Revista Musical Catalana. Núm. 256 Febrer 2006
Editorial: Sense Passió i sense Festival de Música Antiga / PANORAMA Ireneu Segarra, in memoriam. Joan Casals / Curset sobre la recuperació del patrimoni teatral. De l'arquitectura del teatre. Francesca Comotti / Cicles musicals del Palau de la Música Catalana. RRMC / Mikrokosmos: Una iniciativa interessant. Pere Artís / Tangents: El Concert de Cap d'Any. Jordi Maluquer / Del seu affm.: Sr. Miquel Farré. Jaume Comellas / Ars Subtilior: Concertot ? Xavier Chavarria / Ho han dit, ho han escrit... / Crítiques: Jaume Comellas, Lluís Trullén, Xavier Chavarria i Mercedes Conde / Una experiència de vida en El Messies participatiu de la Fundació la Caixa. Mercedes Conde / Directors d'orquestra/direccions personals (13). Rostropóvitx, l'arc és la batuta. Antoni Batista / TEMA El Concert per a violí i orquestra, a la memòria d'un àngel. Setanta anys de l'estrena a Barcelona del testament musical d'Alban Berg / A la memòria d'un àngel. Lluís Millet / MUSICALIA Jaume Tribó. Un pou de saviesa operística al coverol de l'apuntador. Robert Benito / Cecilia Bartoli, Arcadi Volodos, Zefiro Ensemble, Orquestra de la Gewandhaus de Leipzig amb Riccardo Chailly, The King's Consort, Bella Davidóvitx. Lluís Trullén i Jaume Comellas / Otello, el cim del drama en música al Liceu. Jaume Comellas / María del Carmen, entre nosaltres. Ni Schumann, ni Grieg. Per sort, és Granados. Francesc Cortès / Música encreuada. Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / LLIBRES / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Ss pilars del Palau ja són més de dues-centes empreses amb Inquietud per la oultum. Tu també pots Incorporar-te a la Fundació com a Membfe d'Honor, Membre Protector o Patrocinador. Informació: 93 295 72 14 patroclnadorsCpalaumuslca.OI'Q Tu també pots ser un dels pilars del Palau • -"oancaja s ~Vi- -... _, n..... , OfJw] ... aberti¡ f Fundació CAb<a 1\!nodho crm q;y ··- ~ -- • l ¿~il'~dt l..t h ~ 1\¡ododó'IIÚIIQ" 11:>- ~3 .._,._ (h~ Colonial ~ - HU.U..Ot~c.l.l~ rm:;mr.tm os -:K iiiil_,.,r ~C...WAUMA Auól - CATAWN'f'A • • tv gas Natural C- capnlbo Grupo Planeta CADCA CATAWHYA ~ -·111 ~ • --MPG '-==- ;¡; J..mr FUNDACIÓ I'UlG EL PAlS SIEMENS ~ ~DORNIU .-:;:::. ..... "onu slt.a&:w . ~EU~ '\:ffs PA I fjl C)tfi{ Jfl11\ 11\DIM«15MQ Ptoneer 80UIHI ~lf/Oit f(H/1 IIJIVOt . . YPI' ~ u ~ ,_.. 711t'#tim ABC CATALUNYA, ACCENTURE, AGEFRED, SA., AGAOLIMEN. AGUSTf TORELLÓ, S.A., AIAAT, S.A., AJUNTAMENT DE l A S~NIA, AJUNTAMENT DE SANT JUST DESVERN, AJUNTAMENT DEL PRAT DE l lOBREGAT, ALIANÇA, Al MIRAll PRDDESFARMA, ALSTOMTRANSPORTE, S.A .. AlTAE BANCO PRIVADO · (GRUPO CAJA MADRID), AlliANZ SEGUROS, AON·GIL &CARVAJAL, ARMAND BASI, ASCENSORS JORDÀ S.A., ASEPEYO, ASSOCIACIO/COL·LEGI D'ENGINYERS INDUSTRIALS DE CATALUNYA, ASTRALPOOL, BAGU~S·MASRIERA JOIERS BANCO POPULAR ESPAÑOL, BANKINTER, BAOU~S ASSOCIATS, FAMILIA BARCELO SONADA, BBVA, CADENA COPE, CAIXA DEGIRONA, CAIXA DETERRASSA, CAMBRA DE COMERÇ DE BARCELONA, CANON ES PAllA, S.A., CAPRABO, S.A .. CATALANA OCCIDENT, CATALUNYA MÚSICA I REVISTA MUSICAL CATALANA, CAVA SUMARROCA, CIMENTS MOliNS, CLARIANT IBeRICA, CLOS·9, SA., COBEGA, S.A., COl: lEGI D'ENGINYERS DE CAMINS CANALS I PORTS - CATALUNYA, COl: LEGI DE FARMACMICS DE BARCElONA, COMRÀOIO, COMSA, S.A., CONDIS SUPERMERCATS, CONSORCI DE LA ZONA FRANCA DEBARCELONA, CORPORACIÓ AGE, CR~OITO YCAUCION, JOAN CURTO I MASSANA, CHOCOLAT FACTORY, DATATON LATINA, DIARI AVUI, CARLES DfAZ I OOMEZ, DRAGADOS OBRAS YPROVECTOS, S. A, El MUNDO DE CATALUNYA, EL PUNT, ERCROS, EUROFIRMS TREBALL TEMPORAL, FRANCESC FERNÀNDEZ I JOVAL, RAMON FERRER I CANELA, FIGUERAS INTERNATIONAL SEATING, S.A, FIRA DE BARCELONA, FM.2 INSTAl: LACIONS, S.A., MARIA FONT DE CARULLA, FONT VELLA. FUNOACIO OAMM, FUNDACIO PUIGVERT, FUNDACION CUATRECASAS, FUNDACION HERBERTO GUT DE PROSEGUR, GABINET URIBE, GADE!GRUPO DE ASISTENCIA YDISEflO ELECTRONICO, S.L., GAES, GISA, GLAXOSMITHKLINE. G.P.O.. S A.. GREMI DE CONSTRUCTORS DE BARCELONA I COMARQUES, GRUP PANRICO, GRUPO AC MARCA, GRUPO RECOLETOS, GRUPO VITA, GUINOVART & OSHSA, IBERDROLA, I.C. EMPRESARIAL. INDRA. LA SEDA DE BARCELONA. LABORATORIS OR. ECHEVARNE, LABORATORIS INIBSA, S.A .. LAmUD4, UCO LEASING S.A., E.f.C. LOGIC CONTROL, ALBERT MALLOFRe. MERCK FARMA YOUIMICA, S.A., S A., MIQUEL ALIMENTACIÓ GRUP, S.A , HORACI MIRAS I GINER, MORGAN STANI.EY, MAW, NATUR SYSTEM, SL., NEC IBffiiCA, SA•• NESTLE ESPAFIA, S.A, NISSAN MOTOR IB~RICA, SA., NOVELL, ONA CATALANA, ONDA RAMBLA, OVIOEO TV. PANASONIC TECHNICS, PORT AVENTURA, PORT DE BARCELONA,PRICEWATERHOUSECOOPERS, OUADIS, RACC. REGAL INSURANCE CLUB, RENFE, RICARDO FU.,DAClO MOLINA, S A ,ROCA JUNYENT ADVOCATS. FRANCESC RUBIAAlTA I VILASECA. SABA APARCAMENTS, SA, S A. OAMM, SA.C.R.E.S.A., SALICAU, SANOFI- AVENTIS, JOAN 11111 11111 O R.FE 0 CAT A I A SANTAUlAAIA 1SEGURA, EMILI SARRION I AVINENT, SAYTEL SERVEIS INFOOMÀTlCS. SELMAR, S.A., SERVIAED, S.G.A.e.FUNOACIO AUTOR, JOSEP SINGLA I BARCELO, SOLVAY rA I A U Or I A MUS I C. A tBtRICA. S.L .• SONY ESPAFIA, S.A., STAFF EMPRESARIAL, THE COLOMER GROOP, TORAASPAPa, OSCAR TUSOUETS BlANCA. VIATGES BA1XAS. S.A, VITAUCIO ASSEGURANCtS Illi WWN.palam.Jsica.org :; 3a ÈPOCA ANY XXIII FEBRER 2006 Consell Editor ial: Fèlix Millet (President), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner, Ramon Pla i jordi Rueda. Consell de Direcció: Pere Artís (editor), Jaume Comellas (direcció periodística) i Lluís Millet (direcció musical). ----------------------------------------------------------------------------------------------------- EDITORIAL PANORAMA En/a mort del P. Ireneu Segarra Secretaria de Redacció: Teresa Martínez Publicitat: Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, lr 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona Col·laboren en aquest número: PERE ARTIS, ANTONI BATISTA, ROBERT BENITO, JOAN CASALS, CESC, XAVIER CHA VARRIA, JAUME COMELLAS, FRANCESCA COMOTTI, MERCEDES CONDE PONS, FRANCESC CORTÈS, ALBERT FERRER i FLAMERICH, JORDI MALUQUER LLufS MILLET, EDUARD V. PATSI, FRANCESC TAVERNA-BECH i LLufS TRULL~N. Uurs Sintcs, al cicle Co11cert de Tarda al Pa/nu TEMA G : • • •• Ireneu Segarra, itz memoriam per Joan Casals Curset sobre la recuferació del patrimoni teatral. De l'arquitectura de teatre per Francesca Comotti Cicles musicals del Palau de Ja Música Catalana perRRMC Mikrokosmos: Una iniciativa interessant per Pere Artís Tangents: El Concert de Cap d'Any per jordi Maluquer Del seu affm.: Sr. Miquel Farré per Jaume Comellas Ars Subtilior: " Concertot" ? per Xavier Clzavarria Ho han dit, ho han escrit... Crítiques per Jaume Comellas, Lluís Trullén, Xrwier Chrwnrria i Mercedes C01ufe Pons Una experiència de vida en El Messies participatiu de la Fundació "la Caixa" per Mercedes Conde Pons Directors d'orquestra/direccions personals (13). Rostropóvitx, l'arc és la batuta per Antoni Batista El Concert per a violí i orquestra, "a la memòt·ia d'tm àngel". Setanta anys de l'estrena a Barcelona del testament musical d'Alban Berg A la memòria d' un àngel per Lfr¡(s Mil/et ·····································································································-···························································· MUSICALIA S~t Francesc de Paula, 2 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 72 10 www.palaumusica.org A I e: rcvi8ta@>pa laumusica.org Palau de la Música Catalana, telèfon d"atendó al client: 902 44 28 82 (de dilluns a di."lsnbtc, de 9,30 h a 21 h) Portada: Muntatge d'Olt/lo (foto: Johan Jacobs). •o •o •o •o •o • • catalunra mósira/misla musical ralalana Els articles publicats a "Catalunya Música/Revista MusiClll Catalana" expressen només l'opinió dels seus autors. '"Catalunya MúsiCll/Revlsta Musical Catalana" no mantindrà correspondència amb els autors d 'originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. © dc les reproduccions autoritzades, VECAP, Barcelona 2006. Amb el suport dc la Generalitat de Catalunya. Sense Passió i sense Festival de Música Antiga ------------------------------------------------------------------······························----- --------------·-······*······························-··· Disseny: Ferran Sendra Preimpressió: Ormograf, S.A. Impressió: Agpograf, S.A. Distribució: Distribarna, S.A. Dipòsit legal: B-34.432 I 83 ISSN: 1136-7458 • Jaume Tribó 1 o o • Jaume Tribó. Un pou de saviesa operística al coverol de l'apuntador per Robert Benito Cecilia Bartoli, Arcadi Volodos, Zefiro Ensemble, Orquestra de la Gewandhaus de Leipzig amb Riccardo Chillly, The King's Consort, Bella Davidóvitx per Lluís Trullén i Jaume Comellas Otello, el cim del drama en música al Liceu per Jau me Comellas María del Carmen, entre nosaltres. Ni Schumann, ni Grieg. Per sort, és Granados per Francesc Cortès Música encreuada. Sidoku.com per Eduard V. Patsi ............................................................................................... ................................................................. . ..... .............................................................................................. SCHERZANDO LLIBRES CONCERTS • per Cesc 3 51 Revista de l' ESMUC, pàgines centrals 11111111 111 :'ALAU MUSICA CATALANA lto -\ J\,.11 0!'1. ... Els Diumenges al Palau XIVTemporada 2006 Diumenge, 19 de març de 2006 UNA TARDA AMB MOZART SALA PETIT PALAU, 16.30 h Lom Plano Trio. Daniel Ligori o, piano Fantasia en Re menor. K. 397 Sonata en La major, K. 300 Trio en Sol major, K. 564 Durada: 1ho<a. Preu: 5 € ~ora d'ebonemenO SALA DE CONCERTS, 18 h Orquestra Nacional da Cambra d'Ando1T8 Cor do Cambra dol Pelau da lo Música Catalana (pe!IOCftt per Fundaca6 cav.a Cataunya) Gerard Claret, ld Núria Rial, SO(YtJIID. Matisa Marlins, ccrtr.il. Uule Vilamaj6, tona. Pau Bordas, ball< Jordi Caaoa Boyer i Marzlo Contl, clitectofs La flauta màgica (obertura) Simfonies núm. 1 '41 (prrneta i ütima) Concert per a V10i i aquestra núm. 4, en Re major; K 2 18 Vespe~ae solemnes de confessae, K 339 IConcart lnclòo en l'llbon""""'t) Diumenge, 26 de febrer de 2006, 18 h ORQUESTRA FILHARMÒNICA DE NOVOSIBIRSK Thomes Sandorllng, d1rector Moussorgski: Una nit a la muntanya pelada Cervelló: Ybris (poema dramàtic per orquestra) TXllikovski: Simfonia núm. 5, op. 64 en Mi menor Diumenge, 2 d'abril de 2006, 18 h ORQUESTRA SIMFÒNICA DEL VALL~S ORFEÓ CATALA ¡pauoclnot pQr rundoció Cabul Penlldè&l Maria Espada, Soptllno. Elena Copons, soprano Josep Plusrro, tonor. Jordi Rlcart, baix Josep VIla I Caaafiaa, d1rector Mozart: Gran Missa en Do menor Conc on potroclnat ¡>or: I • I • Fundació . . . . UuísCnrulla Diumenge, 5 de març de 2006, 18 h Diumenge, 28 de maig de 2006, 18 h SWEDISH WIND EN SEMBLE Rl<*d euero. ITOmb6 Clvlstlon Undi:Jefv, ITOmb6 idnoc&:r Hans AI<MSOn, dnic/o( Forroro: Homenatge a Joaquín Sorolla Undberg: Mandrake in tha corner Alfvén: Surte •ta muntanya del 1'81. Una nit a l'Òpera (selecció d'òperes de Puccni, Verdi i Btzet) Venda d'entrades: a partir dei S de febrer de2006 Preus de les entrades: de 3 a25 € (Sala Petit Palau 16.30 h, 5 € fora d'abonament) www. palaumuslca.org CUARTETO QUIROGA Oesprez: Molet •Jn pnncipio eral Veróum" Mendelssohn: Ou<Niel en Mi bemoll major. op. 12 Ravel: Quartet de cordes en Fa major Cuorteto Oulf090 guonyador p<oml El p,.,,.. Palau 2005 ombtlcoltJCctoco)do ..... ~ Orgenltza I patroc1na: Patroçina; 11--- ......~ .. Col·lobora: n el món de la música, ben a l'inrevés del que s'esdevé en la vida "civil", s'anuncien tan projectadament com és possible els naixements, però no les defuncions. Aquestes es produeLxen de manera silenciosa i discreta, o amagades, com temorenques o vergonyoses de les conseqüències que poden tenir. En tot cas, anunciats o no, els fets són inexorables i els buits corresponents no poden passar desapercebuts, sobretot quan tenen una transcendència concreta. Aquesta lleu reflexió és obligada a l'hora de constatar dues desaparicions de sengles iniciatives musicals de notable pes i perllongada presència enh·e nosaltres. Ens referim al Festival de Música Antiga i a la versió de la Passió segons sant Mateu de J. S. Bach. La importància especialment de la primera de les dues manifestacions, la conseqüència i esplendidesa de la seva trajectòria i finalment el fet que s'ha constituït -amb el cicle germà Fringe- en un referent molt isolat per la seva especialització en la nostra existència musical, en fan especialment perceptible el comiat. Per molt que hom vulgui prescindir d'encasellaments del fet musical, i fins i tot per molt que això pugui resultar saludable en el pla teòric, és acceptat que la música antiga, o preclàssica, continua constituint un món a part; una parcel·la d'unes característiques específiques capaces de mantenir uns nuclis de seguidors fidels i convençuts, que ara quedaran en bona part orfes dels seus delits musicals. En el cas de la Passió -com també d'El Messies participat, per ara encara viu-, es tractava d'apropiar-se d'una tradició aliena, de gran calat musical i social, fet que és del tot saludable quan aquesta apropiació es produeix damunt del no-res i no quan adopta funcions colonitzadores o anorreadores de tradicions autòctones. Davant d'això, hom no té més remei que recloure's activament en una obligada acceptació -sobretot si hom no pot escatir les raons més profundes que ho han justificat-, tanmateix tot mantenint el dret irrenunciable del lament més raonat i sentit; i amb ell oferint un testimoniatge que convidi -a qui correspongui- a una reflexió que tant de bo resulti correctora al més Sense Passió i sense Festival de Música Antiga a curt termini possible. I per si aquesta reflexió no aporta canvis profitosos. el cos musical del país haurà d'enginyar solucions per omplir el desert que s'acaba de precipitar. 256 5 53 Ireneu Segarra, • • Inmem oriam JESÚS SEGARRA I MALLA: HEUS ACÍ UN NOM QUE A BEN POCS DIRIA RES SI NO FOS QUE LA "TRADUCCIÓ" ENS HO ACLAREIX I ENS FA EXCLAMAR: AH!, Sl ÉS EL P. IRENEU! D ONCS SÍ, EL PROPÒSIT D'AQUEST ARTICLE - ENCÀRREC DE "Catalunya Música/Revista Musical Catalana"- ÉS RETRE-U UN SENZILL HOMENATGE ARRAN DE LA SEVA MORT OCORREGUDA A MONTSERRAT EL PASSAT MES DE NOVEMBRE A L'EDAT DE VUITANTA-VUIT ANYS. __ P~!_IQ~-~--Ç~.?.~~?... Antic escolà i col-laborador es de la seva tendra infantesa, la Marc de Déu de Montserrat l'aixoplugà primer a l'Escolania i més tard, després d'un breu retorn a la casa pairal, al Monestir. Sense cap tradició musical directa per via familiar, el P. Ireneu es forjà una carrera musical de gran volada, reconeguda nacionalment i internacionalment. Malgrat que la saviesa popular assevera que "ningLÍ no és profeta a casa seva", sortosament és la mateixa comunitat la que sap distingir prou clarament quan cal fer-ne excepció i proclamar. des de casa, la vàlua d'una persona de casa. jesús Segarra neix a Ivars d'Urgell el 30 de setembre de 1917, i en complir deu anys entra a l'Escolania de Montserrat, on estigué fins al 1931. Allí fou deixeble dels parcs Anselm Ferrer i Àngel Rodamilans, dos dels grans músics que, juntament amb els pares Ramir Escofet i David Pujol. menaren l'Escolania i la vida musical dc Montserrat durant la primera meitat del segle XX. L'estiu del 1933, després d'un any d'haver entrat al Monestir, comença el noviciat i pren el nom d'Ireneu; al cap de tres anys justos, però, n'ha de fugir, com tota la resta de la comunitat, a causa de la revolta que s'esdevé al país ... A conseqüència d'aquests fets hagué de seguir els estudis eclesiàstics i monàstics en un parell d'abadies belgues. Novament a Montserrat, és ordenat prevere l'agost del 1941. És a partir d'aquest moment que iniciarà de debò els estudis superiors de música: harmonia i contrapunt amb el mestre Josep Barberà; contrapunt, fuga i composició amb el mestre Cristòfor Talta- D 256 6 54 bull; i piano amb Frank Marshall. t:any 1952 es trasllada a París per rebre classes dc Nadia Boulanger. De fet, la seva formació musical és molt més àmplia, ja que coneix bé el violí i l'orgue, i fins i tot l'arpa; i no caldria ní diJ· com n'és, de sòlida, la seva formació en el terreny del cant. Des de la primavera del 1953 fins a l'estiu del 1997 fou director de l'Escolania i mestre de capella; havia succeït el P. David Pujol. Tenint en compte que el curs 1950-51 ja va suplir el P. David, són quaranta-cinc anys de docència i de mestratge que el van dur a escriure dos mètodes: l'un de cant, La voz delniño cantor, publicat en castellà l'any 1963 i posteriorment tradu'ít al francès, a l'italià i al català; l'altre de llenguatge musical, El meu Llibre de música. A més, va continuar la publicació de la coJ.Iecció "Mestres de YEscolania de Montserrat'·, que havia quedat estroncada l'any 1936. Quant a la creació, ben aviat es va orientar de cara als nous corrents litúrgics i musicals. Això no sols queda renectit en les seves pròpies obres, sinó que el dugué a impu lsar decididament els Encontres Internacionals de Compositors per a Ja Litúrgia, celebrats a Montserrat i a Liverpol. D'altra banda, cal fer esment de la EN TOTAL VAN SER QUARANTACINC ANYS DE DOCÈNCIA I DE MESTRATGE. importància que, durant tots aquests anys que ell estigué al capdavant de l'Escolania i de la Capella de Música, prengueren les gires de concerts i els enregistraments discogràfics. A tall inf01matiu esmento els països* on l'Escolania - ja sia en la seva fonnació més habitual de veus blanques o amb el suport d'un grup d'antics escolans quan calia comptar amb veus d'home, a cappella, amb orquestra o amb instruments acompanyants (piano, orgue, arpa, etc.)