novament la necessitat de potenciar l'excel·lència -"que no l'elitisme", puntualitzà- de l'Escola. Nombroses personalitats de l'àmbit educatiu i musical del país van sumar-se a les autoritats que, presidides per la consellera Cid, van assistir a un acte articulat en dues parts. La primera, com a concert, celebrada a la Sala Simfònica dc L'Auditori, on la cobla de I'ESMUC, dirigida per Jordi Figaró, va irticiar un programa que va incloure la participació de diversos conjunts instrumentals del centTe d'ensenyament superior. Seguidament, van ser els alumnes de música antiga de JeanPierre Canihac els qui van interpretar una Canzona de Gabrieli, entre altres obres, seguits de l'actuació de l'oc- r tel de jazz que dirigeix Eladi o Reinon. Per últim, un conjunt instrumental de I'ESMUC va ser l'encarregat d'interpretar la Suite Goya: sis peces desagradables per a deu solis/es de Rica1·d Lamote de Grignon, sota la batuta de Salvador Mas, acompanyats d'una projecció que mostrava algunes dc Ics obres més emblemàtiques del cèlebre pintor -fonamentalment, una selecció de gravats. Un cop finalitzat el concert, i com a segon bloc de l'acte inaugural, els assistents es van düigir al nou espai-terrassa de I'ESMUC, situada al tercer pis de l'edifici de L'Auditori, on es va oferir un aperitiu. L'ESMUC, la Fundació Phonos i la UPF, coorganitzadors de la 31a International Computer Music Conference, dedicada al free sound ' Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC), la Fundació Phonos i la Universitat Pompeu Fabra (UPF), juntament amb La Internacional Computcr Music Association, van organitzar la 31 a edició dc la Intemational Computer Music Conference 2005 (ICMC), celebrada el mes de setembre passat a Barcelona. La trobada, que va tenir lloc per primera vegada en una ciutat de l'Estat espanyol, es va fer majoritàriament a les instal·lacions de I'ESMUC, i va comptar amb el suport de la Societat General d'Autors i Editors, L'Auditori i la Sala Metrònom. Tot al llarg de la setmana, I'ESMUC va acollir prop de quatre-cents especialistes en música per ordinador, investigadors i compositors d'arreu del món, que van presentar més de dues-centes xerrades científiques, demostracions, tallers pràctics i debats. EL leitmotiv de la 31 a edició de I'ICMC fou el free sou nd, atès que la intenció dels organitzadors era emfasitzar el debat sobre els límits legals, estètics i tecnològics del so, i també sobre aspectes referents a l'ús social, la creació, la manipulació i la llibertat vinculades a la creació musical. Segons el que va apuntar el professor de I'ESMUC i del Grup de Recerca en Tecnologia Musical (MTG), integrat en la UPF, Xavier Serra, dedicar la trobada alfree soLmd va servir per "establir les bascs necessàries per fer front a la pü·ateria gràcies al debat rigorós a l'entorn de la propietat intel·lectual". La selecció dels continguts (teòrics, musicals i pràctics) de la conferència, la va realitzar un comitè internacional de professionals i experts del sector a partir de projectes presentats en diverses convocatòries relacionades amb aquesta temàtica. Aquesta trobada, de periodicitat anual i amb un marcat caràcter inte111acional-com demostra el fet que prop d'una norantena de patticipants provinguessin dels EUA, L més de quaranta d'Anglaterra i la resta de l'Estat espanyol, França, Alemanya, el Japó, Canadà. la Xina, etc.-, es va articular per mitjà de l'organització de presentacions orals/audiovisuals, ponències. debats i sessions de treball (papers. panets. workshops), tant individuals com col· lectives, majoritàriament a les instal-lacions de l'ESMUC. Paral·lelament, l'lCMC va programar concerts diaris, audicions, instal·lacions musicals/audiovisuals i projectes (orals, demostracions i format pòster amb explicacions orals), en espais com la SaJa Metrònom (seu de I'Off-ICMC) i L'Auditori. Per últim, la 31 a edició de l'JCMC va incloure com a novetat I 'anomenada lnspirationalldeas, a la seu de l'SGAE a Catalunya, pensada per a les presentacions més allunyades del model tradicional de la conferèncja. Es va convertir, així, en una op01tunitat per als investigadors, compositors i estudiants de presentar idees innovadores i provocatives en el camp de la música electrònica, ja fos en ]!apartat musical, tecnològic, teòric, pràctic o estètic. 3 ' L Dos-cents congressistes europeus debaten a l'ESMUC sobre la implantació dels acords de Bolonya en els ensenyaments superiors artístics Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC) i l'Associació Europea de Conservatoris i Escoles de Música (AEC) van impulsar el debat sobre la implantació dels acords de Bolonya en el marc de la trobada anual de l'AEC que es va celebrar a I'ESMUC el mes de setembre passat. La sessió inaugural de la trobada, a la Sala d'Orquestra de I'ESMUC. va comptar amb la presència del director del centre, Salvador Mas; delcoordinador general de l'ESMUC i subdirector general d'Ensenyaments Artístics, Josep Roda, i del responsable de l'AEC i coordinador dels projectes més destacats d'aquest organisme internacional, Martin Prchal. Tots tres van expressar la necessitat de treballar conjuntament en la implantació correcta dels acords redactats a Bolonya ( I 999). Durant tot un cap de setmana (del 9 a l'I I de setembre), prop de doscents congressistes vinguts de vinti-set països van plantejar com incrementar i facilitar la col·laboració fessor de l'ESMUC Jo Krause. L'Association Européenne des Conservatoires. Académies de Musique et Musikhochschulen (AEC), creada l'any 1953, és el màxim organisme internacional destinat a treballar en l'àmbit de l'educació i la cultura aplicades a l'ensenyament musical. Actualment té amb cent seixanta-sis associats de quaranta-cinc països -el 70% dels quals pertanyen a la UE, tot i que també hi són representats els Estats Units, Austràlia i diversos països asiàtics. entre organismes públics i privats. en la línia de potenciar programes d'intercanvi i mobilitat d'estudiants i professors, i també sobre programes d'actuació concreta -Erasmus, Socrates, Harmos, Polifonia, etc. La darrera jornada de la trobada va girar íntegrament entorn de la vaLidació dels estudis de música pop i jazz. Per l'ESMUC. la coordinació de la jornada va anar a càrrec del cap del Departament de jazz í Música Moderna. Manel Camp, i del pro- La biblioteca de l'ESMUC, subseu de la IASA Annual Conference, la trobada internacional més important d'especialistes en arxius sonors L a biblioteca de l'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC), juntament amb la Biblioteca de Catalunya (BC) i l'Institut d'Estudis Catalans (IEC), va acollir diverses de les activitats programades amb motiu de la IASA Annual Conference, present per primera vegada a Barcelona, dc l'I I al IS de setembre d'enguany. La trobada, que va aplegar els especialistes més destacats en arxius sonors d'aneu del món, va incloure diversos cursos i conferències destinats a definir el model i la metodologia d'estudi i catalogació que exigeixen aquests tipus de fons. En aquest sentit, a l'ESMUC es van desenvolupar múltiples activitats programades al meeting anual de la IASA, com ara conferències i cursos, i es realitzà una visita a les instal·lacions del centre, amb especial atenció a les aules dotades amb tecnologia djgital -gràcies a la implantació i el desenvolupament dels estudis de Sooologia, titulació pròpia de l'ESMUC que ha permès integrar el centre en diversos programes de recerca promoguts per la UE. La biblioteca de l'ESMUC, especialitzada en música, està oberta a tot el públic interessat en aquesta temàtica i ofereix llibres, partitures, enregistraments sonors, DVD i VHS. En xifres, la biblioteca de I'ESMUC disposa d'un fons de 3.236 llibres, 8.060 CD, 650 DVD i/o VHS, 3.059 LP, LOO discs làser, I 0.663 partitures, i també diversos rotlles de pianola, entre d'altres. En total , un arxiu de prop de 26.000 peces. Entre els seus serveis destaquen el préstec als estudiants i professors dc l'Escola, a més de la consulta en sala oberta-a la qual pot accedir tot tipus de públic-, el préstec interbibliotecari i la consulta de bases de dades (RISM, JSTOR, RI LM). La biblioteca de I'ESMUC també ofereix equipament de reproducció audiovisual per a la consulta i visualització del seu fons en suport de CD. DVD i VHS. ..... ....... .... ... .. .. ... ..... ....... . L'ESMUC, amb la segona edició del cicle de Joves Intèrprets Catalans L a segona edició del cicle de Joves Intèrprets Catalans (JJC), organitzat per la revista i portal d'lnternet La Porta Clàssica amb la coproducció d' Ibercamera. compta enguany amb una notable presència de professors i alumnes vinculats amb I'ESMUC. El cicle té lioc a l'Auditori Eduard Toldrà del Conservatmi Municipal de Música de Barcelona (CMMB) i a l'Auditori del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), i sign ifica, segons el que apunten els seus promotors, "el principi de la consolidació d'un projecte que va néixer amb l'afany de servir com a plataforma de difusió per a joves músics i encaminar-los cap a una dedicació professionalitzada de la seva vocació". Entre les novetats d'aquesta segona edició, destaquen l'estrena absoluta de l'òpera El misteri de sant Francesc del compositor Josep Soler. i l'aposta per la música de cambra, traduïda en la programació de formacions que rarament es troben en els circuits habituals de les sales de concerts. El cicle, iniciat el 15 d'octubre passat amb l'actuació de Pau Codina (violoncel) i Ellena Hale (piano), inclou l'actuació del Trio Argos, prevista per al proper 22 de desembre, a les 20 hores. Integren la formació Jordi Humet (piano), Ricard Renart (violi) i Mabel Sanchez (violoncel). EI concert tindrà lloc a l'Auditori Eduard Toldrà del CJ\IIMB. • Eduard Toldrà i la poesia sonora Q uan ens aproximem a la vida i a l'obra d'Eduard Toldrà ( 1895- 1962), hi ha una qüestió que sobta de seguida. Violinista de reconegut talent, i posteriotment compositor i director, va escriure únicament una obra per al seu instrument, els Sis sonets per a violí i piano, com també dos quartets de corda. En canvi, el seu catàleg de cançons per a veu i piano és immens. Toldrà va posar música a poetes del seu temps, a poetes antics, catalans i castellans ... Per què un violinista escriu tantes cançons però en canvi només una obra per al seu instrument? La resposta Ja trobem en la poesia, l'«arma cargada de futuro» que Celaya descrivia en el seu poema. I per tal d'entendre bé aquesta relació entre el músic i la poesia, hem de conèixer una mica més la seva vida. Toldrà va néixer en una família molt humil. El seu parc va ser el seu primer professor dc violí. Amb tan sols dotze anys va haver de començar a treballar com a músic professional tocant en teatres, festes majors, i fent altres feines d'aquest tipus per poder ajudar a casa seva. Al mateix temps, va realitzar els estudis a l'Escola Municipal de Música de Barcelona, després que el seu pare decidís traslladar tota la família a la capital catalana. Només va poder cursar quatre anys de formació, i aquests foren els únics ensenyaments que va rebre durant tota la seva vida. Pel que fa a la resta, va ser absolutament autodidacte. La principal etapa de formació musical de Toldrà, la trobem en els deu anys en què va tocar amb el Quartet Renaixement ( 1911-1921 ). «El projecte d'en Sanchez», en deien. Lluís Sanchez era violista, i el seu projecte era formar un quartet de corda per poder sortir del país i anar a descobrir Europa, un projecte que va engrescar molt Toldrà. Després de mesos de feina intensa, concerts de presentació a Barcelona i Madrid. i l'adjudicació de la beca de la Junta de Ampliación de Estudies, el Quartet Renaixement va aconseguir el seu objectiu. El 5 d'oc- tubre de 1913 via~aven cap a Patís, Vicna i Berlin. Eren membres del Quartet Renaixement Eduard Toldrà (setze anys), primer violí; Josep Recasens (divuit anys), segon violí; Lluís Sanchez (vint-i-tres anys), viola, i Antoni Planàs (vint-i-un anys), violoncel. No ens estendrem gaire en aquests deu anys de vida del Quartet, però en destacarem el fet que arreu on van anar es van endur grans elogis de compositors tan importants com Maurice Ravel (van interpretar el seu cèlebre Quartet a casa seva) o Manuel de Falla, el qual mantingué des de llavors una gran amistat amb Toldrà. Cal recordar que en aquella època Toldrà tenia només setze anys, estava en plena formació com a violinista i ja es veia obligat a enfrontar-se a grans obres. A més, la situació de l'època i l'economia del Quartet convertia cada obra en un repte, ja que no disposaven de partitures generals ni l'havien pogut escoltar mai en cap concett. Això era una gran responsabilitat per a Toldrà, el qual havia estat nomenat per unanimitat director artístic del Quartet. De bon principi tots li confiaren, a ell i al seu talent, la manera d'interpretar les obres. És per aquest motiu que aquests anys van ser tan profitosos per al seu desenvolupament com a músic. En aquesta època, Toldrà començà també a compondre les seves primeres cançons i els seus dos quartets, com també els Sis sonets, aquests últims escrits el1922, un any després de la dissolució del Quartet. TOLDRÀ ES CULTIVÀ DES DE BEN JOVE AMB LES LECTURES DE MOLTS POETES. ovament ens assalta una qüestió: com podia un músic amb només quatre anys de fom1ació bàsica interpretar els grans quartets i compondre ja una quantitat important d'obres? La poesia hi té altra vegada molt a veure. Des de ben jove. Toldrà es va acompanyar de les lectures d'un gran nombre poetes que el van influenciar molt i que el van ajudar a donar les respostes, a posar les imatges i els significats a la música que interpretava. la qual cosa, per les circumstàncies que hem explicat, cap professor no li havia pogut aportar. Aquesta idea la trobem reforçada en un comentari que fa el mateix Toldrà quan va a escoltar el concert d'un amic seu, Francesc Costa, violinista virtuós. Toldrà n'elogia la tècnica, però li desagrada la musicalitat, la interpretació, i conclou amb la frase següent: <<Costa desconeix la poesia». 1 És evident que hem d'interpretar aquí la paraula poesia en el seu significat més abstracte. Si bé explicar en el camp de la interpretació la importància de la poesia és força complicat, en el camp de la composició en trobem exemples prou aclaridors. Parlem amb la Narcisa Toldrà sobre la importància de la poesia en la música del seu pare, i ens comenta que Toldrà tenia molts amics relacionats amb la literatura, poetes i grans lectors que li feien descobrir els poemes o fins i tot li demanaven que hi posés música. Altres vegades, ens diu, era ell mateix qui llegia un poema i decidia posar-n'hi. També trobem en el llibre deM. Capdevila una sèrie de referències que ens ajuden a comprendre aquesta relació amb la poesia. Aquest ens diu: «La finalitat que tenia Toldrà N 5 en escriure música no era altra en el fons que la creació d'un clima poètic, la fascinació de l'auditor mitjançant uns efluvis de poesia sonora que s'infiltressin en el seu esperit.» 2 Capdevila parla aquí dc la intenció de Toldrà, però a la vegada està donant també la clau per analitzar les seves composicions. I no parlem de les composicions per a veu, en què la relació entre text i música és evident, sinó de la música instrumental de Toldrà. Posem com a exemple els Sis sonets per a violí i piano, en cada un dels quals trobem un poema que acompanya la grafia musical. i analitzem aquests poemes, podem veure com estan directament relacionats amb la música. Encaixen gairebé síl-laba per síl-laba amb el tema musical. Toldrà Hegia el poema i aquest directament li suggeria una música, l'escrivia, i després n'esborrava la lletra. Vegem-ho en un exemple que correspon a la melodia del segon tema del sonet Oració al maig, basat en un poema de Carner: S « .. .que hi hagi molts d'ocells damunt la via, (tots cantadissos, amagats del sol) ... » Partitura 1 que hi ba·gi molt.so-cells da- ml.lltla vi · a totscan-ta di-ssos a-ma-gats del sol Partitura 2 Nndlwnont cantat Mi - ra · vern el · v~-me- Ub de· en • ce • sa a-e · pus · cie Partitura 3 ~s' (' ... 6~ $... ,. . ,-==-- ....__.r . . .-- ~ la lli · nes · taamb ve • ¡¡¡¡·da! .--.. r r r r Ff u lfQ 1 que me • vae-oa • mo • ra • da ve al J. ~s tan • Úl >o • • pcantabtle La "' • nes · taal· tm Es la &ao · Ior! ç [] I J. de la ca Ior (partitura 1) Vegem ara un altre d'aquests sonets, l'anomenat AveMaria. És el segon sonet, i el poema és de joan Alcover. La música que hi afegirem és la del segon tema i només podem situar-hi el primer vers, però aquest sí que encaixa perfectament en ritme i mètrica amb la música corresponent. Gairebé és una nota per síl·laba. «Miràvem el crepuscle d'encesa vermelló ... » Partitura 4 Molto V!vace t.o-ta q~augch·a es· ta • vaa • le-grea e-ra r cm . (i) llor li d'es cu • • ma. (partitura 2) Cal destacar el fet que Toldrà faci, a l'inici d'aquest tema, la indicació interpretativa de «tendrement cantat». Aquesta indicació per a un violí, que generalment s'indica amb espressivo, ja fa pensar en el fet que Toldrà està pensant en una veu. Prenent com a base aquests exemples es podda arribar a la conclusió que Toldrà estava posant música al poema, tot i que l'intèrpret d'aquesta música fos el violí. Aquesta idea ens la reforça novament Capdevila, amb una altra frase que ens ajuda a entendre per què Toldrà va escriure tant per a veu i piano: «Toldrà ens havia dit que li era molt més fàcil escriure una melodia basant- se en una lletra. Naturalment, el text havia d'ésser sugge1idor i se n'havia, com si diguéssim, d'enamorar».; Es podria pensar que Toldrà va escriure sobre els poemes únicament en aquesta obra, en què la referència a la poesia ja es pot veure en el títol, Sis sonets. Però el fet es repeteix quan analitzem el seu segon quartet, Vistes al mar. La qüestió és encara més evident, ja que Toldrà el subtitula Evocacions poètiques, i a més anomena cada moviment amb el primer vers dc tres poemes de Joan Maragall que novament acompanyen la partitura. Posem ara com a exemple el primer moviment, anomenat «La ginesta altra vegada ...»: «La ginesta altra vegada! La ginesta amb tanta olor! És la meva enamorada que ve al temps de la calor.» (paritura 3) Finalment, vegem-ne el tercer moviment, anomenat ((La mar estava alegre...»: «La mar estava alegre, aquest migdia: tota era brill i crit i flor d'escuma» (partitura 4) -----... --;-: u.~ ~~ ~~\ '¡. . ' .. • f • 't ~ ..· :_.t"" f -... ·- -t.....__ .,......__ ..:._ t,.,:u-"f:'" '- -T~(¿_.__.___ t '")-__ .:.....l . ..::=--.::-r-~·~ ol '1'...;, ...\~· • .lJ....._,.J,.,t.~­ 'f ..... l ' ~-1 ,¡. ., , : -'¡' ~~ I .... -r ~----- y ~f \~ r ' Manuscrits dedicats n Eduard Toldrà dels composi/ors Manuel de Falla i Maurice Ravel :·Uò El il-lustres poetes espanyols Mmmel Mac/zndo i funn Rnm611 Jiménez també 0011 tenir paraules escrites pern Eduard Toldrà Eduard Toldrà amb lgor Oistraklt ni Pnlntt de In MIÍsicn Catalnna . f ........ A ltra vegada la relació entre el poema i la música és essencial. No podem parlar d'una música programàtica, ja que. com hem demostrat, el poema és més que un element suggeridor; parlaríem, potse•~ dc música poètica. Un cop tractats aquests elements, és fàcil d'entendre la gran quantitat de peces que va escriure Toldrà per a veu. Text i música eren el seu medi ideal per poder explotar al màxim l'expressivitat, el lirisme que tant el caracteritza- I R. ') ; ...,.,.~. va. De la mateixa manera, podem pensar també que li resultava molt més estimulant posar música a un poema que compondre segons unes directrius purament instrumentals. Així doncs, es pot afirmar que la poesia va ser l' «arma» de Toldrà. Va ser una de les seves eines educatives per poder-se formar com a artista i la va tenir sempre present en el seu món musical, utilitzantla com a recurs interpretatil~ i com a element creador d'infinitat de melodies, plenes d'aquesta poesia sonora. NOTES I. Les anotacions sobre aquest concert, les trobem en un diari personal que Toldrà va anomenar Impressions incoherents de la meva vida frívola a Barcelo11a i que va escriure entre el 1909 i el 1911. Aquesta font no es pot consultar actualment, però la trobem citada a la pàg. 82 del llibre utilitzat com a font principal d'aquest treball: Ma· nue! Capdevila i Rovira. Eduard Toldrà, músic. Barcelona: Edjcions 62, 1996. 2. M. Capdevila. Eduard Toldrà, músic. Pàg. 184. 3. M. Capdevila. Eduard Toldrà, músic. Pàg. 184. 7 desembre 2005 Concert d'estudiants de l'Escola Estàndards de flauta travessera Dia 2. 12.30 h I Aula I 09 A càrrec de Fleur Grüneissen, nauta travessera, i ozomi lsobe, piano. Música Antiga I Conferència Música francesa italiani tzant per a flauta Dia 3, 11 h A càrrec de Frank Theuns. Música Antiga I Concert 01·questra de música an tiga: Mozart i Haydn Dia 13, 20.30 hI Sala d'actes Direcció de L01·cnzo Cop pola. Música antiga I Espectacle El somni d'una nit d'estiu de William Shakespeare Amb la participació d'estudiants de música antiga de l'Escola que interpretaran repertori musical d"autors contemporanis de Shakespeare. Direcció: Pere Planella. Dies 15 i 17,21 hI Institut del Teatre. Plaça Margarida Xirgu s/n. Barcelona. Dia 16, 18 h i 21 h I Institut del Teatre Dia 18, 19 hI Institut del Teatre En col·laboració amb l'Institut del Teatre. Música Antiga - Música Clàssica i Contemporània Dues visions del/ied Lieder de Schubert Dies 1 I , l 2 i I 3, de 1Oa 13 i de 16 a 19 h A càrrec de Marius van Altena. Amb la coHaboració d'Assumpta Mateu, Arthur Schoonderwoerd i Francisco Poyato. Música Clàssica i Contemporània I Musical Happy end Musical dc Kurt Weill, amb text de Bertolt Brecht. Direcció escènica dc Ramon Simó i direcció musical de David Albet. Dies 1. 2 i 3, 21 hI Institut del Teatre. Plaça Margarida Xirgu s/n. Barcelona Dia 4, 19 hI Institut del Teatre En col·laboració amb l'Institut del Teatre. Música Clàssica i Contemporània I Curs La improvisació i l'electroacústica Oia 12, de 16 a 18 h Dies 13 i I 5, de 16 a 20 h A càrrec dc Pau Schvartzman. Teoria i Composició I Classe magistral Classe magistral d'anàlisi de l'òpera Wozzeck, d'Aiban Berg Oies 12 i 13, 16 h A càrrec de Francesc Borràs. Direcció escènica de Pere Planella i direcció musical de Josep Borràs i Sergi Casademunt. activitats Teoria i composició I Concerts-audició Audicions dels estudiants de composició Dia 15, 20 hI Sala d'orquestra Obres de Guillem Ramiro i Andrés Serafini. Oia 16, 12 hI Sala de cor Obres d'Oriol Saladrigues i Marc Garcia. Amb aquestes ducs audicions s'inicia una sèrie de concerts d'obres dels estudiants de composició, per als quals representa una bona oportunitat per tenir contacte directe amb la música que han estat treballant durant mesos. Per al públic és, també, un moment per poder gaudir de lacreació i de noves propostes dels joves compositors. Al llarg del curs s'aniran oferint altres audicions amb obres de diferents estudiants, obres que representen la pluralitat d'estils i tendències que enriqueixen la producció dels estudiants de composició de I"ESMUC. Al final de cada audició es fa un petit fòrum d'intercanvi d'opinions entre els compositors, els intèrprets i el públic assistent que ho desitgi. Teoria i Composició I Cicle Cicle de concerts i conferències 4 x 4 Oia 19, 16 h Conferència de Jordi Rossinyol, compositor. Dia 20, 16 h Conferència de David Padrós, compositor. Dia 27, 22 hI Sala Beckett, Ca l' Alegre .de Dalt, 55 bis. Barcelona. Concert. Aquest cicle consisteix en quatre concerts de quatre compositors cata lans, cadascun dels quals va precedit de dues conferències a I'ESMUC. Aquest està dedicat a Jordi Rossinyol. Música tradicional I Concert Germans Moraleda en concert Oia 14, 18.30 hI Sala d'orquestra Estrena del Concert per a tenora i cobla de Jordi Moraleda. Albert Vergés, tenora solista. Direcció de )ordi Figaró. Música tradicional I Concert Concert de l'aula de tenora Dia 21, 13 h Jordi Guixé, Albert Vergés i Ivan joanals, tenores. J01·di Vilaprinyó, piano. Per consultar totes les activitats: <www.esmuc.nel> ESCOlA SUPf RI OR UUS ICf\ CATALUNYA Padilla, 155- Edifici L'Auditori 080 13 Barcelona Tel.: (+34) 933 523 Oti Fax: (+34) 933 497 108 Aie: info@esmuc.net ln1emet: <WWW.esmuc.net> ....è•·••;•m•-• CRÍTICA Exultant quasi octogenari Béjart Béjart Ballet Lausanne. Coreografies de Maurice Béjart i dels ballarins de la companyia. G ran Teatre del Liceu. 28 d'octubre de 2005. i una actuació dels conjunts que dirigeix Maurice Béjart - portin el nom de Béjart Ballet Lausanne, Ballet del segle XX o el que sigui-, sempre és un esdeveniment important, la seva presència ara al Liceu ha assolit una dimensió a part per diversos motius. I fins i tot potser sense ser el més important l'actuació en si mateixa de la seva companyia. Caldrà explicar-nos. Brel et Barbara i Boléro, Ics coreografies amb les quals va iniciar i cloure l'espectacle la companyia suïssa, són dues propostes que van des del força conegut la primera, a mítica la segona; per tant, comparteixen la condició de dejà vu. Un dejà vu que, en tot cas, no impedeix que continuïn constituint obres majestàtiques de l'art dansant L'Art d'être Grand-Père, ben altrament, és una novetat absoluta a casa nostra, en ser recent i novetat i també pel fet de tractar-se excepcionalment d'una obra de creació col·lectiva, dels propis membres de la companyia, tanmateix amb l'esguard atent del mestre. En conjunt, un programa molt definitori de l'ideari estètic de Béjart, que va dels S quaranta-cinc anys de Botéro als nostres dies. En definitiva, gairebé el mig segle de dedicació del coreògraf, i que ara està celebrant aneu d'Europa, celebració que tenia a Barcelona -on va debutar al Palau de la Música Catalana- una aturada obligatòtia. Aquesta circumstància va atorgar a l'esdeveniment un cert caràcter emotiu, que el mateix Béjart va alimentar quan a la fi de l'exultant Boléro interpretat magistralment per Octavio Stanley i el quadre masculí de la companyia, va sortir a escena amb el micròfon per adreçarse al públic i oferir el regal d'un assaig de la coreografia en la qual està treballant sobre el Tristany i [solda. Sobre l'escenari van aparèixer els caps de fila de la companyia: Gil Roman, Elisabet Ros -que abans havien donat vida a Jacques Brel (amb força semblança física) i a Barbara-, a més de Víctor Jiménez i Ruth Miró . Va ser realment un regal, amb regust de comiat emotiu que va acabar de donar, definitivament, caràcter d'excepció a un recital per força inoblidable, alhora compendi d'una de les trajectòries més glorioses del ballet europeu de la segona meitat del segle xx. Brotons va fer sonar bé Xostakóvitx i Brotons Temporada OBC. David Abramovitz, piano. Dir.: Salvador Brotons. Debussy, Fauré, Brotons, Xostakóvitx. !:Auditori. 22 d'octubre de 2005. _p_~E.~:!:~~: J a vam avançar que el programa del cinquè concert de l'actual temporada simfònica de l'OBC tenia veritable interès pel que significava de comprovar l'evolució de la música a la primeria del segle xx, d'escoltar una producció del compositor català Salvador Brotons i, a la vegada, amb la seva Primera Simfonia i mitjançant algunes de les seves creacions programades en all'res concerts, miciar el contacte amb Xostakóvitx. I en part el concert no resultà decebedor, però tampoc no gaire entusiasmador. Probablement, ens vam sentir més motivats amb la música de Brotons o amb la de El cor de nens de Windsbach, protagonista del Requiem de Mozart lbercamera. Deutsche Kammer-VU'tuosen Berlin. Cor de nens de Windsbach. Jana Büchner, soprano. Rebecca Martin, mezzosoprano. Thomas Cooley, tenor. Thomas Lake, baix. Dir.: Kari-Friedrich Berioger. Bach: Cantata BWV 199. Motet BWV 227. Mozart: Requiem. L'Auditori. 25 d'octubre de 2005. ls darrers anys la interpretació dc la música del període clàssic i encara amb més rellevància la del període barroc ha tingut una clara predisposició u Ics anomenades interpretacions segons criteris històrics, realitzades amb instruments originals. En el decurs dels anys la proliferació de conjunts ha decantat d'una manera gairebé decisiva la interpretació de la música barroca amb aquests criteris i ara en moll comptades ocasions podem deixar d'escoltar cantates o motets de Bach amb aquest tipus d'acompanyament orquestral. En la temporada lbercamera, però, va actuar el Deutsche Kammer-Virtuosen Berlin, un conjunt amb deu anys d'història i que integrat per solistes de la prestigiosa Orquestra Simfònica de Berlín ofereix versions de música barroca i clàssica amb instruments moderns, i amb interpretacions que recalen en els contrastos, amb dinàmiques accentuades i una gran varietal de colors. Dirigits en aquesta ocasió per Kari-Fricdrich Beringcr, van endinsar-sc en el subtil món de la Canta/a BWV 199 de Bach. en la qual va tenir un paper destacat la soprano Jana Büchner -en principi estava programada Ruth Ziesak-, que si bé va cantar amb gran delica- desa i sensibilitat tant les àries com els recitatius, una major projecció vocal i accentuació de les dinàmiques s'haurien acoblat amb més precisió amb els criteris interpretatius marcats per l'orquestra. Així, un Bach refinat, líric, de gran sensibilitat expressiva. va donar pas a la intervenció de la seixantena de veus que integren el prestigiós Cor de nens de Windsbacb que dirigeix el mateix Beringer des del 1978. Disciplina, afinació, alguns d'ells cantant de memòria el motet "Jesu meine Freude" i posteriorment tot el Requiem de Mozart: calidesa, rigor, sensibilitat... Cer· tament, és el rigorós treball que s'imposa al conjunt de nens, que viuen en règim d'internat en un centre estatal d'ensenyament secundari on reben fom1ació cultural, acadèmica i, per descomptat, musical, amb subvencions estatals, privades i eclesiàstiques. Són veus espectaculars capacitades per oferir un Bach canegat de sensibilitat, i una versió del Requiem de Mozart que en l'apartat coral va obtenir uns moments d' una bellesa i senti· ment veritablement esplèndids. La direcció de Beringer, el color de l'orquestra i un treball meritori del quartet de solistes van contribuir a l'èxit d'una versió que serà recordada per les veus d'aquest cor de nens alemany. Xostakóvitx. En canvi, la petita joia que és la Petita Suite de Debussy ens va passar bastant desapercebuda a causa d'un discurs més aviat retòric, mentre que la Fantasia per a piano i orquestra de Fauré -que ja no és cap meravella d'encant poètic com ho són altres obres de Gabriel Fauré, compositor que tanta influència va tenir en l'estètica del nostre Frederic Mompou-, ens va deixar un xic perplexos amb una execució distant del pianista i l'acompanyament escassament col·loquial de l'orquestra.