- ha fet sentir les seves veus i la seva música, sovint en esglésies i en sales de concerts emblemàtiques: Alemanya, Àustria, Bèlgica, Canadà, Espanya, Euskadi, França, Gran Bretanya, Holanda, Hongria, Itàlia, Israel, el Japó, Luxemburg, Mònaco, Portugal, Suïssa. En l'àrea lingüística catalana ha actuat a la Catalunya Nord, a les liles Balears i al Principat d'Andorra i, naturalment, a la gran majoria de comarques* (trenta-tres, en concret) i a molts pobles* de Catalunya (noranta-dos, exactament). n el camp discogràfic, l'aportació del P. Ireneu fou altíssima: més d'un centenar d'enregistraments ho avalen a bastament. Però no només el nombre ja és en si mateix més que destacable, sinó que l'interès del repertori enregistrat i la qualitat dels enregistraments completen l'aportació cabdal del P. Ireneu en bé de la música, de Montserrat i del país. En destaco com a més rellevants: -Alguns premis: Grand Prix du Disque: Missa romana deG. B. Pergolesi i Missa de difunts de T. L. de Yictoria; Premi Nacional del Disc: J\1/isses tonals, Missa de batalla, Missa de glòria i motets de joan Cererols; monogràfic amb obres d'Anselm Ferrer i Missa Ahna redemptoris mater d'Anselm Viola. -Alguns autors: Narcís Casanoves, joan Cererols i Àngel Rodami lans, de l'escola montserratina; Pau Casals, Francesc Civil i Josep Rodoreda, de l'escola catalana; Felix Mendelssohn, Giovanni Pierluigi da Palestrina i Tomas Luis de Yictoria, d'altres països. -Alguns enregistraments: a més de E •ww§••*MWé. . l'esmentada Missa romana, Missa Salisburgensis, d'autor anònim però atribuïda a Benevoli; Vespro del/a Beata Vergine de Claudio Monteverdi; Músics a Montserrat188J-1981 amb obres de Manuel Guzman, Ramir Escofet, Àngel Rodam ilans, Anselm Ferrer, David Pujol, Ireneu Segarra, Gregori Estrada, Cassià Just, Odiló Planàs i josep Rodoreda; resta enregis!rada, però no edjtada encara, una obra cabda l: Els 46 motets de Victoria, dels quals únicament han estat editats els de Setmana Santa i uns pocs més. algrat tot això -que és moltíssim!-, mai no va oblidar l'opció preferent de servei al santuari i als nombrosíssims pelegrins que anualment el visiten; durant una llarga quarantena d'anys, doncs -definitivament allò que anomenem '·tota una vida"- , va conduir el cant de I'Escolarua dues vegades al dia a la nau de la basílica de Montserrat, on milers i milers de catalans i dc pelegrins d'arreu del món han pregat amb el cant de la Salve Regina i el Virolai. És evident que de !ol aquest glossari es desprèn clarament el pes específic que ha suposat l'aportació global del P. Ireneu, però -atès que l'espai és limitat- permeteu-me encara que remarqui dues dades més, absolutament significatives: -Set-cents són els nois que, durant una mitjana dc quatre anys, van passar per les seves mans i que, en molt bo- M EL P. IRENEU ERA UN CATALÀ DE SOCAREL I UN CRISTIÀ CONVENÇUT, HOME D'UNA MODÈSTIA TEMPERAMENTAL ADMIRABLE. na part, avui estan escampats arreu de Catalunya - alguns fins i tot a l'estranger- deilicant-se a la música, com a professionals o com a diletants, però tols ells amb el segell i l'empremta inconfusibles d'aquesta escola única que és l'Escolania de Montserrat. -L'equip de professors -una cinquantena llarga- i el nombrós esplet d'alumnes de l'Escola de Pedagogia Musical -més de dos milers- que, durant vinti-cinc anys, també en van rebre directament el mestratge i que, alhora, van fer possible que aquest mestratge ar- ribés a la xifra estimativa de 200.000 infants catalans. Així, no és estrany que després d'una trajectòria tan ingent com aquesta. la Generalitat de Catalunya -per Decret del 13.10.1 986- li concedís la Creu de Sant jordi, que li fou lliurada l'I I de novembre del mateix any en el marc del Palau de la Generalitat. Preuat guardó que posteriorment també fou con- cedit a la mateixa Escolania. En acabar Ja seva dilatada i fructífera dedicació a la música, el 19 de maig de 1998 i en l'escaiença del seu vuitantè aniversari, el P. Ireneu fou obsequiat amb un concert d'homenatge al Palau de la Música Catalana de Barcelona que s'omplí fins a vessar amb la presència d'autoritats civils i eclesiàstiques, amics i coneguts, antics escolans i exdeixeblcs, músics, poetes, etc., a més de la mateixa Escolania de Montserrat. I si bé tot el que ha estat exposat fins ara és absolutament cert, també ho és que realment no he dit el més important de tot: com era el P. Ireneu. Sé que és una gosadia de part meva. però tinc necessitat de transmetre-ho ... Certament que qui no el conegués ja haurà copsat que era un treballador infatigable. un reconegut pedagog, un compositor de categoria. un intèrpret prolífic -tam en el vessam concertístic com en el discogràfic-, però, ¿i la persona? Doncs ras i curt. el P. Ireneu era un català de soca-rel i un cristià convençut, home d'una modèstia temperamental admirable, d'una tenacitat insubornable i d'una fïdelitat monàstica modèlica. amb un sen tit inqües tionable del deure... Per tot això i molt més. el passat 21 de novembre (vigília de la festivitat dc Santa Cecília) la basílica de Montserrat s'emplenà de gom a gom per acomiadar les seves despulles i per dir-li tots plegats i de tot cor: Pare Ireneu, moltes gràcies per tot! • Em cenyeLxo als anys que el P. Ireneu va dirigir l'Escolania. 256 7 55 Curset sobre recuperació del p atrimoni teatral De l'arquitectura del teatre EN L'ÀMBIT DE LA CITA ANUAL DE LES J ORNADES SOBRE LA INTERVENCIÓ EN EL PATRIMONI ARQUITECTÒNIC, ORGANITZADES PEL COL·LECI ÜFICIAL D'ARQUITECTES DE CATALUNYA EN COL·LABORACIÓ AMB L'AADIPA (AGRUPACIÓ D'ARQUITECTES PER A LA DEFENSA I LA INTERVENCIÓ EN EL PATRIMONI ARQUITECTÒNIC), VA TENIR LLOC EL PASSAT MES DE DESEMBRE A BARCELONA EL CURSET SOBRE LA RECUPERACIÓ DEL PATRIMONI TEATRAL. rganitzat per arquitectes per a arquitectes, el programa de les jomades era considerablement dens d'intervencions, no només d'aquells que estan c ridats a projectar o a rehabilitar i recuperar els teatres, si nó també dels agents que tenen un paper fonamental en la maquinària teatral per crear les condicions d 'un d iàleg viu i polifònic e ntre professionals de camps diversos, però complementaris. El cicle de conferències va ser una ocasió realment única per assistir a un excurs us d'un nodrit nombre d 'intervencions exemplars, locals i foranes, sobre el pattimoni teatral existent al territori espanyol i intemacional. Van ser-hi exposades les intervencions de rehabilitació, restauració i reforma de molts teatres catalans: des del Liceu al Teatre Kursaal de Manresa. passant pel Teatre Metropol de TatTagona o el Municipal de Girona, per dirne alguns. Igualment nombroses van ser les intervencions sobre el panimoni peninsular; entre d'altres: el Calderón de la Barca de Valladolid, el Teatro Cervantes dc Béjar de Sa lamanca i Campos Elíseos de Bilbao. No menys interessant va esdevenir la comparació amb algunes intervencions realitzades a l'estranger. com ara La Scala, La Fen ice, el Petruzzelli de Bari, Teatre Mari ins ki de Sant Petersburg, Teatre Martí dc l'Havana, Gil Vicente de Braga i Teatro dc la Cité de París. Entre els ponents iHustres, coOJ·dinats per l'arquitecte Xavier Fabré, s'obrí un debat que va tocar alguns temes purament arquitectònics, però que s'- O 256 8 56 ha mantingut viu gràcies al diàleg constant amb les altres professions lligades al món del teatre, tot evidenciant més que mai el seu caràcter col·lectiu, no només en l'àmbit de l'arquitectura, sinó també en tant que espai per als actors, escenògrafs, tècnics. etc. Les tipologies, restaurar o conservar, la relació entre l'evolució funcional del teatre o l'edifici teatral, l'espai de l'escena i el de la sala, l'actuali tat del model del teatre a la italiana, foren alguns dels temes debatuts en les taules rodones. a qüestió és complexa. En la intervenció en l'antic patrimoni arquitectònic teatral, l'arquitecte es troba sovint davant la recuperació d'una funció transformada respecte de l'original: teatres transf01mats. en el millor dels casos, en cinemes. en sales de ball o fins i tot en garatges! En els casos en què han mantingut la funció original, els edilicis teatrals s'han anat adaptant, a poc a poc, a canvis tecnològics o a canvis dictats L Es QÜESTIONA LA P REPON DERÀNCI A DEL M ODEL DE TEATRE A LA ITALIANA. per Ja normati va de seguretat o bé, en molts casos, els teatres que han quedat obsolets. Per últim, la relació escenapúblic ja no es pot exhaurir en el tradicional teatre a la italiana: la creixent necessitat d'una més gran dialèctica entre públic i escena obüga l'arquitecte a escoltar, més que mai, els protagonistes de l'escena, aquells professionals encarregats de transformar l'edifici teau·aJ de matèria arquitectònica en espai d 'experiències. Joan Mata bosch, director artístic del Liceu, considerà, per exemple, que l'òpera no és un acte ptivat, sinó que exigeix una percepció col·lectiva i, per tant, un espai que la faci possible. L'arquitectura és la seu d 'aquest ritual, que alhora ha de sotmetre's a una sèJie de regles de l'espectacle: pel que fa a l'espai del públic, les regles afecten essencialment la comoditat de l'espectador, entès en el sentit ampli del terme; pel que fa a l'espai escènic, un teatre d'òpera necessita un imponen t equipament tecnològic. Allò que avui dia és determinant no són tant les dimensions sinó el sistema d'explotació i muntatge que dóna complexitat a la coproducció. Les exigències escenogràfiques són cada dia més complexes i obliguen a Ja utilització de noves tecnologies que cal tenir en compte a l'hora de les rehabilitacions. Cal que consentir a l'art de l'escenografia d'expressar-se. "El baix nombre d'espais -continuà Mata bosch- on es fa teatre a Espanya obliga a concentrar en pocs edificis una producció que sigui al més variada possible en termes de sensibilitat estètica. La nostra preocupació al Liceu és que el major nombre de persones pugui assistir als espectacles, i que estigui al més informada possible, per tal que l'òpera no sigui un àmbit privilegiat." erò la qües tió s'amplia ulteriorment: l'espai escènic no s'ha necessàriament d'acabar en una infraestructura circumscrita. El teatre a la italiana constitueix avui dia el 95% de l'oferta. Hom re- P clama una diversificació de les tipologies que tingui en compte les necessitats de mutació de l'espai escènic. La relació públic-escena ja no està dictada per l'anomenada "quarta paret"', barrera inescrutable per la qual la tipologia a la italiana obliga públic i actors a respectar llurs rols i espais. Ho demostren les nombroses representacions teatrals que els últims anys utilitzen espais no convencionals, com per exemple vells hangars industrials en desús, on l'espai està exclusivament determinat per allò que succeeix en escena. Els escenògrafs interpel·len els arquitectes sobre l'existència de tipologies alternatives, més flexibles, sense ban·eres fLxes, i, per damunt dc tot, d'interaccionar en la definició del projecte amb aquells que fan i viuen el teat1·e. Perquè qui fa teatre es troba després amb els comptes, l'èxit o el fracàs; per promoure el teatre cal trobar un mode per atraw·e l'atenció de l'espectador, passant -possiblement- de la contemplació típica del teatre a la italiana a la interacció i al joc. En relació amb la manca de flexibilitat d'algunes categories constructives teatrals. l'escenògraf Quim Roy s'hi expressà en aquesta línia: "La tipificació i l'estandardització dels espais escènics que habitualment ofereix l'edifici teatral constitueix un patró que no sempre s'ajusta a les necessitats del teatre que volem fer. [...] La wew> pròpia i el caràcter de l'espai de ficció, tant com la del mateix drama, han d'arribar nítidament al públic. No poden veure's enterbolides per la wew> i el caràcter de l'edifici teatral, ni sotmeses a la tirania expressiva i a l'encotillament geomètric de l'espai amfitrió." obre els grans projectes exemplars de recuperació presentats durant les Jornades, el Liceu, La Scala, La Fen ice i el Petruzzelli, excloent-ne La Scala que no fou destruïda per un incendi, en els altres tres es posà en relleu l'eterna qüestió: ¿reconstruir "com era i on era" o bé ex novo? Coneixem el resultat del dilema. i salta a la vista l'extrem conservadorisme dels italians, resultat d'una escola d'arquitectura històricament basada en el valor de la recuperació del patrimoru arquitectònic. Tot i que després, a la pràctica, no resulta possible respectar el dictat "com era" i, de [et, allò que hom aconsegueix conservar és Ja sala i els espais oberts al públic, mentre que l'escena es veu considerablement modificada, tot adaptant-la a les necessi- S UNA GREU DICOTOMIA: ¿RECONSTRUIR "COM I ON ERA" o BÉ ex novo? tats i als estàndards modems. Des d'un punt de vista acústic, per exemple, els edificis històrics no són acceptables, atès que la qualitat del so no és perfecta. Higini Arau, encan·egat del projecte acústic de La Scala, considera que abans de les obres els cantants es veien obligats a col·locar-se en punts precisos de l'escenari perquè les seves intervencions les sentissin tots els espectadors. Com que per a una part dels professionals la reconstrucció fidel "com era'' apareix com una espècie de den·ota, un sense sentit de fer arquitectura, cal que en la construcció ex novo s'apotti al públic un producte que, en nom dc la contemporaneïtat, superi el model, que sigui millor en tots els sentits. A més, l'edilici teah·al no s'exhaureix en l'espai escènic i en la sala. sinó que inclou també les zones accessòries. els circuits complexos, que permeten el moviment dels actors, músics i treballadors del teatre. i dels materials de l'escena. De l'arquitecte. doncs, s'espera que. a més d'assumir el diñcil deure de conciliar Ics múltiples veus. abandoni qualsevol "llicència artística·· en l'espai teau·al, a fi que exerceixi el paper de tècnic al servei de la funcionalitat. Fet que, malauradament. alguns arquitectes famosos a vegades sembla que oblidin. En paraules de Xavier Fabré, "lntenlellir eu el patrimoui teatral és bàsicamelit fer teatre. produir accions teatrals. Això. els arquitectes. 110 ho hem d'oblidar. .. 256 9 57 BbTrpt I BbTrpl. 2 Hom (Tbn ,) Trombone . ., .. .. _: " ., . The Hallelujah Chorus from "The Messiah" AUearo f ,. 'f -- ~ -- Hal - le- Iu-jah! Q ............. - Hal- le- lu-jah! u e I a L.J..LJ I - -- - - .... Hal - Ie- lu-jah! suerte . . ... r ,,_ :.&1 . - - f ,[i] Apuestas del Estada -.. •"'• .fil: - - f Loterias by George F. Handel arr. by David R. T11omas ASCAP t e 1:1 Hal - Ie- lu-jah! acompañe. Mozart domina la programació del cicle Dos concerts del cicle Orgue al Palau Els Diumenges al Palau L'OBRA DE MOZART PRESIDEIX LA PROGRAMACIÓ DE L'EDICIÓ D'ENGUANY DEL CICLE ELS DIUMENGES AL PALAU QUE COMENÇA EL DIA 26 DE FEBRER I ACABARÀ EL 28 DE MAIG, SEMPRE EN HORARI DE LES SIS DE LA TARDA. omposicions del músic salzburguès -de qui enguany es commemora el 250 aniversari del naixement- presidiran tres dels sis programes, en un context d'oferta bàsicament variada en tipus dc formació i amb el nexe comú de l'alta qualitat dels conjunts i solistes que hi intervenen. Concertisme simfonicocoral, concertisme simfònic i conjunts de cambra abasten un total de sis manifestacions, dues en una sessió contínua la mateixa tarda, a tall de petita i interessant marató. Serà la proposta titulada "Una tarda amb Mozart", que obrirà el Lom Trio al Petit Palau en una hora inhabitual, a dos quarts de cinc de la tarda, i que clourà l'Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra i el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana amb la versió d'una de les cantates més belles de Mozart, Vesperae solemnes de confessore. K. 339, precedida d'un aplec d'obres instrumentals entre les quals el Concert per a violíi orquestra, K. 218. amb Gerard Claret com a solista. La direcció serà a càrrec de Jordi Casas i Marzio Conti i els solistes seran la soprano Núria Rial, la mezzosoprano Marisa Martins, el tenor Lluís Vilamajó i el baix Pau Bordas. En conjunt, un equip artístic privilegiat. Una altra important cantata religiosa de Mozart, la Gran missa en Do menor, ocuparà el quart programa, que serà a cura de l'Orquestra Simfònica C 256 del VaiJès i l'Orfeó Català amb direcció del titular de l'Orfeó Català, josep Vila, i amb un quadre de veus format per Maria Espada, Elena Copons, Josep Pizarro i Jordi Ricart. El cicle l'obrirà l'Orquestra Filharmònica de Novosibirsk, una formació de notable envergadura qualitativa dirigida per Thomas Sanderling en un programa en el qual dues obres molt representatives del simfonisme rus més divulgat: Una nit a la muntanya pelada de Mussorgski i la Simfonia núm. 5 de Txaikovski, embolcallen el poema dramàtic Ybris del nostre jordi Cervelló. Un conjunt de vent avalat per un nom tan prestigiós com el del trombonista i compositor suec Christian Lindberg, el Swedish Wind Ensemble, interpretarà un programa d' un notable interès, amb la càrrega de brillantor pròpia del vent. El cicle el clourà el dia 28 de maig el Cuarteto Quiroga, que acaba d'aconseguir brillantment el primer premi de la darrera edició d'El Primer Palau, en un programa integrat per obres de )osquin Desprez, F. Mendelssohn i Ravel. os concerts integren enguany la programació del cicle Orgue al Palau. Seran protagonitzats per dos músics destacats del virtuosisme que posaran a prova, una vegada més, les excel·lències del magnífic instrument amb què compta el Palau. Per una part, el jove Juan de la Rubia, guanyador d'El Primer Palau en l'edició de 2004 i un dels organistes de les noves generacions més dotats, oferirà un programa titulat "César Frank i el seu heritatge'' amb la col·laboració de la soprano Olga Pitarch. A més d'obres de l'esmentat Frank, n'interpretarà de Vierne, Alain, Toumemirc, Ropartz i Langlais. Serà el dia 3 dc març a les set de la tarda. Ludger Lohmann, un nom plenament consagrat en el concertisme d'orgue europeu, ocuparà la segona cita. el divendres 21 d'abril, en un programa que també compta amb obra de Frank. però aLxí mateix de Mozart i de Franz Lisz1. Aquest concert adquireix un clar matís divulgatiu, ja que les localitats tenen el preu simbòlic d'un euro. D 11 59 11111111 111 PALAU MUSICA CATALANA Concert de Tarda al Palau Xli Temporada 2006 Dilluns, 27 de rnarç de 2006, 19 h Dilluns. 22 de maig de 2006, 19 h CORAL CANTIGA COBLA CIUTAT DE GIRONA N ell Cowley, atgue Josep Prats, d rectm Marcel Sabaté, cr~ector Obres dc: Sebastian, Elgar, Villiers i Parry Dilluns, 3 d'abril de 2006, 19 h Ventura: 8 cant dels ocells Lamote de Grignon: B testament de n'Amèlia Garreta: La donzella de Ja costa Borgunyó: 8 gegant del pi Toldrà: Les danses de W~~nova Juncà: Les c11Heretes de sant Miquel Sabaté: Tortellà 1908 Oltra: FilAdora Serra: En Pere GAI/erí Morera: Baixant de la Font del Gar AMERICAN GOSPEL SINGERS Dilluns, 29 de maig de 2006, 19 h Temes i v<~riacions populars Negra sph·ltual I Gospef Dilluns, 24 d'abril de 2006, 19 h ORQUESTRA SIM.FÒNiCA JULIÀ CARBONELL DE LES TERRES DE LLEIDA Orfeó Català ~llltJocinall>et Fundeció Cai-.a Per>edi,s) Uufs Slntes, batfCon. Alfons Reverté Casas, dk<JCior COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA Elgar: Tres peces Vaughan: CiJC cançons místiqoos fX:T a bériOtl, cer i orquestra Walton: O testi cie Belshazzar per a bari:on, cor i orquestra Josep Surinyac, fJI8/JO David Malet, O<Qt~<J Jordi Casas Bayer, ckector Dilluns, 12 de juny de 2006, 19 h .,.__.,,.. ~>CINC._ ,.. Brahms sagrat i profà Pslllm 13 GelsUiChes IJed AveMaria Sts quartets Zigeunerlteder ORQUESTRA SIMFÒNICA DEL VALLÈS Enrique Telleria, ballrloneó. Albert Guinovart, piano Edmon Colomer, dlecC01 Plazzola: Quatre tangos Guinovart: Tres tangos Dvorak: Sinlonia tún 9, op, 95 en Mi meoor, "DEi Nou Món• Preu dels abonaments: 44 i 54 € Ven da abonaments: del14 al 22 de febrer de 2006 Venda d 'entrades: a partir del28 de febrer de 2006 Informació I venda: Tel.: 902 442 882 ·Fax 932 957 208 aie: taqullles@~alaumuslca.org Ve11da d'entrades perl11ternet: www.palaumusica.org Preu de les entrades: 8 i 1O€ Organitza: 1'\JNCIACIO O~EÓ <.:ATALÀ· PAL\U DE U MUSICA CAf)J.AAA Patrocinam ~ ;;-;¡~;,C.:Atn~ """ . .. r.\L~U ot tA Ml.-'! I~ W fundadO l _gr'upi Ci,mütua El concertisme amb piano destaca en el cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau Dos DELS QUATRE CONCERTS DE COBLA TINDRAN EN EL PIANO UN PROTAGONISTA ESPECIALMENT DESTACAT. I EL TINDRAN D'ACORD AMB DOS DELS PIANISTES CATALANS MÉS DESTACATS EN LA DOBLE CONDICIÓ D'INTÈRPRETS I COMPOSITORS, EN LA QUAL ES MANIFESTARAN EN EL CICLE. ns referim al manresà Manuel Camp i al barceloní Albert Guinovart, els quals actuaran respectivament amb La Principal de la Bisbal i la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Manuel Camp serà solista del seu poema La meva petita terra, una composició exceJ.Ient que amalgama molt bé l'instrument piano i l'instrument cobla, i la breu i deliciosa fantasia per a tenora i piano titu lada Suite de primavera. El programa serà dirigit pel titular de La Principal de la Bisbal, Francesc Cassú, i oferirà també obres de Martínez Comín, Josep Serra i Conrad Saló, ultra les tres guanyadores del Memorial Fèlix Ma rtínez Comín. E Albert Guinovart serà el protagonista central del concert amb la Cobla Sant Jordi, una vegada més eix del cicle. Interpretarà el Concert per a piano i cobla sobre lemes de Mar i cel, en què desenrotlla mestrívolament un matetial que ha assolit una gran popularitat. El concert, que dirigirà el titular de l'esmentada cobla, Xavier Pagès. és d'un gruix musical molt particular i hi destaca també l'estrena de l'obra encàrrec fet a aquest mateix músic, titulada Variacions grotesques, i igualment s'hi oferü·an obres de Pep Ventura, jesús VentUl·a, Borgunyó, Martínez Comín i Salvador Brotons. El cicle haurà començat amb un potent programa de cor i cobla, amb l'Orfeó Català i la mateixa Cobla Sant Jordi. amb un programa centrat en l'escola de l'Orfeó Català, amb obres de Morera, R. Lamote de Grignon, Vives, Lluís i Lluís M. Millet, Joaquim Serra, Pérez Moya, Pujol, Manén, en una combinació a cappel/a i amb acompanyament instrumental d'una notable ambició. Aquest concert serà dirigit per Josep Vila. La parcel·la de cobla, la clourà un concert sobre un dels grans clàssics de la composició per a cobla, Eduard Toldrà, obra del qual omplirà totalment la segona part, mentre que la ptimera serà dedicada al que podríem anomenar clàssics populars -Bou, Josep Serra. Manuel Saderra, etcètera. La direcció serà a càrrec de jordi León. A part hi haurà un concert coral amb el Cor jove de l'Orfeó Català i l'Ensemble Vocal Cambra 16, i direcció del titular d'ambdues formacions, Esteve Nabona. amb un programa de gran exigència. La pat·cel·la de ballet fugirà de l'habitual figura de l'esbart per oferir l'actuació de la Companyia de Dansa Carles lbañez, que es mou en un llenguatge clàssic a parti r de música oferta amb instruments tradicionals catalans. 256 La veu, gran protagonista del cicle Concert de Tarda al Palau tular, Jordi Casas, amb el pianista també titular del cor, jordi Almengol. i l'or- na vegada més, amb els seus habituals sis concerts, el cicle Concert de Tarda ofereix una proposta en la qual es confonen idealment continguts cultes i populars. En aquesta avinentesa amb un acusat protagonisme de la veu humana en diverses variants. Per una part, la més ortodoxament coral amb el concert que obre el cicle a càtTec de la Coral Cantiga dirigida pel seu titular, josep Prats, i amb la col· laboració de l'organista Neil Cowlcy. La veu en versió coral de cambra és un altre vessant que s'ofereix amb l'actuació del Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana, dirigit pel seu ti- U ganista David Malet. El programa és totalment dedicat a Brahms. La veu amb acompanyament simfònic serà present amb l'actuació de l'Orfeó Català acompanyat per l'Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida, dirigida per Alfons Reverté Casas, i amb el baríton Lluís Sintes. El programa és integrat per tres grans compositors britànics, tanmateix poc prodigats: Edward Elgar, R. Vaughan i William Walton. La veu ara en l'expressió més vital i participativa, el negrospiritual. tampoc no faltarà a la cita habirual, en aquest cas amb l'American Gospel Singcrs. Dos únics concerts no se centraran en l'instrument humà; l'habitual presència de la cobla. en aquest cas la Ciutat de Girona, de protagonisme creixent, que dirigida pel seu titular, Marcel Sabaté, oferü·à un programa centrat en els grans clàssics de Ja composició per a cobla: Morera, Toldrà, Borgunyó. Garreta, J. Lamote de Grignon. etcètera. El cicle, que tindrà lloc entre el 27 de març i el 12 de juny a les set del vespre, serà acabat per Ja Simfònica del Vallès, amb el bandoneó Enrique Tellería i el pianista Albert Guinovart en un programa dirigit per Edmon Colomer amb obres de Piazzola, inevitable a l'hora de programar tangos sinlfònics, i del mateix Guinovart i Dvorak, de qui s'interpretarà la molt coneguda i bellíssima Simfonia ·'del Nou Món". 13 61 Una iniciativa interessant o és freqüent que passi, però alguna vegada s'esdevé que una promoció comercial amb afany de lucre coincideix amb un servei cultural notable i profitós. Això és el que succeeix des de fa un cert temps amb les ofertes musicals de dos diaris barcelonins ("El Periòdico" i "La Vanguardia"), els quals amb un petit escreix donen, juntament amb el dial'i, petits volums monogràfics dedicats a compositors. Hi ha la biografia completa i una cronologia clara i precisa contextualitzada en el temps i en l'espai i amb comentaris a les seves obres, algunes de les quals són enregistrades per intèrprets solvents en els CD que acompanyen els volums, extraordinàriament ben presentats, amb gran profusió de gravats i fàcilment manejables. Darrerament s'ha afegit a aquesta acció "El País'', amb una proposta semblant, però dedicada als instruments musicals. Vet ací una iniciativa que, a parer del columnista, pot servir de molt als qui de petits no foren iniciats en la coneixença de la música -pràcticament, les generacions nascudes els anys quaranta i cinquanta. Optimista de mena, vull creure que tot això pot servir perquè molta gent s'afeccioni a la música i vulgui gaudir-ne en directe amb l'assistència a alguns dels molts concerts que els promotors organitzen, i a altres actes que els són complementaris, com conferències, taules rodones sobre un tema concret, etc. És cèlebre la frase feta "la pela és la pela" (que comporta inttínsecament una única visió lucrativa dels fets), però també a vegades amb "la pela" es pot ajudar una societat mancada culturalment de la coneixença d'alguna de les arts. Així doncs: "gaudeamus, al-leluia!" i que el gest sigui imitat per d'altres. N 256 14 62 Nova programac ió de Catalunya Música a potenciació de l'emissió de les obres més populars del gran repertori universal en hores de màxima audiència; la situació dels repertoris més especialitzats, com la música contemporània, a hores de menor projecció; la simplificació de la graeUa; la supressió d'alguna especialitat, com PmJlSTCJI. la música de cobla; el reforçament de la presentació amb el recurs de dos presentadors - home i dona- per a determinats espais, i definitivament, l'obertura a nous segments de la societat catalana no especialment proclius a la música culta, esdevenen punts de referència destacats dels criteris que presideixen la nova etapa. També es volen potenciar les t1·ansmissions de concerts dels cicles regulars que s'ofereixen a Catalunya i alhora hom intentarà comptar amb el suport de la Unió Europea de Radiodifusió (UER) per disposar dc concerts procedents de diversos canals europeus. La presentació de la nova proposta va comptar amb una assistència molt àmplia de diversos sectors del món musical, com intèrprets i mitjans de comunicació, amb la presidència dels màxims responsables de la ràdio institucional catalana: el L seu director, Oleguer Sarsanedas; la cap de programes, Neus Bonet, i el coordinador de Catalunya Música, Àlex Robles. La commemoració del 250 aniversari del naixement de Mozart marcarà d'una manera especial la posada en marxa d'aquesta època amb dos programes específics: el primer, d irigit per Car·mina Malagarriga i jaume Radigales, amb el títol de Paisatges de Mozart, en el qual hom recorrerà les ciutats que va visitar el compositor de Salzburg. L'altre programa, titulat Atentament Amadeus, repassarà la vida i obra del compositor salzburguès en trenta-un capítols. Serà realitzat per Raimon Colomer i Pere Alert Balcells i comptarà amb la participació de Roger Pera, que llegirà cartes de Mozart. Hom ha posat en marxa noves caretes identificadores de prog1·ames, de Joan Vives, autor de les que s'han emprat des de la creació del canal. Guardó a la revista "Ritmo" I dia 21 de novembre el rei joan Carles va lliurar la Medalla d'Or al Mèrit en les Belles Arts al director de la revista "Ritmo", Antonio Rodríguez Moreno, en el curs d' un acte que es va celebrar a I'AuditOLio Alfredo Kraus de Las Palmas de Gran Canaria. Aquesta distinció es lliura pels mèrits contrets en la difusió i promoció de la música clàssica a Espanya en el decurs dels seus setanta-cinc anys d'història. L'acte va ser presidit pels reis joan Carles i Sofia, els ministres de Cultura i Justícia i el president de la Comunitat Autònoma de Canàries, entre altres personalitats. Des de CM/RMC, reiterem el goig per aquesta distinció tan merescuda a una capçalera col·lega d'historial molt dilatat i conseqüent. E Cicle Hammerklavier a Girona n total de sis programes que es repeteixen en sessions de divendres vespre i dissabte matí comprèn el cicle Hammerklavier que, dirigit per Carles Lama, s'ofereix a la Casa de Cultura de Girona. Aquest cicle va començar el dia 20 de gener amb l'actuació de la pianista francesa Françoise Choveaux i acabarà el dia 25 de febrer amb la del serbi Dejan Sinadinovic. Pel mig actuaran també l'italià Pietro Massa, el filipí Albert Tiu, l'alemany Frank Wasser i eJ nord-americà Thomas Mcintosh. Es tracta d'un aplec de músics que uneixen a la condició d'intèrprets amb historials importants, la de pedagogs així mateix prestigiosos, condició aquesta que es projecta per mitjà de sengles classes magistrals ofertes els dissabtes al matí a l'Auditori Viader. En el cas de Françoise Choveaux també és compositora. El cicle enguany ha arribat a la quarta edició i com assenyala l'esmentat Carles Lama, la proposta artística combina eJs autors de sempre amb música contemporània i música sovint poc interpretada i fins i tot desconeguda. Els programes són molt ben estudiats. El primer se centra totalment en compositors francesos -Milhaud, Choveaux, Debussy i Saint-Saens. Pietro Massa interpretarà un programa totalment dedicat a Chopin, mentre que Albert Tiu farà una interessant alternança entre el compositor po lo nès i Aleksandr Scriabin. Frank Wasser oferirà un programa Bach-Busoni, Rakhmàninov, Debussy, Liszt i Mussorgski amb Quadres d'una exposició. Thomas Mcintosh, per la seva part, interpretarà Schubert, Moreau i Chopin, i finalment Dejan Sinadinovic inclourà obra de Vasilie Mokranjac i també interpretarà Schumann, César Frank i Scriabin. U Recital de Jerzy Artysz a Sant Cugat i Badalona I baríton polonès Jerzy Artysz oferirà tres concerts en el curs d'una breu es tada a Catalunya. El primer. el dia 8 de febrer a l'Escola de Música Victòria dels Àngels de Sant Cugat del Vallès en el cicle Una Hora de Música; el segon, el dia 1O al Conservatori de Badalona, i finalment, el tercer el dia 11 , a l'Hotel Monegal de Guixers. Aquest prestigiós cantant i peda- E gog - recordem que va estrenar Èdip i Jocasta de Josep Soler al Liceu-, actuarà acompanyat al piano per Marina Rodríguez i que el programa està format per l'aplec Diechter!iebe de Schumann i cançons dc Chopin, Liszt i Moniuszko. A més, el dia 9 al matí i a la tarda oferirà lliçons magistrals a l'Escola de Música Victòria dels Àngels, i al vespre hi pronunciarà una conferència. 