· En tot cas, la lectura de l'emblemàtica Simfonia núm. I de Xostakóvitx ma- nifestà un treball en profunditat de Brotons i els professors de l'orquestra, ja que el seu complex temari i la seva multiplicitat d'idees van ésser interpretades amb resultats notables. r el mateix podríem dir de la traducció de Virtus, partitura d'interessant concepció que, malgrat els més de deu anys transcoLTeguts de la seva creació, manté vigents moltes de les seves qualitats. És a dir que, malgrat una certa ampul-lositat expressiva, no gens enfarfegadora, però, el seu lirisme resulta clar i directe, destacant-hi també el seu joc orquestral de notable coherència. E 254 25 625 Directo rs d'orque stra/ direccions persona ls ( 11) Els alerons de Franz-Paul Decker EL 24 D'OCTUBRE DE 2003, FRANZ-PAU L D ECKER DIRIGIA L'OBC A L'AUDITOR I. csprés d'una primera part prescindible, el levare de la Cinquena dc Mahler, aquella que alguns es pensen que és de Mann i altres, de Visconti. El mestre va créixer i amb ell creixia la música. Joan Oller em va xiuxiuejar: "En Decker desplega els alerons." Era una frase precisa. Els braços s'esterúen fins a la màxima envergadura i la música els seguia. Va ser una sessió de les que s'enregistren en el record i pots escoltar sense necessitat dc cap aparell; el cap dóna per a molt i la memòria té banda sonora. Mahler és un dels compositors preferits de Decker; Bruckner, en canvi, tot i que sembla que no es pot parlar de l'un sense referir-se a l'altre, com si es tractés de Du pon i Dupond, no li fa ni fred ni calor. Bruckner el considera per exercitar les orquestres, una mena d'estudi dc mecanisme, com el Czemy per als principiants del piano -l'abstrusa comparació no se li ha d' imputar a ell. Mahler l'omple, especialment Ics seves obres vocals. "Adoro el Mahler D vocal, les seves obres amb veu són el que més 111 'agrada de dirigir." Això em deia una tarda a l'Hotel Colón de la plaça de la catedral de Barcelona, hores en les quals em va confessar molts dels secrets de la seva relació arn b la música. He estat força vegades parlant amb el mestre, fins i tot ens hem creuat alguna carta; però aquella soirée va ser especial. No hi havia ni programa ni horatí. Érem als seus gustos. Mahler i Ja veu, també les òperes de Wagner. Els alerons de Decker són els d'un Airbus en vol transatlàntic, les avionetes li rellisquen. Detesta dirigir bel canto, pur ultralleuger per a qui està més còmode quan més estructura ha d'organitzar. Per això parla de "tenir l'arquitectura de la partitura al subconscient"' menh·e dirigeix, aquell moment tan especial en el qual ·'al cervell només hi ha música··. Realment, un estat beatífic molt ben descrit. Un pensament cent per cent musical. També es troba a gust amb la música francesa, per una raó original: diu que els francesos trebaUen moll bé els sons greus. la franja suburbana del diapasó que li encanta. "Els francesos tre- ballen els baixos; els espartyols, el ritme. De tofa manera, es va perdent la qualitat nacional de les orquestres, anem cap a una qualitat internacional. " Amb tot, el mestre reconeixia que el que sí que es manté és l'escolatítat; les cordes germàniques, els vents valencians! Obsessiu, però, amb la idea que la música necessita bons pedagogs i bona pedagogia, assegurava que amb bons mestres i bons plans d'estudis, un dia aquí segur que també produiríem bona corda. Perquè la matèria primera hi és. a seva recepta per fer sonar bé una orquesh·a és naturalment múltiple. En primer lloc, allò que es troba, l'acabada d'esmentar capacitat personal dels professors. "Cap músic vol tocar malament, L jo parteixo d'això; per tant, quan no sonen com cal, intento animar-los. I sempre s'acaba millorant. No crec en el director dictador. L'orquestra és un conjunt. És clar que amb això no m'amago de prendre decisions... Però el to afectiu per a mi és important. Diria que jo pujo al podi amb un parell de principis clars: estimar l'orquestra i sinceritat en la interpretació." Franz-Paul Decker va ser nomenat director titular de l'aleshores OCB (OrquestTa Ciutat dc Barcelona) l'any 1986. Ho va ser fins al 1992, però va tornar posteriorment com a principal director convidat i les seves estades a Barcelona són habituals, compaginades amb les capitals musicals de l'urbi et orbi. Barcelona li agrada molt, n'és un gran propagandista, potser fins i tot excessiu, però ja va bé, sob1·etot en els temps que con-en. "Barcelona és la ciutat més maca d'Europa ... Del món!", va deixar anar -i només prenia unes herbes. "El que més m'agrada de Barcelona és el pols de la vida ·•, sentència bellíssima per a qui té en el pols una eina de treball, molt estudiada, a més a més, doncs, per al mestre l'articula- ció és un dels intringulis de la conducció d'orquestres. om a bon gormand, també gaudeix amb la cuina del país, que igualment situa al capdamunt del rànquing. I els compositors catalans! Ha fet molt Montsalvatge i l'ha fet per tot arreu; a Barcelona va fer un preciós programa Montsalvatge-Ravel, l'any 2002, guardat per al futur gràcies a 1V3. Però també li agrada Gerhard, "un dels grans compositors del segle xx", a qui coneixia i havia interpretat bastant extensament ja abans de recalar a l'I lotel Colón, per la seva relació amb orquestres angleses. Quan va arribar, en fi, per situar-se miUor en el pont de comandament des del qual començava a navegar, va interessar-sc per Eduard Toldrà, fundador de lrOrquestra. El mestre és sens dubte un dels directors que impressionen les formacions simfòniques, i els solistes, amb els quals agrada d'intentar dialogar de tu a tu, copsant la forma que tenen d'entendre Ics obres en què coparticipen. D'aquesta simbiosi, sorgeixen els moments musicals, aquests passatges de gran condensació emotiva que sens dubte donen plenitud vital. El mestre no està per a massa orgues -no ho dic pas perquè a l' Auditoti "encara" no n'hi hagi- i de vegades és acusat d'aquesta mena de pretesa indiferència. Però quan hom porta tanta música a les bodegues, en desplegar els alerons l'enlairament està garantit. C LA CANTATA D E NADAL Un patrimoni musical desconegut esembre, en incloure un esment popular. deveniment tan destacat com El tema és tractat amb un gran rigor: situant-ne els orígens, entrant en el detall dels és la festa nadalenca, seguraconceptes formals, exposant amb gran prement la més viscuda universalment, esdevé esquer atraccisió el context històric de cadascuna de les tiu per acarar temàtiques vinculades amb formes i mostrant les relacions entre gèneaquest esdeveniment. res. Tot adquireix un caràcter de En el cas de la que ens ocupa, .4.~~~~~~; oferim una aproximació força document molt definitiu, gairebé d'exhaustivitat docuaprofundida d'un patrimoni de caractexístiques molt mental -malgrat que per imperatius editorials hem diverses -de les cantates als villancets passant per hagut de fer alguna esPastorets, etcètera- que capça a l'original-, fet configuren un tot enorque li atorga un valor de mement ric. Un patrireferència. A això, encara cal afemoni en aquest cas cirgir-hi un altre gran atraccumscrit a la realitat tiu; el de posar a la concultural específica de Ca~ 17. [.. , A~ sideració del lector una talunya. I la ptecisió és llo_.u~r J".(!y:w~í important, perquè l'índopanoràmica que mostra la importància d'una història le de la temàtica que origide realitzacions i la transna aquest patrimoni - el cicle vw.rt d...s-.¡W!. nadalenc apuntat-, comporta un ~~~~~~~7' cendència de moltes d'aquestes marc vivencial molt divers en cada que ha quedat massa amagada i que exigitia una tasca de recuperació operativa context social. Alhora, això per força es -interpretaT part d'aquest patrimoni- que transmet i influencia de manera determinant la creació artística, sigui quina sigui, sobreben probablement podria oferir al·licients tot quan es mou en el terreny més genuïnavaluosos. 254 27 627 La cantata de Nad al i altres gène res d'aq uest es diad es tanyen al cicle nadalenc; fins a cert punt els podem considerar propers quant a temàtica i forma del tema de què tractem. Una de les variants de la cantata nadalenca es vincula amb la diada dels Sants Innocents. Si aquest era el dia de les Iliber· tats d'orgue, de la interpretació de villancets amb trets humorístics, cas de les aparicions de personatges com l'asturià, els negres i d'altres amb parles estrafetes, també trobem alguna peça de més proporcions que participa del tarannà festiu i la gatzara. Aquest és el cas del breu Oratori Burlesch aQuatra, escrit en català, anònim i datat al final del segle XVIII. En comparació amb l'oratori. el nombre de cantates pertanyents al cicle de Nadal conservades és relati vament minso. Això no vol dir que la presència de la música i els actes religiosos en llengua vulgar - llavors gairebé tots en castellà- no tin· gués importància, ans al contrari. L'arrelament del villancet i la mateixa expansió de la litúrgia en aquelles diades explica que al nostre país la cantata ocupés un lloc secundari, ja que la seva funció venia suplerta pel villancet. La pràctica religiosa havia de prendre el nom de la composiciÇ> formal que, majoritàriament, seguia la tradició establerta. Es prou significatiu que en repassar 384 llibrets pertanyents al segle XVIII i primers anys del XIX es detectin només tres obres properes a la forma i ús de les cantates, i que en contrastar-ho amb els pdncipals arxius, el ituarem un marc cronològic que abastarà des del seresultat coincideixi. gle XVIII fins al XX. La nostra proposta inclou gèneFins i tot l'arrelament del villancet es mantindrà durant la res diferents: és fàcil demostrar com les temàtiques primera meitat del segle XIX. Ho referma la música conservada literàries, les formes musicals, el tipus d'instrumena la catedral de Girona, estudiada per Monti Galdon. 2 Entre tació, passarà d'un gènere a l'altre; no existeixen barreres 180 obres conservades, es cataloga un oratori -gènere que eninfranquejables entre el repertori religiós i el profà, estem tra en declivi en el segle XIX-, 16 11illancicos burlescos -que els tractant d'un repertori fonamentat en la llengua vernacla, podem associar a les cantates del dia dels Sants Innocents-, i S no en llatí, molt amatent als canvis estètics, un corpus d'oàries, les quals s'aproximen tant al villancicó com a la cantabres eminentment funcional, fins i tot després de l'arribata. Josep Barba i Beudad (1804-1881 ), mestre de capella a Gida del romanticisme. Però malgrat aquesta aparença, tamrona, veritable agitador de la vida musical, adreçador de la cabé observarem com s'acaba produint una fossilització, inepella de música i introductor d'òperes italianes, activitat no semvitable, al voltant d'uns quants temes que començaran a pre ben vista pel capítol de la catedral, era autor de bona part prendre caires diferents en moments relativament propers. d'aquest tipus d'obres. La seva creació necessita una revisió, la La cantata i el villancet durant el barroc i classicisme. forma com ha estat judicada, de prostració absoluta del gèneLa cantata, etimològicament obra per ser cantada, es difere religiós, no respon a la realitat actual: Barba coneixia tant la rencia de l'oratori i de l'òpera pel caire liric del seu argutradició com la música teatral, llavors dominant. Seguint aquests ment; l'òpera hauria de posseir una acció dramàtica repredos cànons creà les seves obres. Entre les quals destaquem un sentada, acció que en l'oratori no s'esceninodrit conjunt de villancicos burlescos, i alguns fica i és substituïda per la voluntat de seriosos vinculats amb les diades de NaaHegòrica. A grans trets és una definidal: A Belén pastores; Lean la nueva cariÍ· ció vàlida, tangible, però relativa: ni tolla; Del mol/te bajan; Comrmos hoy, pas· L'ARRELAM ENT tes les òperes tenen acció -principalmen t lores.Jaume Llcys (1802- 1851) conreà tamen el segle xx- , ni totes les cantates esDEL VILLANCE T bé aquesta faceta del villancet burlesc amb tan mancades de l'acció dramàtica. L'oTíernos pastorcillos. Un altre compositor EXPLICA QUE AL rigen italià del terme apareix a la Penína cavaUdels segles XVI U i XIX, Rafael Compsula amb el mot "cantada". Una primeNOSTRE PAÍS LA ta (1755-1815), deixà a Girona una imporra dificultat: el villancet i la tonada tant deu de villancets. CANTATA OCUPÉS UN estaven fermament arrelats a casa nosEl mestre de capella i organista de la catra quan al final del segle XVII trobem LLOC SECUNDAR I. tedral de Barcelona, Mateu Ferrer ( 1788per primera vegada el mot "cantada" vin1864) deixà un Can fico al Nacimiento de culat a obres que empraven llenguatge N. S. jesucristo. Qué bella aurora. Ferrer és italianitzant. Les cantades primerenques coun altre autor que com Barba caldrà revisar: la mencen, doncs, a poder-se destriar entre cantades sacres seva obra està dispersa per la major part d'arxius catalans; ell - vinculades a les festivitats de Nadal, Reis i Corpus, prinacaparà els tres llocs més importants de l'activitat musical de cipalment- i les "cantades humanes", equivalents en bona Barcelona al segle XIX, director de l'orquestra del Teatre de la mesura als denominats tonos humanos, de temàlica profaSanta Creu, mestre de capella i organista de la catedral. na. Entre cantata, oratori i d'aJtres. L'oratori a casa nostra ls Pastorets i la cantata. Una obra dramàtica no s'· comença a estar ben estudiat. Després del treball pioner hauria de confondre amb la cantata stricto sensu. Conde Carreras i Bulbena, El oratorio musical desde su orige11 substancials amb el període de Nadal són els Pastorets. has/a 11uestros días ( 1906), els estudis de Xavier Daufí coSobre aquesta variant dramàtica hi ha estudis, però mencen a clarificar un dels gèneres més rics i interessants, no musicals. No entrem a1·a en la seva antiguitat. Els excm· fms ara injustament bandejat. 1 Entre els oratoris, alguns perpies que es documenten en el segle XVll l, tant al Principat com UN ESTUDI SOBRE LA CANTATA PODRIA SEMBLAR UN CALAIX DE SASTRE, ON TOTA OBRA I QÜESTIÓ TEXTUAL LÍRICA, EN DIFERENTS PARTS, TINGUÉS CABUDA. PERÒ CAL ÉSSER CONSCIENT QUE UNA DEFINICIÓ MASSA EXCLOENT I DELIMITAD ORA DEIXARIA DE BANDA MOLTES OBRES QUE, TOT I NO ÉSSER ESTRICTAMEN T CANTATES, SÍ QUE ADOPTEN UNA FUNCIONAL ITAT SIMILAR. MÉS QUE UNA DEFINICIÓ FORMAL DEL GÈNERE, EMPRESA JA BEN BASTIDA, INTENTARE M RESSEGUIR LA SEVA FUNCIONAL ITAT, ELS CANVIS FORMALS QUE s'm HAN DERIVAT I LES DIVERSES SITUACIONS SOCIOCULT URALS EN LES QUALS S'HA ADAPTAT. 