130 joves participen en la 13a edició de les Orquestrades de Catalunya I passat 30 de desembre de 2005la Basílica de Santa Maria del Mar de Barcelona acollí. un any més, les Orquesu·ades de Catalunya, en la seva tretzena edic ió, en la qual van participar joves músics entre 12 i 18 anys. Una trobada de joves orquestres durant cinc dies i l'actuació en un concert fina l és la funció bàsica del projecte. Però la seva fi losofia va molt més enllà. Es tracta de potenciar la creativitat i la convivència entre els joves músics per aconseguir que es converteixin en els grans artistes de demà. Els directors dc la trobada han estat Alfons Reverté i Xavier Casademunt, els quals van establir un programa segons els instruments i el nivell dels nens que hi participaven. Aquesta iniciativa musical nasquè en el si de la programació del rvlercat de Música Viva de Vic. E El Concert de Cap d'Any n no és gaire partidari d'empassar-se tradicions foranes de la mena de l'allau de Messies, de Trencanous, de valsos - Hiinsel und Gretel i Amahl no són presència repetitiva, encara-, però per diverses circumstàncies el matí de Cap d'Any era davant d 'un televisor sense cap alternativa, ni un llibre a mà, i vaig posar el concert que Eurovisió retransmetia des de Viena i que la seva Filharmònica dóna cada any. Cal dir que en aquesta ocasió hi havia l'al·licient de veure-hi el debut de Mariss Jansons com a director. Ja des del primer moment, en un concert que sona a repetit -amb l'excepció de quan l'elegància de Carlos Kleiber hi donava una altra dimensió-, semblava com si n'haguessin tret la pols. Tot brillava i sonava a nou, transformat per la vivacitat de Jansons. També el repertori era menys sovintejat: s'hi van incloure, com a inici de l'any que commemora el250 aniversari del naixement de Wolfgang Amadeus Mozart, l'obertura de Le nozze di Figa ro, molt ben interpretada, i una hàbil partitura de foseph Lanner, Die Mozartisten, que transformava en vals tot un seguit de temes del compositor de Salzburg. També la Künstler-quadrille de Johrum Strauss era un collage de diverses músiques d'alh·es compositors, també Mozart, arranjades com un selecte popurri. La Neue pizzicatto-polka va ser magistralment escenificada per una ballarina i dos ballarins en coreografia de John Neumeier. Vam comprovar que un violí, l'arpa, un bombo i un violoncel eren tocats, cosa impensable fa uns anys en una institució tan patriarcal, per dones. I amb aquest conglomerat de circumstàncies, l'espurna de la música en viu ens va arribar a través de la televisió. Una nova direcció. una renovació de repertori i de músics, una visualització de qualitat en la dansa, i un esperit més obert van ser suficients per aconseguir una nova mirada. No és fàcil canviar-ho cada any, però és ineludible fer-ho de tant en tant si no es vol entrar en una davallada. Com passa a tantes coses. L'any vinent està previst tornar a mare i novament tornarà a dirigir el Concert d'Any Nou Zubin Mehta. 1 el d'aquest any ha sortit ja en disc i en DVD. Realment, els filhatmònics -una orquestra ara sense director titular- són una màquina. U per JORDI MALUQUER 256 15 63 Antoni Noguera, Premi de l'Orquestra de RTVE I compositor Antoni oguera ha aconseguit el premi del lll Concurs de Composició Sirnfonicocoral de RTVE pel seu poema titulat Ciudad de Santander. El jurat estava integrat per Adrian Leaper, director de l'Orquestra Simfònica de RTVE; Mariano Alonso, titular del Cor de l'esmentada formació; José Manuel Barea, director de Radio CHísica de RNE, i els compositors Antón García Abril, David Mora, Miguel Franco i Jesús Torres. Aquest concurs, de convocatòria biennal i àmbit estatal, pretén promoure obres del repertori esmentat i compta amb una dotació de 9.000 euros. L'obra, amb una durada propera a ls 30 minuts, s'estrenarà en el curs de la temporada actua l. Antoni Noguera ha escri t la seva obra basant-se en textos referits a Santander de Gerardo Diego, José de Pereela (de la seva obra Sotileza) i especialment un escrit del poeta muntanyès Regino Mateo. El mateix compositor acaba d'aconseguir el XXVI Concurs de Composició per a Orgue Cristóbal Halffter, amb l'obra titulada AveMaria Stella, opus 91. Convocat per la Secció de Música de l'lnstituto de Estudies Bercianos, té àmbit internacional. El premi es va atorgar per unanimitat i la composició s'estrenarà el mes de setembre d'enguany al Monasterio de San Miguel de las Dueñas. Antoni Noguera Guinovart va néixer a l'Ametlla de Mar E el 1963 i va estudiar al Conservatori de Tarragona i al Municipal de Barcelona. on aconseguí els títols superiors de Composició, Direcció Coral, Pedagogia Musical i Solfeig. Entre els seus professors hi ha Xavier Boliart, J. C. Comalada, J. Crivillé, Carles Guinovart i Manuel Oltra. Anteriorment havia aconseguit altres distincions. Des del 1994 pertany al quadre de professors del Conservatorio Ataúlfo Argenta de Santander, on és professor d ' Harmonia i de Fonaments de Composició, i hi ocupa el càrrec de cap del Departament de Composició. ••••..•..••...•....•••.... ... ... .... ..• ..•.....••• .....•. Nou llibre dedicat a Raimon l periodista Antoni Batista ha publicat el llibre titulat Raimon. La construcció del cant. La presentació va tenir lloc al Col·legi de Petiodistes i va comptar amb la presència, a més del cantautor i de l'au tot~ del conseller en Cap del Govem de la Generalitat, Josep Bargalló, i de Josep Cuní, que presentà l'acte amb una introducció brillant del que representen la figura i l'obra de Raimon. El volum té un acusat caràcter periodístic i es fonamenta en l'estreta relació durant molts anys entre Raimon i Antoni Batista. E DEL SEU AFFM. 256 Sr. Miquel Farré, il·lustre representant d'una generació massa desaprofitada de pianistes catalans excel·lents Benvolgut amic: I a més, amic d'anys i panys, de veïnatge i d 'altres circumstàncies felices. En primer lloc he d'advertir-lo que m'adreço a vostè, però per al cas a què em referiré també ho hauria pogut [er a altres col·legues als quals encaixa amb total exactitud per pertinença generacional i per correspondència artística. Són noms que m'estalvio d'esmentar perquè són molt fàcilment identificables. La tria en tot cas ho és perquè l'esment fet per un altre coJ.Iega, una generació més jove i alhora deixeble seu, l'ha situat en un lloc preferent en una conversa inf01mal en què constatàvem amb tristor l'espectacle o el paisatge pràcticament irrecuperable del menysteniment de la grandesa del seu art per la nostra societat. De com el nostre món musical ha pogut prescindir del tresor de la gran alçària artística d'una generació de noms del rigor, nivell i transcendència de vostè; o, més ben dit, de tots vostès. Aquesta realitat retrata amb traç dixecte, i contundent com d'un cop de puny damunt una part sensible del cos, la migradesa de la nostra existència musical. Com deia el seu coHega, músics com vostès, en una societat musicalment saludablellaurien de tenir assegurada una presència regular en els cicles de concerts de nivell; vostè ni tan sols la hi té a la seva, i meva, Terrassa natal. 1. naturalment, no accepto la justificació que vostè, o vostès, potser tampoc no s'han mogut prou, perquè davant la profunda aspror ambien- 16 64 tal dominant, això té un pes molt escàs. No m'allargaré gaire més. Però no puc deixar de banda que això es reitera generació rere generació, i així, la seva és succeïda per una altra que va camí de passar-li el mateix, malgrat també gaudir de mèrits indiscutibles. Mentre, per exemple, Adolf Pla ofereix recitals Mompou davant de nou-cents espectadors en ciutats sud-americanes, preferentment en centres universitaJiS que paren una atenció significativa al fet musical, a casa nostra això resulta absolutament impensable. Alhora, per exemple, Jordi Masó es cansa de fer enregistraments molt celebrats per la crítica i fins i tot amb bons nivells de venda i ressò internacional, i tanmateix ha de suar per aconseguir un concert a casa nostra. I Brugalla, i Camell, i Alba Ventura a l'exili daurat anglès, i els més nous com Ligorio i Menor, etcètera, que també corren el risc d'esdevenir una nova generació concertística perduda en gran part. Res més; disculpi estimat amic si he concentrat tant en vostè aquesta realitat; en una persona tan discreta, amagadissa i allunyada de rebomboris personalistes. Em temo que m'acceptarà més els arguments que no pas la focalització. Però, sense pretendre-ho, n' ha estat l'esquer circumstancial i és, no cal reiterar-ho, un referent del tot exacte. Del seu affm. Jaume Comellas Amics del Liceu convoca un concurs de composició vocal L ' entitat Amics del Liceu promou un concurs de composició d'obres per a cant, en el q ual podran prendre part compositors l'edat dels quals no superi els trenta-cinc anys. Les obres han de formar un conjunt d'un mínim de tres cançons, amb una durada no inferior a cinc minuts i no supelior a quinze, i han de ser per a solista vocal masculí - tenor, baríton, baix o contratenor- o femení - soprano, mezzo o contralt. Els textos i l'idioma són de lliure elecció. El jurat podrà atorgar fins a tres premis, el primer dotat amb 4.000 euros més l'edició per I'Edit01ial Boileau, el segon premi té una dotació de 1.500 euros i l'edició per la mateixa editorial, i el tercer consistirà en l'edició. El jurat, el formen els compositors Joan Guinjoan i Benet Casablancas, el director de l' Orfeó Català i del Cor Lieder Càmera, Josep Vila, el tenor Ja!illle Aragall i l'agent artístic Miguel Lerín. La seva decisió es farà pública el dia 14 de juny. Un factor que atorga un interès especial al concurs és que estimula la creació d'una parcel·la musical-el lied- que en aquests moments pateix una considerable desatenció dels compositors, d'una manera particular a Catalunya. El concurs compta amb el suport de la Fundació Catalana-Occident, en un acord de col·laboració amb Amics del Liceu que de moment en garanteix la continuïtat en les tres primeres edicions. Cicle dedicat a Haydn a Caixaforum .MAlCOtJORCCREYE romogu t per l' Obra Social de " la Caixa", s'ha programat un cicle d'activitats centrats en la figura de Franz Josef Haydn, l'eix del qual és un aplec de cinc concerts que tindran lloc entre el 5 de febrer i el 2 d'abril, sempre en diumenges a dos quarts de vuü del vespre a Ja seu de Caixaforum. El primer serà a càrrec del pianista Ferenc Vizi, que in terpretarà obres de qui centra el cicle i de Beethoven. El segon serà protagonitzat pel Quartet Casals -Vera Martínez Mehner, Abel Tomàs, Jonathan Brown i Arnau Tomàs- amb un programa integrat per dos quartets del mateix Haydn i dos de Mozart. El Trio Parnasus -Chia Chou, piano; Yamei Yu, violí, i Micbael Gross, violoncel- , ofetirà el tercer concert amb obres de la gran h·íada clàssica: Haydn, Mozart i Beethoven. El tenor Mark Padmore, acompanyat al pianoforte per Arthur Schoonderwoerd, oferirà el quart recital, novament amb obra dels mateixos tres compositors, i finalment el Fitzwilliam String Quartet -Lucy Russell, Jonathan Sparey, Alan George i Andrew Skidmore- interpretarà Les 7 darreres paraules de Crist a la creu en arranjament per a quartet de corda. A aquests concerts, s'hi afegiran els titulats "Concerts familiars", que tindran lloc el dissabte 25 i diwnenge 26 de març amb l'actuació de l'Orquestra Barroca de Mallorca dirigida per Barry Sargent comptant amb la col·laboració de Carles Riera com a guionista i presentador. El cicle inclou també la projecció de h·es concerts en sessions de diumenge a la tarda protagonitzats per l'Orquestra del Segle xvm dhigida pel seu creador, Frans Brüggen, l'Orquestra del Segle XX i el Netherlands Chamber Choir, i de solistes vocals que sota la direcció de Simon Rattle ofereixen la versió de Les estacions, mentre que finalment l' Akademie für Alte Musik de Berlín sota la direcció de René Jacobs oferirà la versió de l'òpera /1 mondo delia /una. També es projectarà un documental titulat Commemorant Haydn amb Peter Ustin.ov en el qual el gran actor i autor teatral anglès fa un recorregut per la vida i obra del compositor des de la senzilla casa on va néixer a Rohrau fins al sumptuós castell d'Esterhazy, on el músic va viure més de trenta anys. La iniciativa comprèn encara un cicle de set conferències sobre diversos aspectes de la figura del compositor a càrrec de sengles musicòlegs procedents d 'universitats i centres docents d'Anglaterra, els Estats U1lits, el Canadà i Hongria. Seran en sessions de dissabte al matí. Cinc sessions d'anàlisi afrontaran pm·cel·les concretes de la creació del músic i, per últim, el cicle s'arrodoneix amb una tertúlia dirigida per Antoni Marí, titulada "El meu Haydn", i una taula rodona amb la participació de Con·ado Bols i, Jordi Casas, Jorge de Persia i Manuel Valdivieso amb Àlex Robles com a moderador. Benet Casablancas és el director del cicle. P ARS SUBTILIOR u Concerto t"? er fi Televisió de Catalunya ha decidit d'incorporar a la seva programació un espai de música dedicat als més petits. Ocupa un raconet al K3, però la finestra ja és oberta. L'experiència tot just acaba d'engegar i caldrà atorgar-hi un marge de temps i confiança per consolidar el producte i maniobxar, si cal, però el desplegament de mi~ ans i recursos és prometedor i insòlit a casa nostra. En canvi, Televisió Espanyola ja té experiència en el gènere: des de les cèlebres i cobejades batutes que, en plena Thansició repartia a tort i a m et l'inefable mestre García Asensio, fins a l'actual Conciertazo, l'espectacle pantomima que dirigeix Femando Argenta. Aquí, la inversió econòmica i de mi~ans és espectacular: al presentador se li afegeix una orquestra simfònica en directe, cors, solistes, actors, ballarins, attrezzo a dojo, disfresses, públic escolar i un equip tècnic i de producció de luxe: idees, però, poques i eliscretes. El Conciertazo porta cinc temporades en pantalla, en un horati privilegiat (dissabtes a les 12 del migdia), amb una durada generosa i l'empenteta d 'uns quants premis corporatius. La paradoxa, però, és que el Conciértazo no és pròpiament un programa musical: és un espectacle carnavalesc i llistriònic, de gust dubtós i maneres gruixudes, en què la música no té cap protagonisme i malviu en un segon pla, com a simple acompanyament o música de fons, com a banda sonora d'un circ per on desfilen ninots i personatges de tota mena en situacions grotesques i primàries preswnptivament iJ.lustratives de l' obra que s'interpreta. La migrada presentació de cada peça cau en els tòpics més rancis, xarons i obsolets (i sovint sexistes), que voregen l'insult a la intel·ligència i a la sensibilitat. Els nens que assisteixen al Conciertazo s'ho passen pipa amb el xou, però la música ni la senten, perquè se'ls engresca a cridar, a intervenir, a riure les eixelabrades i els gags mentre el pobre Pascual Osa i els músics fan el que poden. ¿És aquesta la millor manera de posar els nens en contacte amb la música? ¿On és el silenci, l'oïda atenta, la imaginació, la sensibilitat, el respecte a la música i als músics? ¿Realment algú pensa que aquesta canalla hi descobrirà l'art musical, aquí? Ens queixem de la incultura musical i del poc prestigi que té aquest art en aquest país, però productes com aquest, més que corregir-ho, hi contribueixen. Esperem que el nou espai del K3 no hi caigui: malaguanyats talent, esforç i calés! P per XAVIER CHAVARRIA 256 17 65 no UAN DIT, no UAN (SCRIT... ------------------~ I mes de desembre no es pot afirmar que sigui un periode buit d'activitat concertística, però sí acostuma a ser-ho d'autèntics esdeveniments. Sovint també constitueix una mena de parèntesi pel que fa a fets de naturalesa diversa. Per això aquesta secció es nodrirà d'una sèric dc referents esparços, i sense q ue n'aparegui cap de dominant. De totes maneres, creiem que tots ells tenen un inte1·ès notable. E «Un detall curiós: la llibreria Rizzoli, a les Galeries Vittorio Bmmanuele de Milà, ofereix a meitat de preu un voluminós llibre sobre RICCARDO MUTI i La Scala. 81 darrer bastió ha caigut, el músic estrella torna a cedir el floc davant el gestor programador estrella, en un procés imparable arreu però no per això necessàriament bo per al món de l'òpera. Passada la temporada que va posar punt final als dinou anys del director italià al capdavant del teatre milanès, Stéplwne Lissner sembla que lw dut la calma necessària a La Scala i, de moment, totes li ponen.» Xavier Cester. "Avui'', 18 de desembre de 2005 256 «Es un panorama demasiado centralizado en Madrid. Una ciudad como Barcelona deberfa ten er, junto al del Liceo, como mínimo, Wl par de COROS PROFESIONALES mas. También Valen cia esta en déficit. A éstas habría que sumar el caso de ciudades que disfru tan de u11a activiclad lírica regular y done/e muchas veces el coste mayor viene a/traer coros a sus producciones.» Joan Company, "El Mundo. El Cultural", 8 de desembre de 2005 <<Hay muchos y muy buenos coros de este tipo (amateur) en nues/ro país que, por su capacidad de lrabajo, I ienden de forma natural a la profesionalidad pero que necesitan aún del espaldarazo público. EL DEL PALAU, por ejemplo, lleva funcionando quince mios en los que se ha ganado un espacio muy importante en el panorama musical español. La Administración se tiene que dar cuenta de que hay una necesidad que nace del público. [. ..] Los coros 11an a beneficiarse cada vez mas de la revolución que ha vivido nuestra vicia musical. Se va a ver que, al igual que una orquesta, para que un coro bri11de resultados necesita que sus integrantes sean tratados como profesionales. Quien estudia diez años de canto tiene derecho a una remuneración tan digna como la persona que estudia die: atios un instrumentO.>> 18 66 Jordi Casas, "El Mundo. El Cultural", 8 de desembre de 2005 «Como toc/os los que fe han precedido en el cargo, prometió hacer del conjunto sinfónico catalón una orquesta internacional-'·podem os hacer que la OBC sea una de las mejores orquesta s del mundo "- y continuó transitanc/o por el sendero de las ingenuas promesos. [. ..] OUE no ha sido ni mas ni menos ingenuo que los anteriores titulares al afirmar que uno de los principales propósitos es "situarse entre las mejores del mundo ". et problema de este tipo de promesa s es que siempre hay a/gún i/uso que se las cree, inciui do a/gunos políticos y hasta cllgunos músicos de la plantilla. La OBC nunca ha sido una de las mejores orquestos delmundo y no pa sa nada; lo que hace fall'a es tener la mejor orquesta posible, de un nivel de calidad acorde con su presupuesto y su condición de primera orques/a catalana. Mesura, por tan/o, en la PLAN IFICACIÓN DE COSTOSAS G IRAS cuyo éxito se desvanece pron/o y apuesta por un exhaustivo trabajo en casa para asentar Las bases de un [u turo que, oja16 sea algún día referen/e europeo por la calidad e imaginación cie sus propues/as artísticas.» Javier Pérez Senz, '·Scherzo", desembre de 2005 <<A casa començarem l'any com sempre, connectats al Musilcverein de viena perquè Strauss ens marqui el ritme de l'esperança a cops daurats de batuta. Tot i així, aquesta vegada serà inevitable recordar que pocs dies abans l' ORQUESTRA SIMFÒNICA DE BARCELONA I NACIONAL DE CATALUNYA va ocupar el mateix lloc [fsic... [... ] Va ser el 18 de desembre, di- rigida per l'Ernest Martínez lzquierdo: en el programa figuraven els Sortilegis de Mon/salvatge, El amor brujo cie Falla i Romeo und julia de Prokójiev. La interpretació, segons totes les cròniques, va tenir un èxit aclaparador. Un servidor es va sentir orgullós de veure que tota una Orquestra Nacional triomfava a la catedral de la música, i que pas- sejava el seu nom (llarg, institucional, catalaníssim) davant l'entusiasme dels distingits súbdits de Sissi. [. ..]Més endavant, les cròniques ho posaven tot al seu lloc. L'orquestra, sens dubte, va fer un paper superb: però al capdavall una orquestra només pot fer que interpretar. Què és el que va commoure la Viena d'aquell vespre? On va recaure la clau profunda de l'èxit? Qui va ser l'autèntic triomfador artístic? D'on va venir l'autèntic embruix? Tots els convidats especials hi coincidien sense excepció: el rei del concert va ser Falla. Passió flamenca, sorra, sang, foguera i castanyoles, veu esgarrapada de la cantaora Ginesa Ortega. Els sortilegis musicals de Montsalvatge van merèixer, és clar, uns aplaudiments respectuosos; però el negre i vermell de Falla, el cant gitano i l'atmosfera goyesca, i el bis en forma de jota d'El sombrero de tres picos (del mateix autor), van ser els qui es van imposar com una alenada de vigor, com un veritable Anschluss, als cors rendits de la pàtria del vals. Diuen que el públic del Musilcverein és extremadament conservador. No sé si això va jugar en contra de Mon/salvatge. Però tot plegat fa pensar sobre la nostra incapacitat per exportar creacions pròpies. Es veu que fins i tot el mateix Falla, que havia escrit originàriament l'obra per a cantaora i gran orquestra simfònica, la va adaptar per a mezzosoprano per tal de poder-la exportar al món: que no pateixi Don Manuel, que aquí estem nosaltres (i la senyora Ortega) per salvar les essències foraneS.>> jordi Cabré, "Avui", 28 de desembre de 2005 «Diuen els interessats que EDITAR MÚSICA EN CATALÀ és un negoci tan ruïnós com muntar una xarcuteria a l'Iraq. Xavier Marcé apuntava una cosa semblant dimarts en la presentació del conveni de col-laboració que l'ICIC ha signat amb la Caixa de Catalunya: existeix un "problema de visibilitat". Bis discos neixen en un desert sense ombres i el seu èxit no és més que un miratge de pocs milers de còpies. Aquesta és la crua realitat. Ningú no en fa cas, no arriben a les emissores, ni els diaris no en parlen. Bls crítics els posen directament al cubell del reciclatge i la tele els ignora en nom de l'audiència.>> J. M. Hernandez Ri poll. "Avui", 22 de desembre de 2005 «Els felicito per l'èxit de vendes, però amb el disc Cuba le canta a Serral es va perdre una oportunitat magnífica per normalitzar el català. Cap ni un dels 21 temes que inclou aquest doble cedé està cantat en la nostra llengua i això és com ignorar una part importantíssima de l'obra de JOAN MANUEL SERRAT. [...) El silenci dels músics espanyols envers el problema català és sepulcral. Ningú ha obert la boca ni per entonar una nota en contra del boicot o a favor de l'Estatut. Però ahir vaig escoltar A na Belén cantar en la nostra llengua en el nou disc de joan Isaac i aquest fet ha deixat entrar una mica de llum. (... ] Ara es prepara un altre disc d'homenatge a en Serrat i han convidat a participar-hi diversos artistes del país. Potser aquesta seria una bona ocasió per trencar el silenci i aconseguir que el català sigui alguna cosa més que un títol pronunciat en la intimitat.» J. M. Hcrnandcz Ripoll. "Avui", desembre de 2005 (<Als 19 anys vaig decidir matricularme a Direcció d'Orquestra. Vaig consultar-ho amb Antoni Ros Marbà [. . .] i em va aconsellar esperar una mica perquè el curs següent hi entrava (a la càtedra del CSMM) SALVADOR MAS i així podria estudiar amb ell. Van ser tres anys bastant durs, perquè era molt exigent; però realment, lot allò que vaig aprendre amb Salvador Mas va ser una part fonamental i importantíssima de la meva formació, amb ell vaig descobrir "la gran música··. (... /Sí, defin itivament. Al cap dels anys m'he adonat que tractar amb nens. per petits que siguin i per senzilla que si_gui la música que jèm, la FORMACIO MUSICAL DEL MESTRE ha de ser al més all nivell possible. / ... f Crec que és molt necessari que no llencem la tovallola, que formem els nens i adolescents d 'ara amb exigència perquè el dia de demà encara que no facin música, almenys la puguin entendre i en puguin gaudir íntimament i com a públic. jo ara sé que em dedicaré prioritàriament i ja de per vida a educar musicalment nens i joves, tinc clar que aquesta és la meva vocació.» Entrevista a Elisenda Carrasco. "La Circular del Secretariat de Corals lnfantils de Catalunya", octubre-novembre-desembre de 2005 «Sóc lli/ director nou. Com aquell qui diu .. acabo d'arribar". Des de la perspectiva de fora, he estat una veu crítica, no contra l"ESMUC, però sí en desacord amb la polític.:a musical que s '!ta dut a terme al país. Si en un moment determinat vaig ser crític i ara se'm dóna l'oportunitat d'intentar millora!; s'ha de ser conseqüent {. . ../. Hi ha una tendència difusa però molt extensa en la nostra societat contemporània, que fa que tol hagi de ser "light"', "divertit ''. En música no tol ha de ser així! La idea que els esftldiants sempre han de ser espontanis. feliços.... sense tenir en compte que, sense deixar de ser-Ilo, la música es fa amb es- amb pavelló basc". [. ..]Em fa pujar els colors a la cara aquesta pèrdua no ja d'independència sinó de dignitat"'. Explica que "econòmicament no ens podem permetre anar sols, i no tenim més remei que assistir-hi. Però per anar a Europa d'espanyols no ens fa falta cap de les nostres institucions".>> '"El Punt'', 22 de desembre de 2005 forç i dedicació i això s'ha de dir des del començament. (... } Durant massa temps molts músics que arribaven a professionals ho feien '"malgrat" les circumstàncies. Si bé en la formació d'un músic ha de continuar sent interessant i positiu viatjar i veure món, no és just que els estudiants catalans hi hagin d'estar obligats per poder tenir una formació mínimament correcta. La nostra obligació ha de ser que això sigui només una opció, no una necessitat. [. ../Som un país ple d'inseguretats. i si m'ho deixa dir, massa acovardit. Ni lw algun poble a Europa amb UllO MÚSICA POPULAR del nostre nivell? D'una sardana d'en Garreta, del mestre Toldrà, cie Lamote de Grignon, de Morera? Pocs, molt pocs! Potser el Tirol i algun més ... Per què ens valorem IC/11 poc? Per què tanta tendència a voler ser i continuar sent mesells? lli ha tanta feina per fer!» Entrevista a Salvador Mas. "Butlletí del CCM (Consell Català de la Música)", novembre de 2005 (<A l'edició d'enguany del MIDEM hi haurà 290 estands de 44 països. / ... } La Generalitat comptava amb un exhibidor propi, igual que el govern basc. En aquesta ocasió les DISCOGRÀFIQUES CATALANES estaran ubicades directament dins el pm,elló espanyol. En canvi, segons el que consta en el web oficial del MIDEM, les liles Balears comptaran amb un estand propi. També serà així, com és habitual, amb les discogràfiques basques, que ho faran amb un estand organitzat pel govern basc. A nivell empresarial, també tindran estand propi la Fundació Albéniz i la discogràfica catalana Va le Music, que edita tots els artistes d'O peración Triunfo. [. .. ] joan Carles Doval, director de PICAP considera '·molt negativa" la iniciativa de l'Institut Català de les Indústries Culhlfals. ''L'any passat ja s'havia trencat políticament la col·laboració de les Illes i el Principat i aquest any de forma deplorable som espanyols per decret··. diu Do1'al. que confessa tenir una ..sana enveja dels companys d'Euskadi. que com cada any i amb tota la dignitat lli assistiran «"No ens sumem a cap estand espanyol ", ressalta XAVIER MARCÈ, director de l'lC/C. "Hem proposat a l'SGAE i a l'Institut Espanyol de Comerç Exterior del Ministeri d'Jndústria, al Ministeri de Cultura i a totes les comunitats d'aquest país muntar un estand conjunt, dins del qual cada una de les parts té una personalitat pròpia clarament defin ida". A més, Marcé insisteix a dir que el concepte SOUNDS OF SPAIN -així s'anomena el pavelló- "reflecteix la plurinacionalitat". [... ] L'operació. segons Marcé, s'ha fet "d'acord amb el gruix de les discogràfiques catalanes". (. ..] L'I CIC realit=arà ww nit temàtica catalana amb la participació de diversos discjòqueis, presentarà la marca MUSIC FROM CATALONIA i editarà un llibre amb informació sobre les discogràfiques catalanes. [. ..] Marcé creu que el paper de /'/CIC ha de ser reforçar "el concepte de música independent catalana enfron t les multinacionals", i ressalta que "el MERCAT ESPANYOL és bàsic". .. Hem de compartir polítiques de complicitat perquè sigui fàcil vendre-hi els nostres productes". / ../. Alex Eslava, director de la discogràfica Discmedi, treu importància al tema: "És una fira oberta a tots els estils i totes les llengües, i sempre hi hem anat a fer feina··. Eslava explica que les relacions entre /'/CIC i el sector discogràfic passen per un bon moment. "La diferència és notable respecte de la manera de fer de l'anterior govern, se'ns escolta i es consensuen les polítiques, malgrat que lli puguin haver desencontres en aspectes concrets".>> "El Punt'', 23 de desembre de 2005 «Mira, la manera tradicional de ENTENDER EL APRENDIZAJE es ir 1/enando de conocimiento una bo/sa que llevas carga da a la espalda. Y ela ro, llega un día que llevas tan to conocimiento que no te puades mover. el conocimiento te paraliza. En cambio, hay otra filosofía que habla del conocimiento como una cebolla, a la cua! uno, con el trabajo. con el estudio, la disciplina, 11a quita nc/o capas de ignorancia. Cuando llegas al final, te encuentras libre, no hay nada mas que te ate, porque te has desprendido de Iodo. Es entender el conocimiento como a/go que te deja vacío, y por tanto libre.>> Horacio Fumero. "MJM Jazz Butlletí"'. novembre-desembre de 2005 256 19 67 ... .. ;•è•··-~ CRÍT El temperament de Gutman Mús ica de Cambra al Petit Palau. Trio Natalia Gutman. Natalia Gutman, violoncel. Sviatoslav Moroz, violí. Yung Wook Yoo, piano. Pe tit Palau. 14 de d esembre de 2005. ogositat . sonori tats pun7ents, vehemèncit~, apasSIOnament, un programa d'una innegable dificultat tècnica i d'una musicalitat del tot exigent que tenia com a protagonistes uns artistes sobradament coneguts, com la celebèrrima Natalia Gutman, el pianista Yung Wook Yoo -que des del seu triomf en el Concurs de Piano Paloma O'Shca ha obtingut èxits arreu del món- i el violinista Sviatoslav Moroz, fill de Natalia Gutman, i que si bé no gn udcix enca ra del talent del pia· nistu, ni per descomptat dc la scvu marc, apunta unes maneres q ue li uportanln més d ' un èxit d'àmbi t intcnwciona l. Un progruma amb l'exigència implícita en el Trio op. 101 dc Brahms, en el Trio op. 32 d'Arcns ki - tan vinculat al més pur romanticisme rus , amb dcman· F 256 ..... S. =:3. ""' = = 2::!. g des b1illants idènticament per Ics seves exigències tècniques com líriques- o en el dramàtic Trio op. 67 de Xostakóvitx. exigeix uns arti stes d'alt nivell. Certament. el pianisme dc Yung Wook Yoo, d'una tècnica des bordant. d'una força i apassionament en tot moment implicats amb les demandes de Ics obres, d 'un refinament idènticament subtil, i el violoncel de Gutman, majestuós. blillant, confidencial. sublim, van afavorir que les diverses obres - i molt especialment el Trio de Xostakóvitxgaudissin d 'un nivell interpretatiu de primer ordre. Va ser un recital dc música dc cambra al Petit Palau en el qual la bona entesa dels intèrprets, la qua litat del seu discurs, i el liiLI· rament en la musicalitat van propiciar que el públic pogués gaudir d'unes versions dc primer ni· vell d'unes o bres de tanta exigència musical. Festa amb estrena Cor Vivaldi. Arnau Farré, orgue. Conjunt ins trume ntal. Òscar Boada, director. Nadales nord-americanes; P eter John Bacchus: Magnificat. Auditori Win terthur. 