254 S E a Mallorca, consisteixen en peces escrites per a la nit de Nadal, sovint prohibides pels diferents sínodes en ser interpretades a les esglésies. Tenim uns Pastorets redactats a la darreria del segle XVIII pel notari Ignasi Pla, interpretats fins a la meitat del segle XIX. Si esmentem aquest gènere dramàtic és per considerar el seu arrelament, que havia de crear un conjunt de temes en l'imaginati popular que es traslladaren al terreny de la cantata. Pels exemples que coneixem, hauríem de parlar del préstec de models musicals, si més no durant el segle XIX, entre repertori religiós i la música escènica. Durant els primers anys del segle XIX, i ja abans, hom interpretava e ls Pastorets. Pot semblaT sorprenent, però, que a Ja Barcelona del Trienni Liberal, és a dh~ quan l'actitud oficial davant la religió comença a ésser clarament laïcista, se n'anuncií reiteradament la representació pública: "En ell ea tro de la p/a- za de los Gigantes se lwran los Paslorcillos con todo su teatro de gloria, cantatas, bai/etes, y Ull cuarleto con ta conlradanza de las panderetas. A las Ires de la tarde."l La tradició dels Pastorets es continuà durant tot el segle XIX, important reducció de la capacitat econòmica, que es mal arranjà amb la reducció o la supressió en alguns casos de les capelles de música. En segon lloc, la religiositat popular des de la caiguda de l'Antic Règim inicià un declivi accelerat: l'observança de la pràctica religiosa minvava, sobretot a les ciutats entre les capes més desfavorides. El catastrofisme no implica, però, que desaparegués el repertori religiós. Sembla paradoxa, de tota la música conservada del segle XIX, la religiosa continua essent part abundosa, gairebé la de més gruix. Les capelles de música se supliren per la contractació ocasional dels músics en diades assenyalades, també s'estengué la discreció dels efectius en altres diades: obres amb acompanyament d'harmònium, contrabaix, serpentó, fagot, violí i poc més. Les festes de Nadal mantingueren la lluïssor. El millor exemple, un tòpic, en fou la Missa pastoril de Ramon Vilanova (18011870), interpretada per primer cop a la catedral de Barcelona el 1828, a la funció de la qual assistia el consistori municipal. En joan Llongueras en recollí un testimoni impagable: '' Pero la fies/a de Navidad no hubiera sido com- malgrat l'ensulsiada que rebé la música religiosa. Tenim dipleta para mi padre si en este día tan seiïalado e7 no huverses versions: de Pitarra amb En Garrofa i en Pallanga, del mallorquí Miquel Ferrà amb Els Pastorets, o les versions més biera podido acudir a la Catedral para oír la celebrada Misa pasto ri I del Ma est ro Vilanova. [... ]Aquella música de tardanes de Jaume Piquet amb Herodes ó La degollació dels lgnocents! ( 1871 ), amb música de joan Carreras i Dagas (1828un ambiente y de w1 carócter profwtdamenle popular, expresión viva de algo muy nuestro y de nuestro país, que to1900), la versió de mossèn Miquel Saura de Los Pastorels en Betlem, 6 sia Lo naixement de Ntre. Senyor jesucrist ( 1887). dos sentíamos intensamenle, tws llegaba al alma y nos daba el sentido exacta de aquella festividad. Ella era la tmís La més popular fou la de Frederic Soler, "Pitarra·•, que es reimportante de aquella solemnidad relipresentava cada any al Romea. Totes tenien la seva part musical, a voltes tan famosa com giosa. la recitada. E11identemenle, no era aquella una música para la iglesia, nada tenía de Ja entrats en el segle xx tenim la versió de L'ARRELAMENT litúrgica ni de sagrada, pero era una joan Xuclà, amb música de Tragan, Els Pasmúsica brillante, faci/, esponttínea, potors Cullerot i Ravesec, o El Naixement de DELS Pastorets VA pular y sencilla, fie/ reflejo de nuestra jesús, una obra que, imbuïda de l'ambient CREAR UN CONJUNT manera de ser y de nues/ra manera de dels espectacles audicions de Graner i del sentir. Los temas populares y el sabor clima noucentista, s'obria amb una "Visió" DE TEMES EN de la tierra, que eran sus dominanles i incloïa una sardana. Estava escrit per a una L'IMAGINARI POPULAR y caracteríslicas, habrían logrado sudisposició instrumental modesta, en faciliperar todos los italianismos de la épotava la interpretació arreu. I també Els PasQUE ES TRASLLADAca.'''' torets, o Les figures del Pessebre ( 1930) amb REN A LA CANTATA. Aquesta llarga citació ens situa en música dc Rafael Martínez Valls (1887un tipus de repe11oli què es perpetuarà 1946). D'aquests cal un comentari sobre l'esdurant tot el segle XIX -el testimoni de tructura musical, s'h i recullen alguns eleLlongueras és de principi de segle xx-, i ments comuns amb les cantates. L'obra té cinc que explica com la cantata de Nadal no pogué evolucioactes, s'obre amb una glosa de la cançó popular Què li donanar abans. A meitat de segle, el 1848, Joan Cartada i Jorem a la pastoreta. Sovintegen paràfrasis de cançons populars, sep de Manjarrés comentaven sobre la "missa del gall" -que d'El cant dels ocells. de La Mare de Déu. A aquest devessall de s'havia canviat d'hora segons ells per la «impietat dels irrecançons populars que en aquells moments eren considerades verents"- que la "concurrència és poca i la irreverència com un clement positiu, ja en parlarem, s'afegeixen uns cuplets més. En aquesta missa començaven els organistes a emprar relacionats amb els pastors, i també una sardana, element simbòles llibertats que se'ls tolera fins el dia de Reis, de tocar l'orlic del nacionalisme català de l'època. També inclouen cuplets gue duran/l'ofici major quan els dóna la gana, des de la Els Pastors de judea, lletra de Tomàs Padrosa i música de Fergaita gallega fins el fandango.·· Tot i així, compositors com ran Roma, en què s'indica que aquests "són adequats al temps". Francesc Andreví ( 1786-1853), format en el període anDesprés hi retornarem, tant al cant popular, com al cuplet. terior, continuaren component alguns oratoris i villancets, Una de les versions teatrals que esdevingué més popular és com lnocentes pastorcillos, Decid caros pastores, Venid a la de Josep M. Folch i Torres, Els Pastorets, o l'adveniment de Belén, pastores, àries com Oh nuncio de ventura, Gloria l'infant fesús ( 1916), amb música d'Adrià Esquerrà (1873sea al etemo. 1927), obra també en cinc actes i divuit quadres. Aquesta s'ha de situar en el context dels "Espectacles per a infants", cona reforma de la música religiosa que pretenia, enjunt de rondalles escenificades per Folch i Torres entre 1918 i tre altres aspectes, bandejar l'italianisme i l'excés 1931 amb una clara voluntat moralitzadora, i evident didactisde llibertats a la pràctica musical, indugueren a me, incardinades en el moviment de regeneració catalanista enun canvi en la praxi musical. Des dels congressos degat pel corrent noucentista. La vàlua de l'obra de Folch, i tamde música religiosa dels anys seixanta, als escrits d'Uriarte, bé l'efectivitat dc la música d'Esquerrà -un compositor de veEslava, Pcdrell, lnzcnga, Barbieri, els congressos de MadLid ritable professió-, dóna un conjunt homogeni i coherent. de 1889, el Reglament per a la música religiosa de Lleó XIU I da ltabaix de Ja m úsica religiosa romàntica. Aquesta o, ja en el 1903, el Motu Proprio de Pius X s'estava fresincursió al gènere dramàtic, que haurem de repetir en sant w1 nou camí que permetria l'aparic ió, encara, d'escaaltre període, ens ha fet perdre l'aclaridor fil cronolòdussers oratoris de Bernat Calvó Puig, Carreres, però que gic. Els constants atzucacs polítics del segle XIX, les cartambé provocaria l'abandonament progressiu dels villancets, si més no de la forma entesa fins al moment. S La canlinades, la crisi econòmka i el procés desamortitzador de 1835 tata nadalenca s'haurà de vincular, doncs, a l'àmbit profà, i 1850 deixaren la institució de l'Església en un destret. Per al ja que les noves normatives del ritu religiós bandejaren clergat secular -catedrals i esglésies parroquials- implicà una L E 254 les composicions en llengües vernacles, a favor de la recuperació del gregorià, el repertori antic o com a moll la tipologia llatina de l'estil deL. Perosi, posem per cas. XJX i l'element tradicional, però d'una altra observem com alguns elements de la cantata del romanticisme tardà traspua en un mitjà líric. Vers u n establiment proper a la cantata. La nit de Nadal de n aparen t garbuix formal . Des del romanticisme, Joan Lamote de Grignon (1872-1949) s'estrenà el26 d'octuel terme "cantata~ deixa de tenir únicament els bre de 1902, al Teatre Novetats, amb I'Oifeó Català, la sopravincles amb el repertori religiós i passa a aplino Marina Cañizares i el baríton Maristany, amb el mateix Lacar-se a tipologies més variades. Una mentalitat mate dirigint l'orquestra de l'Associació Musical de Barcelona. cartesiana s'hi podria confondre, si ja no ho havia fet en Novament és difícil la seva classificació: oratori, poema simfòadonar-se que la cantata barroca no és un fenomen unívoc. nic per a solos, cor i orquestra ... L'obra significà la manifestaEl que canvià és la funcionalitat, desvinculada del tot de la ció evident de la vàlua de Lamote com a compositor. Sens dubpraxi litúrgica: la generalització progressiva del fenomen te, La nit de Nadal és una de les obres de Joan Lamote que més del concert arreu féu estendre la cantata a diversitat de temàes divulgaren. Dedicada a Enric Miralbell Carreras i esposa, el tiques. i a ocupar el lloc lTadicionaLde l'oratori. La raó és text prové de Francesc Casas i Amigó (1859-1887). La tria de ben simple: la dramatització al·legòlica deixa de tenir senCasas no és casual: seguidor de Verdaguer, la seva obra assolí tit en un romanticisme en què es fa prevaler l a represenuna gran difusió després que se'n féu l'edició de Poesies el 1888. tació dc les emocions a l'òpera, i que reserva elli!isme bé La temàtica central d'aquestes és la fe i la pàtria, ideals renaial repertori dc cambra, bé a la sala de concerts. Es difícil xents. Els personatges que intervenen en l'obra són alguns dels que a les nostres contrades arribés la influència de la canhabitua ls en la cantata nadalenca: Maria, sant josep, cor d'àntata germànica -no per desconeixement dels compositors, gels i cor dc rossinyo ls. És bo de recordar que aquesta obra no som tampoc una terra de bàrbars-, sinó perquè com a no va ser concebuda -ni tampoc estrenada- amb una vinculatota l'Europa meridional no arrelà aquest repertori. La canció directa amb e l cicle nadalenc. tata es desenvolupà al vessant acadèmic, a imitació de L'obra s'art icula en tres moviments i un fmaJ. Després d'uFrança, que demanava als seus beneficiaris dels Prix de Rona desenvolupada i interessant introducció orquestral, el cor ma la composició d'una cantata. Com que a la Catalunya d'àngels anuncia: ''A11ui pels homens la nit és dia, avui pels ànvuitcentista no es va portar el costum - no direm si bo o dogels la terra és cel." L'escriptura de la part coral tendeix a un lent, no cal- d'ajudar els novells compositors amb aquests estil imitatiu, no homofònic. Segueix una segona part, integuardons i amb l'aparent calvari de compondre una cantagrada per tres cants: "Cant dels àngels", "Cançó de Maria'· -d'ata, oblidem aquesta via. questa part se'n féu una edició separada- i "Cant dels RossiLa cantata nadalenca a Catalunya estarà vinculada des nyols". El primer és a càrrec d'un cor interior; tot i la seva rede la darrelia dc segle XIX a quatre tipus de manifestacions: ferència als pastors, no hi ha cap citació de cançons populars. de primer, el nou repertori líric català; seguí per l'incipient Tampoc en la "Cançó de Maria~. tot i el compàs en 6/8 i el teconcertisme vinculat generalment amb institucions coma que pot relacionar-se amb villancets populars. EJ tercer morals; en paral·lel, es donà el puixant moviment pietós de les viment toma a presentar una divisió intema en tres parts, "Cançó noves o renovades congregacions com els de sant josep", "Cant dels pastors" i la "DanLluïsos, la Congregació de la Mare de sa dels pastors". Només el darrer moviment, Déu de Montserrat, els Cercles Catòlics, esclit en 12/8 té una figuració que recorda, entre d'altres; i només en una vinculai molt, les pastorel·les que s'escoltaven el L'ESCRIPTURA DE ció més directa amb la pràctica Teligiosegle XIX tant als cors claverians com en sa tenim el desenvolupament de models LAMOTE DE GRIGNON moltes òperes; la intervenció de l'oboè li renovadors, significativament vinculats acaba de confegir la sonoritat adient. El fiÉS UNA DE LES MÉS a l moncsti•· de Montserrat. na l consisteix en un exultant cor d'àngels. Comencem per la part dramàtica. ReINTERESSANTS DEL Quan hom no té referents, se sol comparar petim que no es tracta tampoc ara de la música de Lamote amb l'esctiptura de RiSEU TEMPS. canta ta estrictamen t parlant, però en chard Strauss o bé és qualificada d'epígon continua recollint elements. El teatre líwagnerià. Fem més mal que bé als comporic en català, que des de la darreria del sesitors de casa nostra. El llenguatge musical de gle XIX prengué una nova embranzida, no Lamote és dens, harmònicament complex -sense arribar mai deixà de banda una de les manifestacions més populars: a insistir en el cromatisme-, d'interessant treball motívic. De el teatre de Nadal, des d'obres circumstancials i festives esfet. els seus són uns motius que tenen sempre un significat cd tes per a la diada dels Innocents -el mateix Morera en va semàntic, gairebé són breus temes. La línia vocal, tant en la part escriure més d'una-, fins a un repertori que volia dignifisolista com en la coral, no té angulositats: cerca un lirisme incar el simplisme d'alguns Pastorets. Aquest seria el cas de tens, profund. El treball orquestral és sòlid, ric en textures, com L'Adoració dels pastors ( 190 I), amb text de J. Verdaguer ja ho són les seves harmonitzacions. No hi ba·dubte que és una i música de Morera ( 1865-1942). Aquest quadre líric serde les cscliptures més interessants del moment. ví per homenatjar el poeta més popular des de les ftles modernistes més allunyades del catolicisme conservador. No I teatre català d' infants, la recreació poètica noucensabem fins a quin punt tant l'escriptor com el compositor tis ta i les can tates d e Nadal. Deia la revista '"El Teatre se sentiren còmodes en una fom1a que no els era habitual Català" pel novembre de 1914 que el '·teatre de nens a cap dels dos, però en tot cas és simptomàtica la nia temàés una nova modalitat del teatre que encara no ha entica que se suggerí a Verdaguer. certat la seva definitiva plasmació. Temptatives isolades se Visions estrenades a la Sala Mercè foren El mal rabadà, n'han portat a cap moltes; però sempre s'han succeït d'una maescenes de Nadal amb lletra de Josep Carner i música de nera dispersa". Folch i Torres, per una banda, i Joan LlongueMorera, i decoracions de Moragas i Alarma. Una