18 d e d esembre de 2005. L 20 68 es actuacions del Cor Yivaldi van més enllà del concert tradiciona l: són tot un espectacle musical ple de sorpreses. amb moviments escènics, passejades dels cantaires per Iu platea en plena ca nçó (u mb les inevitables es pelmes). disfresse~ improvisades, balladors que dc sobte es marquen un boogie-boogie al ritme del cor i gugs dc tota mena que fan les delícies del públic que hi assistci>.. L'artífex dc tot plegat és. sens dubte, el creador director del Cor, Òscar Boada, un autèntic showma n que encomana l'entusiasme a públic i can taires per l'originalitat, l'a treviment i el rigor en el treball musical. El concert d'hivern del cicle Les Estacions del Cor Vivuldi va ser un nou bany dc multituds, en un Auditori Winterthur atapeït com mai (a mb problemes d'overbooking i gent asseguda a Ics escales!) i amb tots els ingredients per a la festa i l'èxü. En la primera part van oferir un seguit de nadales cl<lssiqucs IC A L'art polifònic de la famz1ia Bach Cambra Coral. Maria Elena Me din a, viola de ga mba. Santi Mirón, violone. Jordi Armengol, orgue. Cor de Cambra del Palau. Esteve Nabona, director. Johann Michael, Johann Christoph, Cari Philip E. i J. S. Bach. Pe tit Palau. lS de desembre de 2005. a música cora l de j. S. Bach és una dc les més exigen ts, compromeses i delicades que mai s'hagin csc1it; es pecialment els motets, per la seva nuesa i la seva densa complexitat, són cristalleria rma que posa a prova el cor que gosa afrontar-los i deixa en evidència qualsevol mancança vocal o tècnica per petita que sigui. En aquest sentit, el concert inaugural del cicle Cambra Coral era tot un repte, un tour de force per al Cor de Cambra. El repertori incloïa interessants motets escrit s per dos cosi ns dc l'estendard de la família, quaranta anys més grans que ell, que ja preliguren Ics grans obres corals del kantor dc Lcipzig. El plat fort de la vetllada, però, era el motel a 5 veus }es u nu.1ine Freude, una obra mestra dc gran profunditat i d'arquit ectura subl im. El Cor dc Cambra va cantar 11111b correcció i pulcritud tot el n:per1ori. però en certs moments va mostrar alguna inseguretat. poca cura en l'equiJibri, petites relliscades en el j esu meine Freude (d'afinació en el Den das Gesetz, i de ritme en el So aber Christus), i rins i tot una certa sensació de cansament i dispersió. Per més qualitat, capacitat d'absorció i versatilitat que tingui el cor que l'a[ronla. un re· pertori com aques t, tan dens i exigent. demana temps. consolidació i una bona digestió. I jutjant pel ritme de treball i actua· cions del Cor de Cambra en les setmanes p1·èvies a Nadal (ci nc repertoris diferents simultanis. concerts i viatges a dojo i en un temps rècord ), la debilitada intensitat d 'algunes de les obres era de preveure. Esteve Nabona, assistent de Jordi Casas, va dirigir amb gest elegant, precís i contingut, i va aconseguir moments sublims que corroboren el treba ll minuciós. detallista i rigorós que és capaç de fer amb un bon instrument entre mans. Cal destacar també l'excel·lent aportació dels tres instrumen tistes, ta nt en l'acompanyament dels motets com en la Sonata per a viola i b. c. de C. P. E. Bach que van interpretar en solitari, un dels moments més inspirats de la vetllada. nord-americanes en arranjaments dc Kirby Shaw propers al jazz, al s1ving i a la música lleugera, acompanyades per piano. bateria i contrabaix. Òscar Boada, des del piano, més que dirigir fa funcionar una màquina musical perfectament coordinada, que canta de memòria tot el repertori, amb una dicció envejable dc l'unglès i un SUJing més que correcte. lot i que de vegades la intensa concentració que exigeix provoca en el cor un punt dc rigidesa i est!Jtisme. El plat fort dc la ve tll ada va ser l'estrena del Magnificat del compositor i nautislll nord-americà resident a Barcelona P. J. Bacchus, per a dob le cor, vent metall, piano, orgue i percussió. Bacchus coneix a la perfecció les possibilitats del Cor Yivaldi i els ha escrit una peça a mida, molt exigent, sense concessions. amb un llenguatge als marges de la tonalitat, riquíssima tímbricament, suggcrent, efectista i dc ritmes endimoniats. El Cor Yivaldi la va resoldre amb molta dignitat, amb unes admirables intervencions solístiques i un bon treball instrumen tal. espe· cialment dels teclats. Només hi va faltar aquell punt de segurc· tat. d 'aplom, aquell plus que permel canta r dc memòria, foragi· tar el neguit, el vertigen dc l'estrena i gaudi r més in tensament de l'o bra: quan el Cor Vivaldi consolidi i maduri aquest Mag· nificat, sonarà en to ta la seva plenitud. L'esfo rç t itàn ic de ls ca ntaires va tenir doble rccom· pensa: la d'un públic enfervorit i incondicional. i la de l seu director, amb una efusiva felicita· ció pública. L -44W§M•WMW}1W jt. CRÍTICA Wozzeck amb llast dramatúrgic Reivindicant el XVIII català Wozzeck d' Alban Berg (llibret i música). Franz Hawlata. Angela Denoke. Reiuer Goldberg. Hubert Delamboye. Johann Tilli. Vivian Tierney. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Cor Vivaldi. Direcció d'escena: Calixte Bieito. Direcció musical: Sebastian Weigle. Coproducció Gran Teatre del Liceu i Teatro Real de Madrid. Gran Teatre del Liceu. 30 de desembre de 2005. Orquestra de Cambra Catalana. Dir.: Joan Pàmies. Jaume Casellas, Joan Rossell, Francesc Juncà. Església de Sant Felip Neri. Barcelona, 22 de desembre de 2005. A dvertíem en el nosh-e CO· mcnt ari previ a Ics representacions de Wozzeck, que aquesta era "la probablement més important proposta de la temporada". I en apuntar aquest apriorisme tan falaguer, ho fèiem recolzant-nos en els mèrits de la partitura de Berg, en què l'obra "com gairebé totes les grans de tota mena de branques artístiques, està bastida des de la interioritat emotiva més profunda del seu autor". Ara, a l'hora de constatar els resultats, hem de lamentar que no s'hagin avingut amb aquelles expectatives. I naturalment. el culpable no han estat els mèrits -o demèrits- de la partitura. sinó exactament no haver respectat -la dramatúrgia- "la interioritat emotiva més profunda del seu autor", insisteixo en el concepte. I això, en produir-sc damunt una partitura complexa però al mateix temps moll destil·lada, ha condicionat la percepció més exacta de la seva grandesa. tol desviant-ne l'atenció. No pretenc greixar més pro· tagonismcs guanyats massa a força d'csuidències mediàtiques ben manipulades i per descomptat rendjbJes, i per això intentaré argumentar el meu pensa ment. El principal retret que es pot fer del Wozzeck liceístic, el dc Bicito, naturalment. és que ha traït l'original en bandejar la càrrega antimilitarista que tanta inOuència va terur en el compositor -en la seva ~interioritat més profunda"-. acabat de patir la seva part de protagonisme en la Gran Guerra, i substituirlo per un context d'apocaliptis- me ecologista amb un clar tuf d'oporlunjsme. Per descomptat que Wozzeck és molt més que un context anlimilitatista, i que la tragèdia dels dos protagonistes - Marie i vVozzcck- se situa en el si d'una visió fins i tot còsmica, molt més profunda. l que per això restava oberta a altres cosmovisions -si cal-, però aleshores -fins i tot acceptant l'ecològica-, la parafcrnàlia tremendista amb què s'ha aplicat. l'obsessió per l'impacte dc traç gruixut i a la rece rca dc l' impacte primari, no dc la insinuació poètica, ha acabat congriant una munió dc solucions poc elaborades que han esvaït i dispersat amb un gegantí esprai el perfil més profund del drama. En la conferència de premsa. el responsable musical, Sebastian Weigle, va comentar que davant la proposta dramatúrgica ell i Bici· to havien pactat compartir liscos o rcsponsabj]jtats. Les del músic van emergir generoses, en conseqüència, per damunt del caos visual, dc la maniobra de distracció. i surant esforçadament, i a força dc conseqüència hom va sal· var els mobles: o sigui va aconseguir fer emergir. malgrat tot. Ics essències d'una partitura excepcional. Més dificil bo van tenir els intèrprets d'escena. sotmesos a uns sobrccsforços massa sovint llastats per la inconseqüència dramatúrgica que dificultà una elaboració més subtil dels seus personatges. Fnmz Hawlata va ser qui se'n va sortir millor i va saber imposar un Wozzeck d'una gran credibilitat emotiva. Angela Danokc no va donar el punt just del seu complex personatge, confegint una Ma ric de poc cos i massa poc dibuixat com a personatge. D urant bona part del segle XVIIJ, la capella musical de la Catedral Primada dc Toledo (una dc les més importants del regne) va estar encapçalada per mestres catalans: entre 1733 i 1792 s'hi van succeir els tTes compositors in· tcrpretats en aquest concert. ara pràcticament oblidats però feliçment recuperats per l'Orquestra de Cambra Catalana (OCC), que en l'últim concert del seu cicle de tardor ens va donar l'oportunitat (no n'hi ha gaires) de senti r alguns exemples dc la seva música. a cavall entre el barroc i el classicisme. un bon testimoni del que es coïa musicalment en el segle XV III a Catalunya. )a fa anys que el seu director. joan Pàmics, du a terme una intensa tasca d'investigació i tnmscripció del repertori hispànic d'aquell temps. i fa sis anys va crear. en el si de rocc. un conjunt instrumental i vocal. l'Acadèmia Polifònica. que es de· dica (amb menys regu laritat del que voldríem) a donar cos a ls fruits d 'aquesta recerca musicològica tan interessa nt i necessà ria. El programa estava integrat per dos breus motets dc circumstàncies de Casellas: la Sall'e a duo, escrita el 1753 per joan Rossell, amb evidents in- Ouències de la música italiana; i el "Gloria" de la Missa en La major de Juncà (per què no la Missa sencera?) composta a Girona el 1777 en l'estil elegant i discret del barroc tardà i d'escriptura errtinentment homofònica. Pàmics va treure bon rendiment a uns efectius solven ts però descompensats; les veus solistes masculines van resul tar desmesurades per a aquest tipus dc música. amb excessiu vibrat i un so desproporcionat, que provocava un evident desequilibri especialment en els concertats. Correcta la contralt Montserrat Pi. tol i la projecció dèbil dc la seva veu. un pèl en golada; i magnífica la sopnmo Montsen·at Bella, que va exhibi r una veu bonica, equili brada, emesa amb bon gust, d'afïnació sòlida i impecable tècnicament (sublim el mozartià Quoniam de la Missa de Juncà). El cor. format per dotze veus. va complir amb correcció el paper discret. poc brillant i sense protagonisme que li és atorgat en aquestes obres. Irregular el conjunt inslrumcntal: corda ben empastada. però amb poca persom1lita1 (vam patir per l'afinac ió en el duo inicial de vio lins en la Sa/Fe) i poc adequat l'instrument utilitzat com a orgue. que, amb tol, no va desmerèixer un repertori d'un gran interès musicològic. 256 Reeixit Concert de Sant Esteve Cor de Petits. Cor Infantil. Cor de Noies. Cor Jove. Orfeó Català. Orgue, piano i conjunt instrumental. Concert de Sant Esteve. Palau de la Música Catalana. 26 de desembre de 2005. o és fàcil confegir la crítica d'un concert de Ics característiques del de Sant Esteve, que tradicionalment ofereix la familia Orfeó Català. Es tracta d' un esdeveniment de ca racterístiques peculiars, amb una incvilltble càrrega dc signi· ficació social i mítica, fet que dei· xa com a secundari, fins a cert punt, el component estrictament musical. amb l'afegitó. a més. dc Ics servituds inherents a la transmissió televisiva molt evidents. En tot cas. en el decun; dc gairebé ducs hores i mitja pr.lcticamcnt seguides dc concert. es va N gaudir de música en la seva accepció més autèntica. tot salvant les diferències de nivell pròpies dc Ics característiques dc cada grup. Però per damunt de tol. el que compta és la imatge que va do· nar el concert de coherència i dc pmència d 'un projecte que engloba tota la fa míli a Orfeó Catalli, incloent-hi l'Escola Coral. Per això el concert va constituirsc en un aparador privilegiat en el qual es va exhibir en un context festiu la imatge d'un projecte que des del punt de vista dc la creació pròpia constitueL'{ una dc Ics realitats més sòlides amb què compta el país. 21 69 . . . .QMtWtWjWm«ttcRíT Josep Carreras torna a casa per Nadal Temporada OBC. Orquestra Simfònica del Capitole de Tolosa de Llenguadoc. Dir.: Togan Sokhiev. D ukas: L'aprenent de bruixot. Stravinsky: L'ocell de foc. Txaikovski: Simfonia núm. 4. L'AudHori. 18 de desembre de 2005. Palau 100. City of London Sinfonia Cor de Noies de l' Orfeó Català. Josep Carreras, tenor. Dir.: David Giménez Carreras. Palau de la Música Catalana. 22 de desembre de 2005. onvidada a la temporada dc I'OBC, l'Orquestra de Tolosu dc Llenguadoc s' ha convertit els darrers decennis en una dc Ics formacions de més prestigi a Eur'Opa. Equ ilibri ent re Ics seccions, un treball en el qua llu figunl de Michel Pinsson ha tingut un protagonisme evident i la professionalitat dels seus integrants. complementada per una categoria interpretativa extraordinària en cadascuna dc Ics seccions, propicien un conjunt simfònic equilibrat, contundent, sòlid i capaç d'assolir infinitat de sonoritats i d'emmotllar-sc a la perfecció a les obres que puguin passar per les seves mans. El mes d'abril de 2004 Tugan Sokhiev va ser nomenat per la ciutat de Tolosa dc Llenguadoc director principal convidat i conseller musicnl dc I'Orchcslre National du Capitole. Nascut l'any 1977, ha desenvolupat una breu però intensa ca rrera vincul ada al Teat re Ma rii nski, a l'Orquestra Simfònica dc Rúss ia i a actuar a escenaris operístics dc la ca tcgoriu de l Mctropo li tan, i amb un futur immediat en què dirigirà formacions com les filharmòniques de Munic, Oslo o la Philharmonia. Amb un programa summament atractiu, orquestra i director feien el seu debut a l'Auditori convidats per la tempora da OBC, i certament les expectatives creades van confirmar la qualitat artíst ica que a priori ja s'esperava. Una versió minuciosa i rítmicament impecable d'una obra com L'aprenent de bruixot de Dukas: una sàvia combinació entre color, descripció narrativa i varietat multicolor de dinàmiques orquestrals presentada en L'ocell de foc, ja feien preveure una versió exquisida dc la Quarta de Txaikovski. Tècnica i sensibilitat, apassionament romàntic i una dolçor delicadíssima a l'hora d'acarar l'excepcional moviment lent; una precisió absoluta en les cordes en el celebèrrim pizzicati i una eclosió majestuosa de sonoritats con tundents en el darrer moviment propiciaren, doncs, una lectura de la Quarta dotada de tots els al·licients in terpreta tius que ja cal ia espera r d'una orquestra i d' un director d 'aquesta categoria musical. Boccherini en estat pur Xarxa de Músiques a Catalunya. La Real CIÍIOara. Boccherini: Trios op. 6/5, op. 54/2 i 4. Mozart: Adagio i minuet, K. 266. Escola Municipal de Música de Sant Cugat del Vallès. 2 de desembre de 2005. n plena voràgine mozartiana. induïda en més d'una ocasió per qüestions purament comercials i mediàtiques. assistim al desolador oblit d'a ltres aniversa ris, com el centcmrri dc Xostakóvit-x o el bicentenari dc la mort de Vicent Mnrtin i Soler (per dir-nc només dos), condemnats irremissiblement a l'ombra. Viarany semblant va patir l'any passat Luigi Boccherini, dc qui el 200 aniversari dc la mort va passar desapercebut als mitjans i als repertoris dc concen. Per què? Tot E 22 70 CA L'Orquestra del Capitole corrobora els seus èxits C 256 I i ser coetani de Mozart, 13occherini és un apàtrida incòmode i desheretat. ni antic ni modern. amb una música complexa. personal, riquíssima, difícil d'interpretar i castigada per un coneixement superficial i els llocs comuns. La Real Camara, una formació fundada l'any 1992 pel vio· linista Emilio Moreno i insp irat en el conjunt vocal i instrumental que va crear Carles IV l'any t 789, l'ha reivindicat amb ver· sions discogràfiques antològiques i gires de concerts en què es presenten amb formacions diverses en funció del repertori. A de Cançó d'amor i de guerra que va despertar el fervor del públic, Santa Nit -cantada en alemany i en català- i un emotiu I 'li be uan Ics dates nadalenques s'aproximen, l'ambient en general es transforma, i per si mbiosi també ho fa l'ofe rta cultural. Qui més qui menys espera aq uestes dates per poder gaudir dels clàssics concerts nadalencs i també el retorn d'artistes tan "nostres•· però tanmateix tan internacionals com Josep Carreras, encarregat enguany de celebrar el Nadal de la temporada Palau I00 amb un programa. tot sigui dit, sense cap mena de secret. No s'esperava més, tampoc. En Josep Carreras és d'aquells artistes que canti el que canti és ben rebut i -no ho negarem- per la seva trajectòria artística, bé s'ho mereix. Per això, comentaris capciosos sobre l'estat de la seva veu són irrellevants quan del que es tracta és de va lorar el resultat final d'un concert. Prou sap ell del que és capaç i això es veu en la manera com administra els esforços. Si en la primera pa rt se'l va poder sentir incòmode en encetar l'Ades/e Fideles amb un excés d'impu ls vocal, la progressió dc les obres li va permetre d'anar abandonant rigidesa per guanyar en expressivitat, el seu punt fort, lins a anibar a efectes tan arriscats com l'emissió afalsctada en pianissimo de l'agut final en I'Ave Maria de Mascagni. d'efecte cstremidor i digne només d'un mestre com ell. Com és habitual, la veritable festa va començar a la tongada de bisos. amb cinc generoses intervencions, entre les quals van destacar un fragment Protagonista també del concert i no menys important va ser el Cor de Noies de l'Orfeó Català, que tant en el Panís Angelicus de Franck o Pregària d'AIvarez en què acompanyava el tenor català, com també en e l dificil i eteri però magníficament interpretat Salve Regina de Kocsar o el sempre malenconiós Cant dels ocells amb dues bones solistes i acompanyades al piano per un sempre atent Josep Surinyac, van deixar constància d'un treball intens i productiu en mans del seu director, Lluís Vilamajó. Només és circumstancial la manca de solidesa en les contralts per inferioritat numèrica. La City of London Sinfonia di rigida per l'eficient David Giménez Can·eras va tenir poques intervencions destacades, tot i la bellesa de les pa rtitu res escollides. La Polonesa de Txaikovski va sonar massa rígida i l'obertura del Baró gitano d'Strauss va pecar de manca de línia general. però si més no el ritme de vals vienès va sonar brillant. L'aparent desinterès dc l'orquestra per fer bona música no va malmetre el treball del jove director català, entusiasta i atent contínuament a cada modulació del seu oncle. Quatre anecdòtiques apagades totals de les llums de la sala no van aconseguir aturar en cap moment la música ni espatllar una veritable nit festiva. Sant Cugat en van interpretar tres Trios per a dos violins i violoncel, adobats amb un peculiar Mozart dc la infausta etapa parisenca, l'Adagio i Minuet. K. 266 per a la mateixa formació. La triplcta escollida per al concert (Em ilio Moreno i Antonio Almela, violins, i Mcrcedes Ruiz, violoncel) van sona r com un sol instrument, compenetrats. com una màquina d'altíssima precisió. empastats tímbricament i amb un admirable equilibri so- nor. Cada músic va fer parlar el seu insh·ument amb personalitat pròpia, però tots tres ho van fer en el mateix idioma: la llengua d'un Boccherini íntim, críptic, intrèpid estilísticament, ric harmòni cament, j uga ner, vigorós i sempre sorprenent. Poques vegades s'ha sentit un Boccherini tan revelador, tan sincer. tan humà. Definitivament, qu i no n'ha sentit le.~ versions dc La Real Camara. no ha sentit l'autèntic Boccherini. Q home for Christmas. _.._.§•···--~-· C R Í T I CA Vladar, al servei del pianisme romàntic Euroconcert. Stefan Vladar, piano. Haydn: Variacions en Fa menor, Hob XVI/,6. Beethoven: Sonata Appassionata. Schumann: Papilions. Carnaval. Palau de la Música Catalana. 12 de desembre de 2005. I pianista austríac Stcphan VIador va tornar al Palau i va palesar el talent que l'ha dut a ser considerat un dels grans intèrprets del panorama romàntic de la seva generació. Pianista temperamental, virtuós, amant de les sonorilats exuberants i brillants. l'intèrpret aprofita els tempi dc més exigència per despleg-dr tots els seus recursos tècnics, però alhora manifesta una clara predisposició per afrontar els moments més plàcids amb una subtil delicadesa que afavoreix que les seves versions no brillin tan sols per una fogositat pianística buida de continguts. El seu pas per I'Appassionata resultà admirable en l'aspecte tècnic, però dotada al mateix temps d'una sub tilitat q ue ens recordava que Vladar l'any 1985 i amb només vint anys ja va obtenir el premi del Concurs Internacional Beethoven. Una lectura visceral, abassegadora, temperamental, amb uns lempi de màxima exigència, amb una ela- E redat de so absoluta, tot plegat propicià una versió de la celebèrrima Sonata de Beethoven que concordava amb el seu títol d'Appassionata i que captivà ta nt pel seu ampli. ven tall de recursos tècnics, com per la seva sensibilitat en els passatges més lírics. Una segona part dedicada monogràiicament a Schumann, i concretament a dues obres de tanta exigència com Papilions i Carnaval, van pem1etre escoltar un Vladar abocat plenament al caràcter estètic i estilístic d'amb· dues obres. Els diversos caràcters que se succeeixen en aquestes obres mestres de Schumann. la diversitat de matisos que cal que es desencadenin en el decurs dc cadascun dels personatges i de les situacions retratades, els moments plens de força i rotunditat, com la "Marxa final de Camaval" o instants tan sublims com ·'Chopin" o Ja "Confidència", van passaT per les mans dc Vladar d'una manera admirable, amb una confluència entre tècnica, sensibili tat i clareda t en l'expressió que propiciava que el sentit descriptiu palès en ambdues obres q uedés en to t moment manifestat d' una manera admirable. Va ser un recital dedicat a dos grans romàntics i que es va cloure amb una refinada versió de la Consolació núm. 3 de Liszt. Sonoritats, timbres, colors Laia Masra mon, piano. Ravel, Mompou, Scriabin, Debussy. Auditori de Caixaforum. 13 de desembre de 2005. aFundació "la Caixa" va L voler trrrodonir la magnífica exposició "L'IIrl Nour,eau. El llegat dc Siegfricd Bing'' per mitjà d'u n recital de la pianista Laia Masramon amb obres d'autors coetanis d'aquell visionari col· leccionista i marxant d'art, i que retraten l'ambient parisenc i l'cmbriugadonr diversitat creativa dc tombants de scgle XIX i XX. Laia Masramon va t1iar un repertori d'altíssima volada, dens i arriscat. amb obres estilísticament complexes q ue fan sonar el piano al límit de les seves possibilitats tímb riques i que exigeixen una textura per a cada so, un color particular en què predominen l'atmosfera i l'ambient més que no pas la melodia o el virtuosisme (que si bé hi és, en aquesta música ha de ser un mitjà, mai la finalitat). Masramon va assolir un altíssim vol- L'últim pecat mortal Petite Messe So/ennelle de Rossini. Maria Pia Piscitelli. Marina Rodríguez-Cusí. Cesare Catani. David Menéndez. Stanislav Anghelov i Vanessa Garcia, pianos. Eloi Jové, orgue. Cor del Liceu. Dir.: José Luis Basso. Foyer del Gran Teatre del Liceu. li de desembre de 2005. efini ti vament, Rossini enyorava l'òpera. Tot i haver-nc desertat als trenta-set anys, la va portar a Ja sang tota la vida i la vena escènica i dramàtica sc li escolava en tota mena dc peccs vocals, incloent-hi aquesta Petita missa solemne que, reblant l'esperit sorneguer, no és ni petita ni solemne. i de missa només en té el text. Amb setanta-dos anys i els deures fets, Rossini es va voler proveir d'un salconduit per anar al cel (com diu la dedicatòria de l'obra). però Ja faràndu la el va trair i aquesta Missa va ser l'últim pecat dc la seva vellesa. Veritablement, Rossini encara deu estar fent cua, perquè conté poca vocació i la solemnitat és de cartó pedra i quasi histriònica: tota la Missa és una brillan t (i respectuosa) broma, en llengua d'òpera. plena d'hu mor, joc i girs melòdics propis dc la comèdia. amb finals en un to diferent dc l'inicial, o sense cadenza, pomposos i exagerats, amb àries dramàtiques i marxes de guerra (''Domine Deus~) al costat de polifonia contrareformista ("Christe") i fugues escolàstiques pròpies de vodevil ("Cum Sancto Spiritu~). Així ho van entendre la majoria d'intèrprets d'aquest concert. Els vint-i-q uatre membres del Cor del Liceu (Rossini només en volia dotze) es van adequa r perfectamen t al complex i compromès ca]jdoscopi d'estils de la part coral amb equilibri, seguretat, bon fraseig i potser algun excés de •'ibralo en la corda de sopranos. Brillants i implicadíssimes van estar les solistes femenines, especialment en el duo "Qui toWs", moll compenetrat i amb un excel·lent treball d'empastament vocal (la veu de Marina Rodríguez-Cusi creix i embelleix per moments!). Bon rendiment de David Menéndez (excel·lent el "Quoniam") i meJitòria la prestació de Cesare Catan i, que va substituir a última hora el tenor anunciat. Cal destacar el so polit i precís dels dos pianistes, magníficament sincronitzats, que ens van fer tocar el cel en I"'Jntcrmezzo religioso". Només José Luis Basso, titular del Cor, semblava absent d'aquest esperit, per la seva lectura tímida, aus tera, de gest equívoc i de tempi poc coherents (l'extrema lentitud del "Kyrie'' va malversar molta tensió i tremp del Cor): en canvi, es va fer evident el rigorós treball vocal i dinàmic dut a tem1e, que l'acredita com un excel-lent preparador. tatge en diversos moments del recital: va engegar austera i continguda amb els Jeux d'eau de Ravel. temptejant encara el seu propi tremp emocional, que es va desbocar en la Sonatina de Ravel, una obra delicadíssima que potser demana una lectura més estricta i obedient, que tolera malament Ics llibertats en el tempo, els rubalos i l'apassionament. Aquesta in tcnsiwt interpretativa, en canvi, va resultar pro· videncial en Ics set petites peccs d'Scriabin (preludis i poemes) que van obrir la segona part. Però va ser en el primer quadern de Ja Música callada dc Mompou que Laia Masramon va fregar la perfecció: va fer par- lar el piano. donant el pes adequat a cada nota. escoltant el so i recreant-se en els silencis, prenent-se el temps just i necessari per permetre d'assaborir fins a l'última gota de so de cada acord. Un esperit que, dissortadament, no es va encomanar als dos preludis dc Debussy (especialment la Cathédrale engloutie). manca ts de l'aire i l'espai necessaris, tot i la cristal·lina precisió sonora que va exhibir. Una versió brillant i voluptuosa de l' ls/e joyeuse, una dc Ics obres pianístiques més complexes que mai s'hagin escrit, va cloure aquest concert exquisit. una nova delicadesa del Servei de Música de la Fundació ~¡a Caixa D H. 256 23 71 U na experiència de vida en El Messies participatiu de la Fundació ''la Caixa HI llA OBRES CABDALS DE LA MÚSI CA CLÀSSICA QUE NOMÉS ANOMENAR-LES UN JA LES POT SENTIR MENTALMENT, SENSE NECESSITAT QUE N INGÚ U RECORDI COM SONEN. SóN OBRES QUE TRASPASSEN FRONTERES CULTURALS, ESTILÍSTIQUES, RELIGIOSES, PERÒ SOBRETOT PERSONALS. E/ Messies DEG. F. HANDEL ÉS UNA D'AQUESTES. a conjunció entre bellesa i genialitat de la música del mestre saxó, expressada per mitjà d'una amalgama d'enrevessament musical i senzillesa espiritual és el seu rocus d'atracció principal i sobre aquestes bascs s'aixeca un dels projectes més exitosos de l'Obra Social de la Fundació "la Caixa", El Messies participatiu. que ja ha celebrat el seu desè aniversari. Des que ra dos anys vaig assistir-hi com a públic al Palau , la idea de participar-hi cm va perseguir i fins i tot obsessionar. L'afany de cantar en un cor, cosa q ue mai no havia fe t, juntament amb l'atracció per aquesta música encisadora i ple na de lloança, es va resoldre el passat mes d'octubre en començar els assaigs de preparació de l'obra. Durant dos mesos i mig. uns tres-cents cinquanta cantants ens vam trobar durant vuit hores cada cap de setmana per preparar el que va ser els dics IS i 16 de desembre passat la culminació dc tota una expeliència no no- L 256 24 72 més musical, sinó sobretot de vida. Durant el procés dels assaigs, la incredulitat i la sorpresa em van portar a preguntar-me què és el que arrossega tanta gent a dedicar-hi tant de temps ociós a un projecte com aquest. Davant d'una dinàmica de treball rorça exigent i prorcssional. amb exercicis de relaxació corporal i vocalització, més els pròpiament musicals a la recerca de la bellesa i coherència musical -aplicats segons Ics directrius del director convidat cada any-. hi ha a lguna cosa extramusica l en la partitura handeliana que fa que lot i que hagis repetit centenars de vegades la mateixa rrase, no et cansis de tornar-la a canta r, i encara més, que la cantis fins i tot amb més gaudi. Per a aquells qui , com jo, no estan avesats a cantar habitualment, quatre hores seguides d'atenció conti nuada a la partitura i al director és una rasca francament esgotadora, però l'entusiasme que es respira en cada assaig ra més lleu l'esforç. li na gran part del mèrit la tenen també els artífexs principals d'aques t projecte . Grans músics i millors persones. tant la Montse Meneses com a directora del cor i en Pep Surinyac, pianista habitual d'aquest projecte, han sabut contagiar-nos el seu amo r per la música però també s'han deixat encomanar per l'especial ambient dels assaigs. Un ambient carregat d'entusiasme, devoció i amor per la música. Perquè en aquest Messies, s'hi respira per sobre de tot sentiments; la música n'és l'expressió i alhora l'origen, però és aquesta paradoxa la que pot explicar l'efecte addictiu que té la música dc Handel. No és fàcil parlar de sentiments i sensacions, i qui signa no pot evitar sentir-se orfe de paraules per descriure per què en començar l'últim número d'El Messies, "Worthy is the Lamb", automàticament se li omplen els ulls de llàgrimes sense poder evitar-ho, però crec que és un bon exemple per explicar el valor espiritual i no només sensorial que experiències com aquestes tenen en un món en el qual es tendeix a relativitzar cada vegada més el vessant pròpiament metafísic, no pas rorçosament religiós, de la persona. Un altre fet que explica l'espcciallligam emotiu amb l'obra és el privilegi de gaudir de dos assaigs amb un gran professional i tanmateix tremendament divertit Robert King, que ens va explicar El Messies des del seu punt de vista. tot facilitant-ne la comprensió i apropant-nos a la música. La feina amb ell i amb el seu assistent van ser fonamentals en l'èxit final i crec que, amb el risc de parlar en nom de tot el cor participatiu, el ptivilegi de treballar amb gent d' un nivell tan alt no té preu, és simplement un luxe! Però no s'ha d 'oblidar que sense la iniciativa del Servei de Música de la Fundació "la Caixa", projectes culturals i socials com aquests no serien possibles i som molts els qu i esperem poder reviure'ls durant mo lts més anys, perquè de ben segur ho farem amb delit. U El Pn/nu de la Mrísica Ortnlmra nco//(, urr nrry més, aquest Messies larr especial 1 - 1 FEBRER2006 NÚMER03 Escola Superior de Música de Catalunya La biblioteca __ talogarà seu fons cu mental La Biblioteca de l'ESMUC catalogarà la totalitat del seu fons esprés que la Biblioteca de l'Escola convoqués un concurs públic per a la contractació del servei de catalogació, control i processament d'aproximadament 25.000 documents pendents de catalogació (partitures, llibres, CD, DVD i LP), l'empresa barcelonina Doc6, guanyadora del concurs, ja va iniciar Ics tasques dc catalogació el mes de gener passat. Aquest treball es rea litza a la mateixa biblioteca, en uns espais habilitats especialment per al projecte. Segons la cap de la Biblioteca, Montse Urpí, aquest treball és imprescindible perquè «lot el fons de la Biblioteca sigui accessible des del nostre catàleg. Aquest fet per- D metrà que tothom que disposi de connexió a lnternet i consulti el web des de qualsevol punt del món, pugui conèixer el nostre fons». Recordem que la Biblioteca de l'Escola és d 'accés públic a totes les persones interessades en la música, ja siguin investigadors, professors, estudiants o alïcíonats. Pel que fa a l' horari d'obertura, és de dilluns a divendres, de 9 .00 a 20.30 hores, de manera ininterrompuda. La Biblioteca de I'ESMUC posa a disposició dels usuaris, a més de la seva col·lecció, diverses bascs de dades especialitzades en música (RILM , JSTOR, RI SM), així com ordinadors i lectors de CD i DVD d'accés lliure. Presència de l'Escola al nou punt d'informació Barcelona Centre Universitari ràcies a la recent signatura d'un conveni de col·laboració enh·e l'ESMUC i Barcelona Centre Universitari (BCU), l'Escola gaudirà d'un espai al nou Punt d'Informació Barcelona Centre Universitari, que acaba d'obtir les seves portes al públic. Com a centre formatiu de grau supetior, I'ESMUC serà present al nou local del BCU, destinat a donar a conèixer les múltiples propostes vinculades a l'ensenyament supetior amb presència a la ciutat de Barcelona, ja sigui per mitjà de G Punt d' Jnformació-BCU CI Torrent de l'Olla, 219. 