altra tinras, d'una altra, ho capgiraren. El cas és que algunes d'aquelles gué lloc el 28 de desembre de 1906, jesús és nat, llibret de temptatives havien d'adoptar com a expressió formal Ja cantaNogucras O ller i música de Grant. ta nadalenca. Mentre que Eusebi Bosch i Humet (1860-194 7) Al Principal es representare n La nit de Nadal de). Laen fou un dels compositors més actius, Eruic Granados hi féu molc, El portal de Bethlem amb música de Morera i Esuna incursió domèstica. Fins en aquell moment, un dels prinquerrà. La major part d'aquestes obres tenien com a tret cipals problemes era la manca de textos. E n part, aquesta sicomú un tipus de música a mig camí entre la íl·lustTació tuació anòmala l'havia observada Apel·les Mestres, que publicà escènica i la glossa de la cançó popular, en compaginar nombroses traduccions de Perrault i algunes propostes dramàrecitat i número escènic cantat. D'una banda, el públic hi tiques magnílïques. trobava la continu'ítat envers el gènere més propi del segle Un manuscrit de Granados, datat el gener de 1915, amb text U 254 E j que es modificarà radicalment després del Concili Vaticà de Gabriel Miró, titulat La cieguita de Belén. donà lloc a una 11 i la nova manera d'entendre la praxi musical litúrgica petita òpera per a nens, relacionada amb la cantata. D. Riva asamb la participació del poble. Una de les obres que resegura el caire casolà d'aquesta peça, escrita per representar-se presenten millor el nou camí que prengué el cant litúrgic en una casa de Vallcarca on algunes famílies es refugiaven d'ués el càntic d'lsaïes per a la nit de Nadal, compost per Trena epidèmia de tifus que feia estralls a la ciutat. A la represenneu Segarra ( 1917) el 1982. Déu és amb nosaltres, estació hi participaren Conxita Badia, Frank Marshall i Pau Cacrit per a tiple, contralt, baix solista. petit cor, assemblea sals. La partitura que hem consultat, però, està escrita per a or-és a dir, tota la comunitat de fidels- i acompanyament questra simple -sense duplicacions llevat de dues trompes-, d'orgue. En aquest cas, novament es reprèn la funcionacorda i arpa. L'obra. que també se cita com La cieguila de Belitat religiosa que hem vist com s'havia perdut des de feia tania, recull elements com el cor d'àngels, a una veu per inmés de cent anys. terpretar-lo e ls infants, una "tocata del pastor", amb una harDes de l'àmbit profà, la cantata toma a tenir una represa monització sobre pedal harmònic i jocs cromàtics tot i la simcom a gènere musical: el compromís del compositor. la bia plicitat melòdica. amb tocs d'esquelles, i un villancet final. de textos d'escdptors del moment. la recerca d'un essenD'òpera poc, millor una cantata de la faisó que proposem i, si cialisme en un momen t en què l'òpera passava, suposaes vol, amb minsa representació. La figura de joan Llongueras ( 1880-1953) ocupa un lloc desdament, per· moments de crisi. Obres com La pesta de R. Gerhard, escrita ja en un altre context i circumstàncies, tacat en la creació d'un nou referent en el repertori estudiat. responen a aquest nou moment estètic. Músic, poeta, pedagog. crític musical, la seva ideologia era la L'actitud personal dels compositors. el que en podem d'un home noucentista, per a qui la catalanitat era el gran obdir el compromís, s'obrirà els anys immediats novament jectiu, i la forma d'assolir-la passava per mitjà de l'art, per al repertori religiós. Narcís Bonet (1933), que sempre ha una depurada disciplina i un nou fonament de la pedagogia Va mostrat un cristianisme profund. com també la voluntat ser professor de l'Escola Catalana d'Art Dramàtic, al costat de mantenir sempre els vincles comunicatius amb l'audide P. Fabra, A. Gual, A. Carrion; amic d'Ors, Llongueras, amb tori, expliquen la cantata nadalenca Ho sap tothom i és el pseudònim de Chiron publicà el 1911 /nfimes cròniques d'alprofecia ( 1972). Bonet trià un text de]. V. Foix. De ben ta civilitat, el mateix any de L'Almanac dels Noucentistes. Dessegur que les Weihnachspiel, o el carni que seguí Orff després d'estudiar amb J. Dalcroze. fundà a Barcelona l1nstitut Caprés del 1945, havien de marcar aquest nou floriment de talà de Rítmica i Plàstica. on desenvoluparà el projecte pedagògic les cantates. La temàtica recurrent del text, fossilitzada iniciat abans a Terrassa, i la seva concepció de la ~calimnàsti­ dèiem a l'inici, allò previsible. les figures pastorívoles, allò ca", dansa rítmica acompanyada de música, cant i representadidàctic, desapareixeran potser definitivament. En la seva ció escènica. La seva poesia té com a punt de partida J. Maraobra Bonet empra un llenguatge volgudament contingut gall. El 1917 publicà Les cançons de Nadal, concebudes amb de paràmetres, però divers en les solucions formals. una evident dedicació pedagògica. En una estètica diferent, però més propera al moviment La temàtica nadalenca es converteix en un element poètic per coral recent, la cantata d'Antoni Pérez Simó (1920) Rarenovar. Allò que hauria pogut semblar exhaurit pels models xiserets de Nadal (1976) utilitza com a forois del teatTe renaixent, o pel pietisme de finament una poesia de Miquel Saperas. nal del segle XIX, pren una relectura essenEstà escrit per a cor mixt i orgue. cialista, continguda i cívica. vitalista, en les És evident que l'activitat coral ha obres de Car·ner i Sagarra. El 1904 Camer El pessebre DE afavorit l'aparició d'obres realment inja publicava Deu rondalles de fesLÍs infant, teressants. En aquest sentit, s'ha de paruna nova forma d'acarar la temàtica reliPAU CASALS DEPASSA lar positivament del Secretatiat de Cogiosa. ELMARCDE LA rals Infantils de Catalunya (SCIC), que Les figures de f pessebre, editades aproles seves multitudinàries trobades amb ximadament vers el 1923, n'és un altre ELS CANTATA EN TOTS ha encarregat la composició de cantaexemple. Aquest fresc de "figures eternes SENTITS. tes a compositors de l'àmbit català, A. de vida senzilla", tot prenent les paraules Guinovart, E. Cervera, A. Ros Marbà, de l'autor, és una de les obres reeixides de entre d'altres. En una línia similar, les Llongueras. Foren concebudes. de ben seJornades Internacionals de Cant Coral que guT, en un ambient similar a l'obreta de Gras'han celebrat a Barcelona també han afavorit aquesta crenados que hem comentat; en aquest cas per a representacions ació amb obres de Guinjoan. o de Brotons. Retornant al que tenien lloc a la casa de la família Guarro, on també s'infil d'Ariadna nadalenc, una de les darreres creacions és terpretà El poema de Nadal. la Cantata Nadal 2000, amb text de Miquel Martí i Pol i Una altra obra propera de joan Llongueras és La nit de Namúsica de Josep Vila, estrenada al Palau de la Música el dal, un apunt dramàtic amb lletra d'Antoni Mas i Casanovas. 200 I. Novament, la música cerca la paraula del poeta com En aquest cas es tracta d'un recull de cançons harmonitzades, a element que frapa. La renovació temàtica com a punt publicades el 1899, en una coHecció de teatre catòlic. La ficentral serà ben segur allò que encara dóna vitalitat a un nalitat és similar a les altres obres de Llongueras que hem corepertori que hem vist com vagarejava per diferents rementat, però no la forma musical de resoldre l'obra. gistres. Al capdavall, la contemplació estètica no ha estat mai l'únic objectiu de la cantata de Nadal. esprés del19 36. L'oratori de Pau Casals E/ pessebre, una obra cabdal, depassa ara el marc de la cantata, en tots els sentits, des del seu simbolisme, l'extensió NOTES musical, la difusió i el valor universal que assoleix I. Daufi, Xavier. Els oratoris de Francesc Queralt (1740el tema. L'estiu de 1943, a Prada, Casals el començà a com1825). Història de l'oratori a Catalunya al segle XVJII. Lleipondre. Joan Alavedra havia guanyat aquell mateix any els Jocs da: Institut d'Estudis llerdencs, 2004. 2. Galdon Arrué, Monti. La capella de música de la catePlorats a l'exili dc Perpinyà amb aquesta peça. Casals en codral de Girona, de/1800 a/1850. Universitat Autònoma de mençà immediatament l'adaptació. El referent de Casals són les Barcelona, 1998. grans cantates i oratoris que des dels anys vint sovintejaven 3. "Diario de Barcelona''. 24 de desembre de 1820. en la creació contemporània: Honneger, Stravinsky o Falla amb 4. Llongucras,joan. Evocacionesy recuerdos de mi primela seva Atlàntida. l la voluntat és la de compondre una obra de ra vida musica( en Barcelona. Barcelona: Librería Dalmau, referent universal, amb la pau com a eix central. 1994. Les noves circumstàncies després de la guerra civil provo5. Les músiques de tradició oral, les cantades nadalenques, caran un nou gir en la composició de cantates. Per una banda, fins i tot iptcrpretades dins la pràctica litúrgica. es mantenen en àrees rurals ben entrat el segle xx. el vincle amb la praxi religiosa si bé no s'ha trencat de] tot, sí D FRA NC ESC VIL A RU FAS FRANCESC VILA RUFAS, EN CESC, ÉS UN DELS DIBUIXANTS CATALANS MÉS CONEGUTS PER LA SEVA PERSONALIT AT ARTÍSTICA, PALESA EN UNA LLARGA TRAJECTÒR IA QUE INCLOU LA SEVA HABITUAL coL·LABORA CIÓ AMB LA f'REVISTA MusiCAL CA- INSÒLITES FETES AMB UNA APARENT SENZILLESA I AM13 UNA DE LES MILLORS VIRTUTS DE L'ÉSSER HUMÀ: LA IRONIA, L'HUMOR. DfBUIXOS QUE PARLEN PER SI SOLS, QUE HO DilJEN TOT SENSE PA- TALANA". ELS SEUS DI13UIXOS SÓN UN POEMA QUE FA L'ULLET A LA REALITAT, A LA INTEL-LIGÈ NCIA, RAULES, ACONSEGUE IXEN LA COMUNICA CIÓ IMMEDIATA AMB QUI ELS OBSERVA PER MITJÀ DE LA SORPRESA, L'INESPERA T, L'ABSURD, QUE ARRI13A PROVOCANT UN SOMRIURE PROFUND. IMATGES FINS I TOT AL MÓN EXCELS DE LA MÚSICA. El dibuixant de la música 254 L a seva col·laboració amb la "Revista Musical Catalana·· ja es remunta a l'inici de Ja segona època. ¿El tema de la música ja l'havia tocat en alguna altra publicació? -De fet, no, no l'havia tocat amb la regularitat com ho haig de fer en la ··Revista Musical Catalana", però sempre ha estat un tema que dóna matèria per fer dibuixos. -¿El fet de ser molt melòman l'ajuda a inspirar-se? -Sí, acostumo a anar als concerts, sempre que puc. -La seva carrera artistica va començar el 1952 al Saló d'Humoristes a la Sala Jaimes del passeig de Gràcia. Quina perspectiva en té, dels seus inicis? -La Llibreria jaimes em va demanar de fer una exposició perquè llavors jo col·laborava amb el '"Diari de Barcelona". El meu pare ja era dibuixant, signava Divori, i el meu germà també és pintor i vinculat a l'Escola Massana, per això puc dir que això de l'art s'hereta una mica i, després, quan veus que el pare treballa, t'anima. Ell m'animava molt. S'exigia molt, i aquesta voluntat de perfecció que tenia, això sí que ho vaig aprendre molt d'ell, encara que jo faig un dibuix diferent d'ell. -El seu pare era de la generació de l'Apa (Feliu Elies), de I'Opisso, d'en Junceda, en Nogués, o dels que es feien dir "ninotaires" ... 32 632 -Era una rnica més jove que l'Opisso, però pertanyia a aquella època; va ser una tradició artfstica que va quedar estroncada per la guerra. S'havia creat una escoln important de dibuixants i es va perdre aquella llibertat en la quotidianitat per poder continuar fent dibuixos sobre la realitat del mornent. fo vaig començar l'any 52, en ple franquisme, i llavors era terrible poder desenvolupar una carrera com a dibuixant, malgrat que també hi havia una possibilitat de poder fer unes coses que es consideraven més exitoses, perquè t'enfrontaves a una situació política de repressió i de censura. Això era molt dur, era molt empipador. Es carregaven els més bons, els que tenien més intenció. Però havies d'aprendre a donar-los la volta, els en portaves dos o tres, un de més clarament provocatiu, que sabies perfectament que el tombarien, i així et deixaven passar l'altre, que era el que volies realment publicar. -Trobant-se amb aquest context, el fet d'optar per aquest camí va ser molt valent per part seva. -Sí, però el que passa és que sentia el que passava i intentava que sortis una crítica i sabia que la gent m'ho seguia, ho esperava i m'ho agraïa. Això em feia ser més enginyós per trobar la manera com expressar-ho, per no dirho massa clarament, i deixar que la gent ho acabés d'interpretar. La gent col·laborava a acabar el dibuix; segons qui fos, podia interpretar-ho d'una altra manera, és a dir, que quedava sempre obert. Això et defensava també quan havia d'anar a judici per la censura sobre una col·laboració concreta; sempre em podia defensar dient: "És vostè, que pensa malament.·· Per això no vaig ser mai castigat en aquest sentit. Era un suggeriment que la gent havia d'acabar de completar, i fins i tot hi havia gent que no l'acabava de completar, podia trobar-hi més intenció o menys. -¿Això el va influenciar en el desenvolupament d'una tècnica pròpia? -Hi havia una necessitat enorme d'explicar la realitat, però se sabia que no es podia dir clarament, llavors s'intentava suggerir d'una manera que la gent ho captés, per això en aquelln època es buscava més el que deia el dibuixant que el mateix articulista. En un moment en què hi havia repressió, t'obligm'a a buscar nous recursos de comunicació. De vegades, la gent afegia més del que jo mateix havia pensat. -¿La relació entre missatge - la crítica en rhumor- i dibuix, ha volgut que sempre estigués equilibrada? -Es fonamenta en el dibuix. Moltes vegades sense paraules, amb un simple peu, jugant amb l'actualitat. Fent un dibuix sense paraules la gent ho interpretava a la seva manera, dintre d'ww línia que jo marcava amb la mel'a col·laboració diària. Això feia que fossin dibuixos vius. A mi sempre m'ha agradat més el dibuix sense paraules, o amb un simple títol, perquè els trobo molt més rics, més oberts a interpretacions diverses. Tothom tenia gemes de trobar-hi coses, dels temes d'aquell moment. -Quin mètode té per crear? -Gairebé sempre m'he basat en l'actualitat, sobretot quan col·laborava amb un diari i això m'obligava a fixarme molt en el que està passant en el ..ij818WM-MW. R E T R A T en canvi vostè busca la comunicació d'una idea concreta? present. -Però alhora semblen molt intemporals, els seus dibuixos, ¿no creu? -Sí, és veritat. De vegades tracto de qüestions que són eternes, que formen part de la condició humana, però en aquells anys de franquisme, si agafem alguns dibuixos d'aquells anys, n'hi hauria molts que ara no s'acabarien d'entendre fora d'aquell context polític. -Pel que fa al món de la música, ¿el procediment creatiu és el mateix? -En els altres hi havia una intenció més política, i aquest tema és més lliure, encara que també hi pot haver crítica. -Els seus dibuixos demostTen que coneix tota l'entranya del món musical, però curiosament vostè no és músic. -Bé, és cert. Potser perquè tinc aquesta habilitat de ser suficientment "punyeter" per trobar el que pot ser interessant d'entendre, el que pugui ser interpretat. Pràcticament, en els meus dibuixos, com he dit, no hi ha diàleg, per a mi el dibuix és la base. fo ho vaig aprendre a França, a ParEs, en una època en què feien humor grans dibuixants francesos; també vaig conèixer un dibuixant centreuropeu, Steinbech, que residia als Estats Units, i feien humor només mitjançant el dibuix. sense diàlegs. Això em va enriquir molt i vaig tirar per aquí. Va ser una arma que vam tenir els dibuixants d'aquell moment, perquè o bé havies de fer un acudit beneit o u11 dibuix més innocent. A mim 'agrada que el dibuix tingui tot el valor. Quan faig el dibuix per a la Revista penso a qui va dirigit, que encaixi des de la meva llibertat. La música que escolto em serveix per relaxar-me, no em determina un tema concret. -Ha de tenir també l'habilitat de posaNe al Uoc de l'altre i saber què hi descobrirà. -De vegades em diuen: .,Oh, és que aquest dibuix no l'entenc", i jo els responc que no cal que l'entenguin. A mi m'agrada no concretar gaire les coses. -¿Creu que vostè està a l'altre extrem del que seria normalment la intenció de la plàstica, sobretot de la contemporània, que és una obra totalment oberta, que busca l'efecte estètic, mentre que -Sí, hi ha una temàtica, una idea, hi ha un quelcom que vol trobar el contacte amb les persones. Quan faig una exposició, llavors m'aboco més a altres mons de la pintura, a aquesta lectura oberta de la imatge, però sempre tenint en compte l'expressió dels personatges. -¿Vostè pinta escoltant música? -Va com va, de vegades sí i d'altres no. -¿Clàssica o altres estils? -Generalment clàssica, però admeto que algunes obres més contemporànies em crispen una mica. Hi ha coses que em surten escoltant un tipus concret de música. Pot haver-hi una música que em dóna un cert ritme, com el jazz. Quan faig el dibuix per a la Revista, no necessito escoltar-ne, només penso on ha d'anar, al públic a qui va dirigit, que sigui un dibuix que encaixi dins de la Revista des de la meva llibertat, és clar. La música que escolto només em serveix per relaxar-me, no em determina un tema concret. -¿Hi ha alguns aspectes del món musical que l'inspiren més que d'altres? -Sí, no et sé dir res en concret, però després de dibuixar, m'adono que uns temes surten més que uns altres. -¿Creu que en el món de la música hi ha més aspectes còmics que en altres àmbits? -fo no busco la comicitat, sinó l'humor, el somriure, la interpretació enginyosa, de vegades absurda. Això es troba en qualsevol aspecte de la realitat. 33 633 ToTEs LES OBRES sóN UN AUTORETRAT, rEN C ESC És UN EXEMPLE CLAR o' AIXÒ. TÉ LA SIMPATIA CONTINGUDA I L'ELOQÜÈNCIA CALL ADA DELS PERSONATGES QUE SURTEN EN ELS SEUS D I BUIXOS. ENS REP AL SEU ESTUDI, AMPLI, AMB UN GRAN FINESTRAL, A DALT D 'UN PIS CÈNTRIC DE BARCELONA. SE SENT EL TRÀNSIT DEL CARRER I ELS EDIFICIS DEL DAVANT ES VEUEN PROPERS. AQUEST ENTORN QUE BULL ÉS LA MATÈRIA PRIMERA DE LA SEVA OBSERVACIÓ AFINADA, PER AIXÒ NO SEMBLA QUE PUGUI SER UN ARTISTA QUE VULGUI VIURE RETIRAT A LA NATURA. LES SITUACIONS CÒMI CAMENT QUOTIDIANES O ELS PERSONATGES SORPRENENTMENT NORMALS PODRIEN APARÈIXER EN QUALSEVOL BALCÓ DEL DAVANT O CAMINANT PER LA VORERA. És UN ARTISTA QUE TÉ L'HABILITAT DE TRE URE LA MÀSCARA A LA REALITAT TOT CONSERVANT-NE LA INNOCÈNCIA. P ER AI XÒ ELS SEUS DI BUIXOS NO NECESSITEN PARAULES PER FER VIBRAR AQUELLES COR DES QUE TOTS PORTEM DINS, COM LA MÚSICA. -Vostè fa un tractament deliciós del músic del carrer, aquesta visió seva de la música en la quotidianitat... 254 -És molt diferent el tractament de la música d'un individu que estigui al carrer o que estigui en un escenari. Hi va haver un dibuix que deu haver sortit ja. que eren dos veïns i que un es posava el violí i l'altre el tocava amb l'arquet; és aquesta idea de col·laboració entre dues persones per compartir la música, per completar-la. Aquest punt d'absurd que et dóna el dibuix és el que el fa més interessant. De vegades no sé ben bé el que busco o el que vol dir. Ara vull ferne un on es veu tota Ja gent en un cantó i llavors n'hi ha un que va a la inversa, però només n'hi ha un, que va al revés. Això és la realitat. -És pura filosofia . -La realitat, quan es va analitzant, és sorprenent. De vegades em poso davant del paper i no sé què en sortirà. El primer dibuix sempre acostuma a ser el millor, perquè és el que copsa la intenció més pura que surt del cap. De vegades procuro tirar pel dret, i si no m'agrada. l'estripo. Però si primer faig un esborrany, sempre sento que no sóc capaç de tomar-lo a fer. I de vegades he fet cartells que són reproduccions ampliades dels esbossos. -La màgia de la creació és això, oi? -Sf, no es pot repetir mai. El pitjor és voler tornar a repetir aquell esbós. Se n'han de fer sempre de nous. -És impressionant veure la immensa quantitat dc dibuixos que ha arribat a fer. ¿Té por de repetir-se? -Sí. és clar. Si l'expressió gràfica és diferent, no m'importa, però si no, sí que em fa por. Però m'ha passat molt poques vegades, sortosament. Durant anys en feia un cada dia o, en revistes, cada setmana. -Abans ens parlava de França. Com ha marcat la seva trajectòria? -Hi anava molt sovint i m'hi passava una temporada i em posava en con34 634 tacte amb tot el que es feia allí. Hi ha- via col·laborat amb algunes revistes. Era una altra manera de fer. Hi 11aig aprendre molt. No he imitat mai. però veure com treballaven els grans, com De François, per exemple. era apassionant. Això no em va ensenyar a dibuixar com ells, sinó que em l'O ensenyar a dibuixar amb el seu esperit. El dibuix sense paraules. jo havia anat a l'Escola Massa na i vaig començar pintant. cosa que he incorporat una mica. però m'agradava més el dibuix. Als quinze anys vaig fer la meva primera exposició, a la Sala Rovira; dibuixos d'humor. De petit ja feia dibuixos. El meu pare no em deia com ho havia de fer, però m'animava, li agradava molt el que feia. D'aquesta exposició em va sortir la col·laboració amb el Diari de Barcelona, on hi havia Alberto del Castillo, el crític d'art i germà del director del diari, a qui va agradar molt el que feia. Em van demanar un dibuix diari, i així ho vaig fer. -Quin corrent o artistes l'han influenciat? -Més aviat he preferit estar al cas del que es pot arribar a fer. Que surti el que es porta a dins, deixar anar, que tingui força per transmetre la idea pròpia. Tot influencia. Grosz, el pintor alemany, per exemple, podria ser una de les influències que he rebut. Ningú és totalment autodidacta, tothom influencia tothom. M'agrada conèixer el que fan els altres, sobretot veure la llibertat de cadascú. Passes per una sèrie de moments en què penses que et pots arribar a influenciar d'un dibuixant que t'agrada molt, però he intentat fugir d'això. -¿S'ha sentit poc valorat pel fet de ser més di buixant que pintor, com a gènere artístic? -De vegades sí. Sempre he pensat que si visqués cent setanta quilòmetres més amunt seria diferent. També he fet molta feina per a publicitat, per a la casa Nestlé, per exemple. Aquí el dibuix està molt poc considerat, però mai he vol- gut deixar Catalunya. M'agrada anar a França sempre que puc i veure-hi exposicions. Sempre he volgut anar per lliure. -¿Té alguna anècdota que li agradaria explicar en relació amb algun dibuLx? -He fet algunes portades. Vaig treballar per al Punch, la prestigiosa revista anglesa; m'havien publicat alguns dibuixos i una vegada em van demanar de fer la portada. Vaig fer un esbós, me'n van demanar un altre, fins que em van dir que el que els interessava no era el meu dibuix, sinó la meva idea. Em volien comprar ~a idea perquè la fes un altre dibuixant. jo els 11aig dir que això no ho acceptava i ja no em van demanar res més. -Com veu que ha anat evolucionant la seva obra? -Sempre m'ha fet por fer el mateix, repetir-me. Els que fan una historieta, sempre poden repetir els dibuixos, però com que no he volgut fer mai historietes, sempre he intentat crear un dibuix nou. -¿La música ha esdevingut un dels seus temes preferits? -No exactament. però el fet de col·laborar amb la "Revista Musical Catalana" mrha despertat algunes idees. Fer un dibuix de música cada mes costa una mica, perquè no sóc músic, ho veig des de fora. De vegades haig de comprovar com està fet un instrument, per dibuixar-lo, perquè molts són complicats. -¿I l'òpera? -Dibuixos de cantants d'òpera no n'he fet gairebé mai, perquè reconec que no en sé fer; el cantant és molt més personal que e7 músic que toca una trompeta. La gràcia és fer jugar l'instrument. En canvi, un cantant no em dóna tant joc, ho sento molt. A banda que el cantant em fa patir, perquè el qui té un instrument sempre té un element amb el qual pot amagar-se, dissimular; en canvi, el cantant no. ..w•••••••.. PRE C R ÍT I CA La música del classicisme en mans dels Wiener Virtuosi Palau 100. Wiener VJrtuosi. Mozart. Divertimento, K . 251. Haydn: Concert per a violoncel i orquestra en Do major. Beethoven: Septet, op. 20. Palau de la Música Catalana. 13 de desembre de 2005 (21 h). mb un programa netament clàssic, amb obres de Mozart, l-laydn i del primer Beethoven, els Wiener Virtuosi oferiran un concert vinculat estTetament a la tradició cambrística vienesa, representada pels seus tres màxims exponents. Seran tres obres celebèrrimes de la mà d'un conjunt integrat per instrumentistes procedents de la Filharmònica de Viena fundat J"any 1995 pel clarinetista Emst Ottensamer. que sol estar integrat per un quartet de cordes i un quintet de vent, segons Ics demandes de les obres programades. En el decurs dels primers anys d'història, el seu repertori resulta summament ampli, i a més de les obres dels tres repre- Fundació "la Caixa" . The King's Consort. Dir.: Robert King. EI Messies de Handel. Palau de la Música Catalana. 15 i 16 de desembre de 2005 (20 h). sentants del període clàssic, obres romàntiques i del segle XX formen igualment part del seu repertori. Solistes com Ernsrt Kovacíc, Thomas Hampson, Mischa Maisky, Stefan Vladar o Julíane Banse ban col· laborat amb e l conjunt, que ara actuarà al Palau oferint un concert integrat per unes obres que dominen a la perfecció. Tugan Sokhiev, jove promesa de la direcció, amb l'O BC .P.~E..'!::~:..T. ormat amb Musin i posteriorment amb Temirkanov, Tugan Sokhiev va graduar-se al Conservatori de Sant Petersburg l'any 2001. Va debutar a la Welsh National Opera l'any 200 I dirigint La Bohème, seguida d'altres produccions, entre les quals levgueni Oniegin la primavera de 2004. Ha dirigit amb assiduïtat al Teatre Mariinski, on la tardor de l'any F n any més la Fundació "la Caixa·· presenta pocs dies abans de Nadal el h-adicional oratori El Messies de Handel, que enguany tindrà uns intèrprets d'excepció i del tot coneguts del públic del Palau. com són The King's Consort dirigits per Robert King. Sobren les paraules per referir-nos a un dels conjunts de més prestigi en la interpretació de la música antiga com és aquesta formació britànica que, des del seu triomf l'any 1991 en els Proms del Royal Albert Hali , ha obtingut els màxims reconeixements internacionals. Concerts al Brasil, la Xina, Canadà, el Japó o Finlàndia, participació en els més destacats festivals dedicats a la música antiga, amb recreacions memorables com la d'Ezio de Handel al Teatre dels Camps Elisis o The fnditm Oueen al teatre històric de Schwetingen, Alemanya. Les seves lectures de la música de Handel i PUt·cell han rebut el reconeixement més unànime de la crítica i el públic, tot reflectint el treball del seu director Robert King, considerat avui per avui el màxim especialista mundial en Purcell i una de les grans personalitats en el coneixement musicològic i interpretatiu de Handel. Robert King, nascut l'any 1960, ha actuat al capdavant de prestigioses orquestres simfòniques, a més d'haver-ho fet amb conjunts corals com I'Orfeón Donostiarra, el Tolzer Knabenchor o el CoiJegium Vocale. L'any 1992 va fer el seu debut operístic amb Ottone de Handel a Tòquio, Osaka i Londres, i a partir d'aquell moment titols com Ezio o The lndian Queen han fotmat part del seu ampli repertori, que inclou, a més de les obres de Bach i Vivaldi, les de Mozart, Schubert, Mendelssohn i 1-laydn. Ara, doncs, toma a Barcelona per dirigir aquest El Messies de Handel, que ja a priori promet assolir una versió de primer ordre. U A Temporada OBC. Orquestra Simfònica del Capitole de Tolosa de Llenguadoc. Dir.: Tugan Sokhiev. Dukas: L' aprenent de bruixot. Stravinsky: L'ocell de foc. Txaikovski: Simfonia núm. 4. L' Auditori. 17 i 18 de desembre de 2005 ( 19 hi 11 h, respectivament). Robert King dirigeix El Messies 2004 va oferir una nova producció de Don Giovanni. Com a director convidat ha actuat al capdavant de nombroses orquestres, com I'Strasbourg Philharmonic, Orchestra della Toscana, Swedish Radio Symphony Orchestra, Nümberg Opera, Austrian Radio, DSO Berlin, Frankfurt Radio i, per descomptat, I'Orchestre National du Capitole de Tolosa de Llenguadoc; igualment, ha mantingut una estreta coJ.Iaboració amb la Philhannonia Orchestra. Va debutar en el Festival d'Ais de Provença l'estiu de 2004 interpretant L'amor de les tres taronges. Entre els seus projectes futurs cal destaca1· els seus debuts a l Roya l Concertgebouw, Houston Crand Opera, concerts al capdavant de l'Orchestre Philharmoniquc de Radio France, filharmòniques d'Oslo i Munic, i I' Orchestre National de France, a més de noves actu.acions al Teatre Mariinski. 254 35 635 . ..••.••••• }, PRECRÍTI Música de Cambra al Petit Palau. Trio Natalia Gutman. Natalis Gutman, violoncel. Sviatoslav Moroz, violí. Yung Wook Yoo, piano. Petit Palau. t 4 de desembre de 2005 (2 1 h). at alia Gutman ha actuat en nombroses ocasions al Palau i el seu talent amb el violoncel ha estat aclamat en infmitat d'escenaris d'arreu del món. Interpretacions plenes de talent, profunditat, musicalitat i inteJ.Iigència han captivat el públic de tot el món, coneixedor que escoltar Natalia Gutman suposa tenir davant una de les millors violoncel·listes de tot el segle CA Natalia Gutman, amb el seu Trio, actuarà al Petit Palau Natalia Guh11a11, Sviatoslav Moroz i Yrmg Wook Yoo N xx. 254 Ara amb el seu Trio actuarà al Petit Palau en un concert que promet ser, com tots els que ofereix la prestigiosa violoncel·lista, un esdeveniment musical de primer ordre. Els noms de Rostropóvitx, Richter i, per descomptat, Oleg Kagan, han marcat decisivament una carrera vinculada des del 1976 amb les orquestres filharmòniques més importants del món (Viena, Berlín, Sant Petersburg, Munic, Nova York...), amb les més grans batutes de les darreres dècades, com Abbado, Haitink, Celibidache, Masur, Sawalliscb ... i amb nombrosos concerts de cambra amb artistes de la categ01ia d'Eiiso Virsaladze, Yuri Bashmet, Martha Argerich o Mischa Maisky. Les seves recreacions dels Concerts de Xostakóvitx, Schnittke o Dvorak esdevenen punts de referència, i la integr·a1 de les Suites de Bach, escoltada a moltes ciutats (entre les quals Barcelona), ha esdevingut una fita de primer ordre en la seva trajectòria interpretativa. Ara torna a Barcelona per actuar al costat del seu fill Sviatoslav Moroz i del pianista Yung Wook Yoo. Moroz, deixeble d'Oleg Kagan, ha realitzat una brillant carrera concertística, actuant com a solista acompanyat per la Filharmònica de Berlín, i ha col·laborat amb músics com Abbado. Bashmet, Rostropóvitx o Vusaladze. Convidat a diversos festivals internacionals, Moroz -que interpreta amb un violí Gagliano facilitat per Leopold Auer al El pianista Stefan Vladar, al Palau Euroconcert. Stefan Vladar, piano. Haydn: Variacions en Fa menor, Hob XVU,6. Beethoven: Sonata Apassionata. Schumann: Papilions. Carnaval. Palau de la Música Catalana. 12 de desembre de 2005 (21 h). nvitat per Euroconcert l'any 1988, ara toma a Barcelona Stefan Vladar, nascut l'any 1965 i amb una carrera musical summament briJlant. Des del seu triomf en el Concurs fnternacional Beethoven de Viena - amb només vint anys-, el pianista austríac Stefan Vladar ha realitzat una can·era aclamada pel seu ampli espectre interpretatiu. Format a Viena, en el decurs de Ja seva trajectòria ha actuat sota la batuta de directors de la categoria de Claudio Abbado, Riccardo Chailly, Christoph von Dobnanyi, Vladirnir I 36 636 Fedoseiev, Seiji Ozawa, Christian Thielemann, Rafael Frühbeck de Burgos, Christopher Hogwood, Sir Neville Marriner, Sir Yehudi Menuhin, Michel Plasson, Horst Stein, Sandor Végh i Daniel Harding, i ha ofert concerts com a solista amb orquestres com la Filharmònica de Viena, Simfònica de Viena, Concertgebouw Orchestra, Filharmònica de Rotterdam, Chicago Symphony, Academy of Saint Martin in the Fields, Camerata Salzburg, Tonhalle Orchestra de Zuric, NHK Syrnphony Orchestra de Tòquio o la Chamber Orchestra of Europe. Vladar, a més, ha actuat en els festivals i cicles de concerts de més prestigi internacional, com els de Salzburg, Schleswig-Holstein, Hong Kong, Osaka, Rheingau, Ludwigsburg, entre d'altres. Aquesta temporada, el programa de Vladar -que en ocasions actua com a director i pianista- inclou actuacions amb la Filharmònica d'Stuttgart, Beethoven Akademie, Residential Orchestra de I'Haia, Ca- seu besavi Anisim Berlin-, va set membre dels Solistes de Moscou, del Quartet de Moscou i del Trio Txaikovski. Per la seva banda, l'extraordinari pianista Yung Wook Yoo va saltar a la fama quan l' any 1998 va guanyar el Concurs de Piano Paloma O'Shea de Santander, i a partir d'aquell moment ha estat convidat a infmitat de festivals internacionals i nacionals, a més d'actuar pràcticament amb totes les grans orquestres espanyoles. Sales com el Palau, Unesco de Paris o TonbaUe de Zuric han pogut copsar el talent d'aquest solista que, nascut l'any J977, va oferir el seu primer concert als deu anys i que encara segueix - malgrat el seu bagatge- cursos de perfeccionament amb Solomon Mikowsky a la Manhattan School of Music. mera ta Salzburg, i actuacions com a solista amb la Filhru.mònica de Viena dirigida per Seiji Ozawa i Donald Runnicles, respectivament. A més, Vladar dirigirà des del clavicèmbal dues òperes de Haydn al Haydn Festival Eisenstadt amb I'Austro-Hungarian Haydn Philharmonic, concretament La Canterina i Lo Speziale. Recitals de lieder amb el baríton Bo Skovhus i diverses interpretacions de la integral dels Concerts per a piano de Beethoven amb la Beethoven Akademie són part de la seva intensa activitat. Amb regularitat, V1adar ofereix concerts de música de cambra i ha actuat amb conjunts com I'Ensemble Wien-Bel'lin o l' Artis Quartet. Director artístic del Neuberger Kulturtage a Styria i dels Oberoesterreichische Stiftskonzerte (també a Àustria), és professor de piano a la Universitat de Música i d 'Interpretació Artística de Viena. Amb una discografia que conté més d'una vintena d'enregistraments, properament apareixerà un nou disc seu al costat del Jerusalem Quartet dedicat al Quintet amb piano de Dvorak. 4t1818WMW,WMW;. PRECRÏ T CA Efervescència vienesa odríem dir que aquest concert dedicat a Ja música del nostre temps posseeix una aura vienesa. Efectivament, amb dues obres emblemàtiques, com són el Passacaglia, op. 1 de Webern i el Concert per a violí "a la memòria d'un àngel" d'Alban Berg, ens apropem a dos músics que van continuar amb brillantor la història puntual de la música vienesa. Perquè amb Qe¡·hard i Casablancas podem trobar el nexe enh·e Ja tradició avantguardista vienesa i la composició contemporània catalana ... Així, si Gerhard va estudiar -no pas dodecafonisme!- amb Schonberg, també Casablancas per la seva banda amplià estudis amb Cerha, compositor d'arrel dodecafònica. En tot cas. el que aquí interessa posar en relleu és el significat i l'aportació fonamental que assoleix Berg quan la primavera de 1935 compon el seu Concert per violí i orquestra, Ja seva darrera obra, que deixà enllestida en les primeries del mes d'agost del mateix any, poc abans de morir (desembre de 1935) i mentre estava orquestrant la seva òpera Lt~lu. El Concert, encarregat per Lluís Krassnct~ s'estrenà a Barcelona dins del Festival de la Societat Internaciona l de Música Contemporània que sc celebrà la primavera de l'any 1936. El Concert està escrit segons el sistema dodecafònic i precisament per l'exigent plantejament que Berg fa del sistema li es permès que la sèrie bàsica manifesti amb absoluta llibertat unes configuracions netament tonals, com són els acords de Sol menor, Re major, La menor i Mi major (els sons d'aquests acords subministren els set primers tons de la sèrie) i que la pugui completar amb els tres tons restants mitjançant les notes inicials del coral de Bach (Do diesi, Re diesi i Fa). D'altra banda, les notes Sol, Re, La i Mi són les notes amb les quals s'afinen les quatre cordes del violí. Tot això permet a Berg aprofitar al màxim els recursos de l'escriptura violinística, a la vegada que es beneficia de la disponibilitat harmònica de la ressonància de les cordes a l'aire (sense digitar), com també d'una llibertat lírica del vessant melòdic que atorga no solament P Alban Berg flexibilitat i Iiquesa a l'expressió, sinó també coherència a l'estructura per incorporar sense violències un coral de Bach. i també una cançó popular. En darrer terme, l'obra estableix el pont necessari entre avantguarda i tradició perquè la música continuï essent un mitjà amb el qual hom s'expressi. A l'intens dramatisme expressiu d'Alban Berg, que a la vegada participa en una mateixa inquietud per trobaruna sortida a la crisi tonal, podem contraposar-hi la música nítidament cisellada d'Anton Webern. En poques paraules, podem dir que en la composició Berg es regeix més per conceptes harmònics, mentre que Webern fonamenta la música en el contrapunt. D'alguna manera, Berg segueix encara el camí de l'expressió romàntica, menlre que Webem retorna a la pràctica del contrapunt gairebé oblidada des dels temps de Bach. El Passacaglia data del 1908, és encara una obra tonal, amb tota l'economia en l'elaboració del discurs. la preferència per Ja juxtaposició dels intervals de tercera menor i tercera major, amb la qual cosa s'anuJ.Ia la noció tonal; són característiques que si deuen molt a l'aprenentatge seguit amb Schonberg, alhora defineixen també quines seran les bases i els principis de Ja producció webemiana. Q uant a Robert Gerhard, podem dir que els estudis amb Schonberg es van produir entre els anys I 923 i 1928 i tenen lloc primer a Viena i posteriorment a Berlín. Gerhard treballa amb gran rigor l'harmonia i el contrapunl clàssics amb Schonberg, el qual sempre l'in- duí a explicar les raons que havien motivat les lleis i a estudiar Ja seva possible generalització o utilització en altres circumstàncies (vegeu: J. Homs. Robert Gerhard i la seva obra). Amb aquesta base, anys més tard Gerhard adopta a Ja seva manera el sistema dodecafònic, tot evitant, però, el dogmatisme de les regles i en canvi servint-se'n per donar noves sortides a la composició musical, com poden ésser centrar l'interès del discw"S musical en lacreació de camps sonors, successió d'eventuacions sòniques, contrasts i interrelacions entre esdeveniments sonors que van portant l'oient per un seguit de sorpreses que finalment ens proporcionaran la veritable visió del conjunt, és a dir. la forma de l'obra. Aquesta és una aportació de les qualitats més substancials de Gerbard. Leo (flauta, clarinet, trompa, trompeta, trombó, dos percussionistes, piano, celesta, violí i violoncel) va ésser escrita el I 969, consta d'un sol moviment i Ja seva forma musical es manifesta no com a substantiu, sinó com un verb -més que construir es tracta de formar, informar...-, que és experiència del temps, o sigui la música es crea partint d'un passat i es projecta en un futur. Aquest procés certament dinàmic es manifesta amb tota diafanitat quan tot el procés sonor aterra en una fluència polifònica suggestivament màgica en què cada un dels instruments sembla cantar lliurement la seva vivència ... 254 enet Casablancas és un dels nostres compositors més actius. El temps passat aViena al costat de Cerha va proporcionar-li coneixements per autorealitzar-se i afinar Ja seva ment analítica. La complexitat i vitalitat dels seus temps inicials l'ban aconduït en un procés evolutiu veritablement important amb vista a Ja seva comunicació amb el públic. Diríem que Ja seva maduresa ve marcada per una síntesi de les seves experiències creatives. B Temporada OBC. Gidon Kremer, violí. Dir.: Ernest Martínez l zquierdo. Web ern, Gerhard, Casablancas, Berg. L'A uditori. 14 i 15 de gener de 2006 (1 9 b i ll h, respectivament). 37 637 .fé••···-··· PR EC R Í TI CA La nova versió de Wozzeck, esdeveniment al Liceu EN LA IMMEDIATESA DEL TRASPÀS o' ANY, EL LICEU ENS PRESENTA LA PROBABLEMENT MÉS IMPORTANT PROPOSTA DE LA TEMPORADA. UN D'AQUELLS ESPECTACLES QUE ENALTEIXEN ELS CRITERIS ARTÍSTICS DE LA CASA, PER LA SEVA POTÈNCIA I CREATTVITAT. s tracta de l'estrena absoluta de l'òpera lVo==eck. en mun- E 254 38 638 tatge de Calixte Bieito -però insistim-hi. estrena absoluta- dels teatres que figuren en la fitxa artística. Constitueix un repte atrevit però enormement suggestiu, que recolza damunt elements sobre el paper ni segurs, ni molt menys còmodes, que per tant comporten aquestes dosis dc risc, sense les quals res no avança, i tot corre el risc -valgui la redundància- de caure en el tòpic i en l'amorfe i acomodatici "anar tirant". En aquestes característiques es conjuren tant obra com -ben segurdramatúrgia. Wozzeck, no cal dir-ho, és una òpera que sc situa molt per fora dels cànons més recorreguts del gènere. En tot cas, això no impedeix. ans al contrari. que sigui una gran òpera, una obra d'una extraordinària bellesa i, sobretot, amb una capacitat extraordinària per crear emoció. És també una obra que, com gairebé totes les grans de tota mena de branques artístiques, està bastida des de la interioritat emotiva més profunda del seu autor. Si bé Alban Berg va basar-se en el drama gairebé homònim -un error de l'editor va convertir l'otiginal Woyzeck en Wozzeck- de Georg Büchner, aquesta dependència no priva que el compositor assumís molt identificadament el contingut del drama. No oblidem que va començar a escriure l'obra ell917, just quan va ser desmobilitzat després d'haver pres patt en la Primera Guerra Mundial, i la va acabar el 1922; l'estrena va tenir lloc a l'Staatsoper dc Berlín el 14 de desembre de 1925. Per tant, Berg va conèixer de prop les misèries que comporta l'ofici del protagonista de l'obra i, per això -remant a contravent fins i tot d'opi- nions tan respectables com la del seu amic Schonberg, que creia que aquell no era material adequat per confegir una òpera-, va bastir un autèntic monument. Büchner va ser un dramaturg molt al marge del que podríem anomenar sistema literari i teatral de la seva època, que, mort el 1837 als vint-i-tres anys d'edat, va renunciar al romanticisme imperant per posar les bases, avançant-se molts anys, d'un teatre realista amb una acusada càrrega de denúncia social. característiques que mostra amb tota vivor aquesta obra. a tragèdia de Wozzeck, el soldat outsider enganyat per la seva esposa i posat en evidència per l'amant d'aquesta i per companys, és la de l'antiheroi i la resultant inexorable del capteniment d'una societat que en la seva dinàmica de funcionament afavoreix la divisió entre triomfadors i derrotats en un context selvàtic de depredació moral. L'obra té una estructura perfecta, articulada en els tres actes -amb la clàssica correspondència: presentació, nus i desenllaç-, i marca amb precisió mil·limètrica el crescendo dramàtic que acabarà explotant en la tragèdia inexorable. Berg, eo el seu llibret, mostra una gran saviesa en el tractament de la introspecció psicològica, circumstància deteJminant per congriar un calcu lat i efectiu crescendo de tensió que acaba esdevenint gairebé angoixant. El compositor va crear una partitura pràcticament perfecta bastida damunt una escriptura de base atonal, que explota els recursos propis d'una estètica musical característica d'una època, la qual damunt una trencadissa cabdal -justament la de l'atonalitat-, obria nous horitzons. dels quals la creació s'ha alimentat des d'aleshores. Tot això, també, al servei de les noves exigències expressives; o sigui d'allò que imposen així mateix noves concepcions existencials. En aquest sentit, remarquem que amb molta probabilitat només des de L les coordenades d'aquesta estètica musical es podia servir un cosmos de contingut com el d'aquesta obra. El Woyzeck de Büchner només podia convertir-se operísticament en el que es va fer seu Berga partir d'aquest concepte. Només des de l'aspror lírica del llenguatge, del seu color esquinçat i des d'un metodisme eixut i contundent es pot fer arribar, en la seva plenitud, la profunda veritat de la tragèdia -moderna, però tragèdiade l'infaust soldat. Sense acceptar aquesta evidència bàsica. esdevé difícil poder gaudir de la magnificència d'aquesta columna de la història de la lírica universal. Faltarà veure com enfoca Bieito aquesta proposta i. sobretot. fins a quin punt serà fidel a les seves essències. Si partim de l'apriorisme que els directors d'escena poden dividir-se entre els qui serveixen l'original i els qui se'n serveixen, és evident que l'aclamat/denostat realitzador barceloní pet-tany al segon grup. I no cal dir que una obra de les característiques de Wozzeck pot constituir per a ell un camp abonat a la seva abracadabrant i sovint excessiva imaginació. De moment tot queda en un "qui sap què", alhora atractiu i problemàtic. el que fa al vessant interpretatiu, sobre el paper tot són plenes garanties. Franz Hawlata (Wozzeck) i Angela Denoke (Maria) són cantants ideals dels seus respectius papers en aquests moments. Tant el baix baríton bavarès --de qui no recordem cap presència anterior al Liceu-, com la soprano hamburguesa -inoblidable Kàtia Kabànova-, són dos grandíssims cantants. que a més tenen el paper molt treballat i que per això poden oferir interpretacions de referència. Gunther von Kannen és un altre cantant exceHent -recordem el seu magnific treball en Gotterdammerung la temporada 2003-04. La resta es mou així mateix en el terreny d'una idoneïtat privilegiada. Per a Weigle, Wozzeck constitueix un altre repte en la seva de moment feliç trajectòtia liceística. P Wozzeck d' Al ban Berg (lletra i música). Franz Hawlata. Angela Denoke. Hubert Delamboye. Giinther von Kannen. Reiner Goldberg. David Kubler. Vivian Tierney. Kurt Gysen. Jochen Schmeckenbecher. Steven Cole. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció musical: Sebastian Weigle. Direcció escènica: Calixte Bieito. Producció: Gran Teatre del Liceu, Teatro Real, Opernbaus Hannover, Houston Gran Opera, Òpera Naciona l de Letònia. Gran Teatre del Liceu. Del 30 de desembre de 2005 al J 7 de gener de 2006. QUÈ? NECESSITES • E!~1ét8~~bTIGA DEL MÓN. ..m••••ww•••• Sidokus.com: el sudoku musical "CATALUNYA MúSICA/REVISTA MUSICAL CATALANA" ENCETA EN AQUEST NÚMERO DE DESEMBRE LA PUBLICACIÓ D'UN JOC MUSICAL QUE ACOMPANYARÀ ELS MOTS ENCREUATS QUE AMB L'EPÍGRAF Música encreuada PUBLIQUEM DES DEL GENER DEL 2002. EL JEROGLÍFIC QUE PROPOSEM NO ÉS UN ALTRE QUE LA VARIETAT MUSICAL DEL FAMÓS sudoku, EL JOC DE LÒGICA QUE HA ENVAÏT ELS DIARIS EUROPEUS DURANT AQUEST ANY 2005. I sudoku és un joc que va tenir molt d'èxit al Japó durant els anys vuitanta, malgrat que ja se n'havien publicat amb anterioritat en revistes nord-americanes. El sudoku és una quadrícula de nou per nou en la qual s'han de posar els números de 1'1 al9 en cada filera, en cada columna i en cada zona inte!ior de tres per tres. Cada quadrícula ve amb unes pistes donades, per la qual cosa cal anar posant números a l'engraellat allà on pertoca i respectant les tres notmes esmentades. El dia 14 de novembre de l'any 2004 (ara fa poc més d'un any) el diari "The Times" de Londres va publicar el seu primer sudoku numèric. Imitant el "Times", molts diaris britànics van començar a publicar sudokus a les pàgines de passatemps. Aviat van aparèixer els llibres i les revistes dedicades exclusivament a aquest joc de lògica, fins que a l'estiu del 2005 els diaris catalans i espanyols també van començar a publicarne. Però la febre del sudoku ha m·tibat a estendre's tant que fins i tot el món de la música se n'ha "infectat". Les notes musicals han provocat una mutació en el "virus del sudoku" i han creat un nou getmen anomenat sidoku. La particularitat d'aquesta varietat és el fet que, en comptes de resoldre's amb xifres numèriques, E 254 40 640 es resol amb el nom de les notes musicals, o sigui que els engraellats no són de nou per nou, sinó de set per set. Els símptomes de la "malaltia" que es pot contraure resolent sidokus són els mateixos que provoca el virus del sudoku numèric: el sidoku musical crea addicció, passió, espavila l'inteJ.lecte, fa treballar les neurones, fa cantar i xiular... , i quan es comença a resoldre'n, és molt difícil aturar-se. En tot cas, des d'aquestes pàgines podem presumir de ser la primera revista musical del planeta que contribueix a la propagació d'aquesta "patologia" en forma d'enginy musical que és el sidoku. er resoldre un sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada fila, en cada columna i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que aju- P EL sudoku VA SER EL PASSATEMP S DE MODA AQUEST ESTIU A TOTS ELS DI ARIS. den a completar aquesta partíeulm composició musical. Per facilitar les coses, encara hi ha una altra pista: cada sidoku amaga una melodia, el títol de la qual apareix al peu del jeroglífic. Si es xiulen (o es canten o es toquen) les notes que hi ha a les caselles ombrejades (en ordre: d'esquerra a dreta i de dalt a baix) sonaran els primers compassos de la peça musical que s'indica en cada sidoku. La melodia amagada ajuda a resoldre l'enigma, però no és imprescindible saber-la per treure'n l'entrellat. Si el jugador la coneix. doncs millor (tindrà més pistes col·locades a la graella), i si no. no passa res: es comença a resoldre el sidoku i en pocs minuts apareixen les notes i es pot comprovar com sona la música oculta. Com que als sidokus només apareixen les notes naturals sense alteracions, la melodia pot ser que estigui en una tonalitat diferent a l'original. Per exemple: si surten les primeres notes de la Cinquena de Beethoven, no apareixeran en la tonalitat original -Do menm~ que implicaria posarhi algun bemoll- , sinó que apareixeran transportades a una tonalitat que permeti utilitzar les notes sense alteracions. ls autors d'aquesta mutació del sudoku anomenada sidoku són els germans Bernat i David Puertas. Provenen d'una família de músics, però les seves especiaUtats són ben diferents: Bernat Puertas és enginyer infotmà- tic i David Pue11as és músic i petiodista. En David, a més, és prou conegut dels nostres Lectors, ja que, no solament ha publicat diversos treballs periodístics a "Catalunya Música/Revista Musical Catalana", sinó que és l'autor dels mots encreuats que publiquem E .ftiMIAWMWMM. . cada mes. D'aquí a pocs dies, Bernat i David Puertas presentaran el llibre titulat Sidokus.com: el sudoku musical. Es tracta d'un recull de sidokus (editat per Clivis Publicacions) ordenats en cinc njvells de dificultat: els sidokus més senzills són els de grau elemental. després apareixen els de grau mitjà, els de grau superior i, finalment, els sidokus més difícils anomenats de virtuosisme. El llibre també inclou els diabòlics sidokus dodecafònics (graelles de dotze per dotze en les quals cal coJ.locar totes les notes del sistema dodecafònic) i sidokus per a infants, fot1nats per graelles de quatre per quatre que s'han d'omplir amb símbols musicals (claus de Sol, negres i blanques, calde- E LS GERMANS B ERNAT I DAVID P UERTAS SÓN ELS CREADORS DEL sudoku M USICAL. rons, etcètera). El llibre sortirà al mercat simultàniament en català i en castellà amb la particularitat que tant una edició com l'altra inclouen sidokus que amaguen els grans temes musicals clàssics a més d'obres característiques de cada àmbit lingüistic. Així, en l'edició catalana, no hl falten des de L'estaca a El gegant del Pi, passant per Al vent, El meu avi o La Gala de Campdevànol, mentre que en l'edkió en castellà, hi trobem melodies com Bésame mucho o Cie/ito /indo. ParaJ.Lelament a l'edició del llibre, els seus autors ban presentat el web <sidokus.com>, des d'on es pot jugar i adquirir sidokus per via telemàtica. La "malaltia del sudoku" continua expandint-se sense aturador. Les mutacions del vims són constants. Confiem que aquesta varietal que us presentem, la mutació musical que ha derivat en el sidoku, us faci passar bones estones i, sobretot, que us faci ballar el cap al so de la música. sidokus.com per DA VTD PUERT AS i BERNAT PUERTAS I DO SI SOL RE f so~ MI LA DO - DO I FA - - I I LA RE I DO RE SOL -t- FA SI El cant dels ocells (nadala popular) Instruccions: Per resold1·e el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Pa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada nia i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular composició musical. I encara hi ha una altra pista: si s'interpreten les notes que hi ha a les caselles ombrejades (en ordre: d'esquerra a dreta i de dalt a baix) sonen els primers compassos de la peça musical que s'indica al peu del sidoku. Solucíons en el número següent 41 641 Música encreua a Horitzontals 2 ~--~--~--~--r--- 4 5 7 1----f-----' 8 1----i------, 9 254 JO 1. Músics imprescindibles en una editorial. Violadores del Verso, grup aragonès de hip-hop. 2. Obra dramaticomusical del quadrat màgic del revés. Maria Vela avocàlica. 3. La de Bach al rei de Ptússia va ser musical. Serra per al fuster, violí per al violinista. 4. El de Beethoven ha esdevingut famós. Ravel, Ruera o Romberg. 5. Mozart, abans de dir-se Amadeus, es deia Teòfil: per als amics i del revés. Deixar a punt la navalla per rebaixar les canyes de l'oboè. 6. Música intermusical. Faristol dret, però plegat. 7. El que buscava Mozart amb la seva Broma musical. Serpentó. En Ribas canta música per a canalla, i el de Ja Bíblia va muntar el primer zoològic aquapark. 8. Artistes Queixosos. Emissora 105. Els Claret i l'Atenelle de tornada. 9. Autor de Ja Fanfara que va inaugurar l'Auditori (en plural). La major. 1O. La part central del vers. Motor a cent. La llista no està tancada. 11. Otients. Instrument de vent automobilístic (del revés). Verticals 1. Desordre sonor. El Fra que dóna nom a l'òpera d'en Bretón amb sardana inclosa (cap amunt). Mi major. 2. Relatives al cant coral. 3. Moviment musical constant. Mig trinat fent Ja vertical. 4. Intèrpret profundament despentinat. Les costes de GarMúsica encreuada de novembre 2005 (núm. 253) raf. 5. Emeti freqüències sonores. Tant en Maurice Jan·e com son fill, en Jean Michel JalTe, porten un gran desordre. 6. Faristol desplegat. Estima'), Llull. Trompa (musical, no pas d'elefant ni de festa). 7. Semifusa escapçada i amb dues negres pel mig. TimbaJa vista des de l'orgue. 8. El que persegueixen molts artistes i si cal fan la vertical. Gas lluminós cap per amunt. 9. Paganini ho era. 1O. Violino consonantico. La major. Metall per fer-ne flautes, per exemple. 150 romans. 11. Vivaldi, Varese o Valls. Compositor basc. Do major. 42 - -642 - Solucions en el número següent BARCELONA (BARCELONÈS) 1 DESEMBRE 19 b Petit Palau Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra. Àlex Garrobé, guitarra. Bertran, Bouwer, Bartók. (Temporada ONCA). 2 DESEMBRE 20,30 h Liceu Semiramide de Rossini. Dir.: Riccardo Frizza. 2 1h Auditori OBC. Àngel Jesús García, violí. Dir.: Rumon Gamba. Adams, Weill, Schumann, Ravel. 2 1h Luz de Gas Mirage + Jaleel Shaw Quintet. (Festival de Jazz de Barcelona). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20h Ateneu Barcelonès Trio Accents. Glinka, Mendelssohn, Charles. (Joves & Clàssica). 20,30 h Liceu Semiramide de Rossini. Dir.: Riccm·do Frizza. 22 h Palau Ismael Serrano. 22,30 h Auditori Micbel Camilo. (Festival de Jazz de Barcelona). li h Auditori OBC. (Tercera audició). 20 h Luz de Gas Carme CaneJa + Lluís Vidal Trio. (Festival de Jazz de Barcelona). 20,30 h Liceu Semiramide de Rossini. Dir.: Riccardo Frizza. 21 h TNC Llibert Fortuny Electric Big Band. (Festival de Jazz de Barcelona). 9DESEMBRE 20,30 h Liceu Semiramide de Rossini. Dir.: Riccardo Frizza. 12 DESEMBRE 20,30 h Liceu Semiramide de Rossini. Dir.: Riccardo Frizza. 3 DESEMBRE 4DESEMBRE 5 DESEMBRE 13 DESEMBRE 21 h Palau Stefan Vladar, piano. Haydn, Beethoven, Schumann. (Euroconcert). 21 b Palau Wiener Virtuosi (solis tes de la Filbannònica de Viena). Mozart, Haydn, Beethoven. (Palau 100). § ' Catedral Joan Castillo, orgue. Sweelinck, Bach, Frescobaldi, Buxtehude, Bruhns, Bohm. (L'Orgue de la Catedral de Barcelona. Euroconcert). 14DESEMBRE 20h 15 DESEMBRE 2 1h Petit Palau Trio Natalia Gutman. (Música de Cambra al Petit Palau). 19,30 h Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). María Elena Medina, viola de gamba. Santi Miron, violone. Jordi Armengol, orgue positiu. Dir.: Esteve Nabona. "La falia Bach". (Cambra Coral). mí20 h Palau El Messies de Hiindel (Fundació "la Caixa"). 20 h Acad. MarshaU Concert de Nadal. 20,30 h Església del Pi Orquestra de Cambra de Cervera. Kai Gleusteen, concertino director. V!Valdi, Toldrà, Corelli. (Institut Italià de Cultura. JPC Iniciativa Musical). Palau El Messies de Handel (Fundació "la Caixa"). 21 h Santa Maria del Mar Orquestra Barroca Catalana. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat rer Fundació Caixa Catalaunya). Dir.: Xavier Puig. El Messies de Hande . 19 h Palau OSV. Dir.: Albert Argudo. Festival de valsos. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h Auditori Temckorada OBC. Orquestra Simfònica del Capítole de Tolosa de Llengua oc. Dir.: Tugan Sokhiev. Dukas, Stravinsky, Txaikovski. 19 h Santa Maria delMar Orquestra Barroca Catalana. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat xer Fundació Caixa Catalaunya). Dir.: Xavier Puig. El Messies de Han el. 20 h Ateneu Barcelonès Esperança Rotger, piano. Granados, Albéniz, Prokófiev. (Joves & Ciàssica). 22 h Palau Orquestra de Cambra de Brest. Capella Nacional de Bielorússia. Bach. (Promoconcert). 11 h Auditori Temlorada OBC. Orquestra Simfònica del Capitole de Tolosa de Llengua oc. (Segona audició). 11,30 h Palau OSV. Dir.: Albert Àrgudo. Festival de valsos. (Concerts Simfònics al Palau). 16DESEMBRE 20h 17DESEMBRE 18 DESEMBRE s;.¡ <» a= ""' 5I ~' 254 ..... ;: = ::::; , a = :::J. ¡;;¡ as- - ;;:o = 45 645 ~ = - ·-9. 18,30 h Ateneu Barcelonès Beatriz Martínez, Oauta. Jordina Setó, piano. Bach, Donizetti, Oltra, Deriol, Schubert. (Associació Massià-Carbonell). 19 h Auditori Winterthur Cor Vlvaldi-Ipsi Petits Cantors de Catalunya. Dir.: Òscar Boada. Concert de Nadal. (Les Quatre Esta.cions del Cor Vivaldi). 21h Palau Orquestra de Cambra de Brest. Capella Nacional de Bielorússia. El Mes- sies de Handel. (Promoconcert). 20 DESEMBRE 20 h Església Sant Agustí Orquestra de corda i corals infantils de l'Escola de Músics i l'Escola de Música Juan Pedro Carrero. Dolors Aldea, soprano. Luiz de Moura Castro, piano. Strauss, Mozart, Chopjn, Liszt, cançons populars catalanes. (Associació Ajut per al Sud de l' lndja, JPC Iniciativa Musical). 22 DESEMBRE 20 h Ateneu Barcelonès Guillem Calvo, violí. Pau Casan, piano. Mozart, Bach, Brahms, Mompou, Prokófiev, Paganini. (Joves & Clàssica). 21 h Palau City of London Sinfonia. Cor de Noies dc l'Orfeó Català (amb el mecenatge de la Fundación Central Hispano). Josep Carreras, tenor. Dir.: David Giménez. Concert de Nadal. (Palau I 00). 21 h Sant Felip Neri Orquestra de Cambra Catalana. Dir.: Joan Pàmjas. Casellas, Rossell, Juncà. 23 DESEMBRE 20 h Ateneu Barcelonès Trio Àgora. Mendelssohn, Granados. (Joves & Clàssica). 26DESEMBRE Palau Concert de Sant Esteve de l'Orfeó Català. Música de Nadal per a cor, or· gue i grup de metalls. 29DESEMBRE 2 1 h Auditori Strauss Festival Orchestra. Concert de Cap d'Any. (Promocoocert). JO DESEMBRE 20,30 h Liceu Wozzeck de Berg. Dir.: Sebastian Weigle. 2 1h Auditori Strauss Festival Orchestra. Concert de Cap d'Any. (Promoconcert). 19 h AMPOSTA (MONTSIÀ) a ~' ¡;.r lO DESEMBRE 22 h Unió Filharmònjca El castell negre. 254 ..... = ~. ..., CAPELLADES (ANOIA) S" a a Q. ...e. ~ 17DESEMBRE 21 h Paper de Música Orquestra Simfònica Europea Mediterrània. Dir.: Cristian Florea. Música de pel·lícules. Església Cor de Cambra del Palau de la Mítsica Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Carles Trepat, guitarra. Dir.: Jordi Casas Bayer. R omancera gitano. Prioral de Sant Pere Marta Polo, mezzosoprano. Josep M. Mas i Bonet, orgue. Bach, Franck, Dvorak. LLÍVIA (LA CERDANYA) 6DESEMBRE 17 h REUS (BAIX CAMP) 18 DESEMBRE 19,30 h 40°/o de descompte Els subscriptors de "Catalunya Música/Revista Musical Catalana" obtindran un 40% de descompte en la compra d'entrades a les taquilles del Palau de la Música Catalana per als concerts dels cicles Cicle de Música de Cambra, Cambra Coral i ONCA d'aquesta temporada. Cal presetttar el darrer rebut de la subscripció. 46 646 Data de fundació· 1900 Donifmft B~lmes 36, 08007 Barcelona ~Çeneral Perón 36, 28020 Madrid :aMaU: fccco@fcc.es CATALUNYA E CAMBRA MÚSICA CATALANA