08012 Barcelona Tel.: 93 238 90 49 Fax: 93 228 92 59 BHSS (allotjament) Tel.: 93 238 90 72 Fax: 93 228 92 59 Afe: info@bcn-housíng-students.com Afe: info@bcu.cesca.es www. bcn-housing-students.com www.bcu.cesca.es De dilluns a dijous, de 10.00 a 13 .30 i de 15.30 al7.45 hores. Divendres, de I 0.00 a L4.30 hores. De d illuns a divendres, de 10.00 a 13.30 i de 15.30 a 19.30 hores. 2 ESMUC Ics universitats públiques i privades, ja sigui per mitjà de l'ofet·ta complementària i formativa que imparteixen organismes de caire divers. El nou Punt d'Informació BCU està situat al carrer del Torrent de l'Olla, 219, de Barcelona, emplaçament que també acull l'Oficina d'Informació Housing, destinada a facilitar l'arribada i adaptació dels estudiants estrangers a la capital catalana. Els horaris d'atenció dels dos serveis que ofereix el Punt són els següents: Enregistrament a l'ESMUC de la banda sonora original de la - --- telemovie Omar Martínez l 17 dc desembre passat es va enregistrar a l'ES· MUC la banda sonora original (BSO) de la telemovie titu lada Omar Martínez, una coproducció de Televisió de Catalunya (TVC), Televisió Valenciana (RTVV) i Televisió dc Galícia (TVG). La música és obra d'Arnau Bataller, professor de Música per a Mitjans Audiovisuals de I'ESMUC. L'enregistrament va involucrar vuit línies de so per a una formació de saxo teno1~ quartet de corda, guitarra i piano, i va presentar la particularitat de ser la primera gravació a emprar les Línies de cablejat estructurat de l'Escola. D'aquesta manera, el so i la imatge de monitoratge captats a l'aula d'orquestra de I'ESMUC (situada al tercer pis de l'edifici de L'Auditori) es rebien i controlaven des de l'estudi d'enregistrament (al primer pis), on es va fer l'enregistrament i l'edició de la BSO. La transmissió va ser tant en fotmat analògic com digital, per tal de poder comparar la qualitat d'ambdós sistemes. En aquest sentit , cal agrair especialment la participació dels professors de Sonologia Ferran Conangla i Enric Guaus, dels alumnes de Composició i Sonologia, E 2otll all l'lla ==• ..... ....... així com dels músics - mestres i alumnes- de l'Escola durant tot el procés d'enregistrament. Aquest projecte ha estat fruit de la col·laboració entre els departaments de Sonologia i de Teoria i Composició de l'Escola, i ha disposat del suport tècnic de l'Oficina d'Audiovisuals de I'ESMUC. L'estudiant de Composició de l'ESMUC Marc Timón guanya el vuitè Concurs de Sardanes per a Joves Compositors de Blanes ' estudiant de Composició de l'Escola Marc Ttmón ha guanyat el primer premi del Concurs de Sardanes per a joves Compositors que des de fa vuit anys se celebra a Blancs (la Selva), un dels certàmens més destacats del calendari anual vinculat amb el món de la sardana i la música per a cobla. Timón, que ha participat cada any en el concurs d'ençà que es va crear, ha obtingut aquest reconeixement amb la sardana Ningú és profeta a la sePa terra. El premi té una dotació econòmica de 1.200 euros. Marc Timón, de vint-i-cinc anys d'edat, finalitza d'aquesta manera la seva participació en el concurs, atès que ha arribat a l'edat límit establerta per participar-hi. El jove compositor ja va ser reconegut en diverses edicions del certamen amb les sardanes: Tu, bells L vells temps, Tl1is song love is for you o Quan m'arribi l'hora. Dels guardons que ha rebut recentment, ja fora dc l'àm bit juvenil , destaca el primer premi ex aequo en e l Concurs dc Composició de Figueres Francesc Basi!, amb la sa rdana Tempus }'ugit. i l'accèssit obtingut en el Concurs dc Composició de Sardanes SGAE 2005 amb El somni de la princesa Neríclia. A més d' una vintena de sardanes, li món ha escrit una obra lliure per a cobla, narrador i performance de mims titulada Els planetes: periple d'un humà per salvar la sardana, una suite astral per a cobla i tenora solista, així com cançons per a veu i orquestra, com Olor de pluja o el musical Músiques que enamoren, per a orquestra i quartet de veus. També ha compost amb nombroses obres cambrístiques. Nascut a Castelló d 'Empúries, és intèrpret de tible a la cobla Marinada de Badalona i continua cursant els estudis de Composic ió a l'ESMUC, on ha estat alumne de Manel Camp, Albert Guinovart, Eduard Resina i Karst de jong, entre altres professors. També a l'Escola estudia piano jazz i teclats amb Albert Bover i Xavier lbañez. La Beca Josep Maria Bernat, per a joves instrumentistes de cobla, recau en un estudiant de l'ESMUC ' estudia nt de primer curs de tenora de I'ESMUC jordi Gu ixé ha estat el guanyador de la Beca per a joves Instrumentistes dc Cobla josep Malia Bernat. Guixé és a lumne del professor jordi Figaró. Aquest ajut resulta un dels més destacats de l'àmbit coblístic i, a hores d'ara, ha reconegut la tasca de bona part dels instrumentistes punters de l'àmbit associat a la música de cobla. L 3 ESMUC El director de l'ESMUC, Salvador Mas, va presidir el jurat El jove Josep Sanz, guanyador del IV Premi Internacional Joan Guinjoan per a Joves Compositors I compositor català Josep Sanz i Quintana (Barcelona, 1977) ha es tai el guanyador de la quarta edició del Premi Internacional joan Guinjoan per a Joves Compositors, que convoca anualment el Departament de Teoria i Composició dc I'ESMUC. El tribunal, reunit el passat 23 de desembre a les instal·lacions de l'Escola, va acordar per unanimitat concedir el premi, dotat amb 3.000 euros, a l'obra Musik uach janequin. Escrita per a una formació composta per dos clarinets, dos fagots, dues trompetes, dues percussions, dos violins, viola, violoncel, contrabaix, piano i acordió, té una durada de deu minuts. Musik nach janequin s'estrenarà el curs 2006-2007, interpretada per un grup instrumental E de música contemporània dc I'ESMUC. Josep Sanz va ser membre de I'ESMUC durant un període dc dos anys com a estudiant a temps parcial. Actual ment resideix a Stu ttgart (Alemanya), on continua els estud is de composició. Els membres del jurat encarregat de decidir el guanyador de la quarta edició del Premi joan Guinjoan han estat el mateix joan Guinjoan (compositor), Josep Maria Mestres-Quadreny (compositor), Luca Coli (compositor), Bernat Vivancos (compositor) i Eduard Resina (cap del departament de Teoria i Composició); així com Salvado1· Mas (director d'orquestra), qui va actuar com a president del jurat, en condició de director de l'Escola. Els alumnes de l'Escola, protagonistes d'un programa deTVC iversos alumnes de Pedagogia de l'Instrument de I'ESMUC han participat en l'enregis(l·ament d'un nou programa educatiu de Televisió de Catalunya, produït pel Departament d'Infantils i Juvenils de TVC, amb la voluntat de donar a conèixer els inshuments que fo rmen part de l'orquestra. El programa, articulat en tretze capítols de futura emissió, inclou un petit espai en què els alumnes de l'Escola explicaran amb diversos exemples aspectes relacionats amb el tipus i la sonoritat dels seus instruments respectius. El saxo, Ja flauta, el fagot, el violoncel, la veu, la percussió i el piano han estat els instruments mostrats en la primera sessió d'enregistrament, realitzada al final de desembre a l'aula de cor de I'ESMUC. D Curs sobre ellied, amb el tenor Marius van Altena I.AUKACOMA ls departaments de Música Antiga i Clàssica i Contemporània de I'ESMUC van organitzar conjuntament el mes de desembre passat un curs adreçat tant als cantants com als pianistes acompanyants de lied, impartit pel prestigiós tenor Marius van Altena. El curs, estructurat en tres sessions celebrades els dics 12, 13 i 14 de desembre, es va realitzar a l'aula de cor de l'Escola. El prestigiós tenor, exprofessor del Conservatori dc l'Baia i un dels ptimers intèrprets a situar la música antiga en l'àmbit de la difusió generalista, va comptar amb la coJ.laboració d'Assumpta Mateu, Arthur Schoonderwoerd i Francisco Poyato. Amb el títol genèric de «Dues visions dellied. Lieder de Schubert», el curs va afrontar qüestions relacionades amb la interpretació històrica dels lieder schubertians, des de la perspectiva tant dels cantants com dels pianistes. Aquests últims van trebal lar Ics tècniques referents al piano modern i al pianoforte. E El professor de l'Escola Agustí Fernandez, premi Quartica Jazz al millor disc I conegut pianista i professor del Departament dc jazz i Música Moderna, Agustí Fernandez, ha rebut el premi al millor disc espanyol de jazz que atorga la revista Quart ica jaz:. de MadJid, pel seu darrer E 4 trebal l discogràfic realitzat al costat dels també professors de l'ESMUC )o Krause i Liba Vilavecchia, com també de David Mengual (contrabaixista acompanyant durant dos cursos a l'Escola). Reflexió sobre l'estudi del jazz: tradició i innovació er parlar de jazz, hem de tenir en compte dos conceptes importants: improvisació i tradició/llenguatge. I molt més important que aquests dos conceptes és el fet de traspassar la frontera que delimiten, ja que ningú no vol invertir tota una vida en l'estudi i la pràctica de la tradició i les tècniques d'improvisació -o al menys no n'he conegut cap cas en els anys que fa que sóc a la professió-, si no és per transcendir aquests dos conceptes; és a dit~ per tenir una "veu pròpia". Quan un crític o un músic de jazz parlen de tenir "veu pròpia", poden referir-se a coses diferents, com ara so, timbre, expressió particular i distintiva. Una manera particular i distintiva d'interpretar el llengua tge o una manera particular i distintiva d'organitzar el discurs -no oblidem que també parlem sempre d'improvisació. Per començar a estira1· el ftl de la reflexió, em pregunto: si el jazz estigués formalitzat i canonitzat fins, per exemple, al pelÍodc històtic que representa Charlie Parket~ ¿ens h·obaríem formant generacions i generacions de músics que toquessin igual que Charlie Parker i les generacions anteriors? Ho podríem rebatre amb l'argument que en el jazz la innovació és tradició. La història - fins i tot el present- ens ho demostra. El cas, potser, més impressionant de Ja història és el de john Coltrane, que va transcendir la seva "pròpia veu" diverses vegades: podríem enumerar cinc estadis diferents en la seva carrera. El present ens mostTa, per exemple, Kurt P Char/ie Parker 0 EL JAZZ VERlTABLE ÉS UNA ART, I COM TOTES LES ARTS, ÉS LA INTENCIÓ DE L'ARTISTA D'EXPRESSAR LES SENSACIONS I EMOCIONS MÉS PROFUNDES I ÍNTIMES." CHARLIE MINGUS. s ESMUC Brnd Me/ri/rau Rosenwinkel, Mark Turner, Brad Meldbau -només per esmentar uns quants noms molt coneguts i significatiu s-, tots "veus pròpies" en el sentit més ampli. Des d'aquí animo els lectors que encara no els coneguin, que comprovin per si mateixos la meva afitmació. Llenguatge i tradició olts docents ens plantegem de contribuir a la formació dels estudiants des de la tradició/llenguatge, però també des de les seves fronteres cap enfora, on, molt probablement, ens situem nosaltres mateixos amb la nostra pròpia veu. És només a partir d'aquí que podem començar a h·eballar-la i, qui sap, potser acostar-nos a l'art M 6 ESMUC del nostre temps. Només d 'aquesta manera formem part de l'art que s'està esdevenint. Si mai no es travessen aquestes fronteres, mai no se sabrà què hi ha a l'altre costat. Així doncs, hauríem d ' adoptar l'hàbit dc travessar els límits de la tradició, perquè aquesta acció esdevingui una pa11 de la mateixa tradició. Actualment, en l'educació musical (pa rlo sempre de la música de jazz) hi ha una situació de gran formalització. La quantitat innombrable de material didàctic en formats diferents ens ajuda a plantejar l'expos ició del material des d'estadis i punts de vista diferents, i en molts casos aquest matedal resulta imprescindible pel fet que és molt pràctic, ja que es poden posar en pràctica conceptes molt diver- sos de manera immediata. També estem àvids de conèixer cada nou concepte analitzat en cada llibre que s'edita, per comparar- lo amb les anàl isis pròpies . La forma li tzació és el resultat d' una tendència natural en els músics. Però al mateix temps tenim -o, almenys, qui signa té- la sensació que aquest grau de fo rmalització ens podria llançar a una voràgine de canonització d'obres, estils, conceptes i llenguatges. No oblidem, altra vegada, que parlem d ' improvisació. En una entrevista recent, John Scofield diu: «Crec que e l be bop s'ha tomat com la música clàssica. Odio dir-ho, perquè m'encanta. M'encanta la sensació dc tocar jazz, i l'emoció visceral de "swinguejar". Però ara ja és a les acadèmies, i no als clubs nocturns perquè la gent xavlervllaG:>2004 Dmrie/ Pérez Amboage Innovació pugui beure'n i fer-hi l'amor.» Una de les preguntes que ens fem sovint els qui ens dediquem a la docència en aquesta especia litat és: què seria d'un estudiant de jazz que mai no transcrivís solos, temes o acompanyaments per si mateix? És reemplaçable l'experiència de tocat~ escoltar i desxifrar els sons, ritmes, harmonies, i l'anàlisi d'estil, discurs, formal, espacial, etc., per l'experiència de llegir i memoritzar? Una de les activitats més importants en l'ensenyament del jazz és la incorporació de nous coneixements i habilitats, des de la incorporació dels sons, el ritme i la forma. Qualsevol integrant de la secció de vents d'una big band necessita escoltar amb anticipació els voicings que vénen en el compàs següent dels arranjaments; siguin de Count Basie, Ellington o Maria Schneider. De la mateixa manera, qualsevol improvisador necessita escoltar amb anticipació els acords d'un tema sobre el qual estigui tocant, ja sigu i un estàndard, ja sigui un tema d'Etban Iverson. Passa el mateix amb el ritme. No són iguals els desenvolupaments rítmics d'un tema estàndard tocat per Philly Joe Jones -interessantísims i imprescindibles- que els del mateix tema però tocat per Jorge Rossy -igualment interessantíssims i imprescindibles. Per al músic, l'estudiant, es tracta d'una necessitat d'evol ució -que inclourà molts ca nvis qualitatiusen molts sentits: auditiva, pel que fa a altures del so, hannonies, ritme i tractament que se'n fa -tot plegat incloent-hi una evolució emotiva natural-, que no té fi en la carrera d'un músic de jazz. És per això que una certa classe de material didàctic ajuda només parcia lment i/o temporalment. "TOTA OBRA D'ART ÉS FILLA DEL SEU TEMPS, PERÒ MOLTES VEGADES ÉS MARE DELS NOSTRES SENTIMENTS. DE LA MATEIXA MANERA, CADA PERÍODE DE LA CULTURA PRODUEIX UN ART PROPI QUE NO ES POT REPETIR. L'INTENT DE REVIURE PRINCIPIS ARTÍSTICS PASSATS POT PRODUIR, COM A MOLT, OBRES o'ART QUE SÓN COM UN NEN MORT ABANS DE NÉIXER." VASSILI KANDINSI<I. a recerca de la veu pròpia és fonamental en la carrera d'un músic de jazz, o almenys ho és per a qui escriu aquestes línies. És impresci ndible dotar l'a lumne dels recursos necessaris no només per escoltar, acompanyar, interpretar o improvisar, sinó també perquè l'estudiant pugui continuar h·eballant en la realització i concreció dia a dia del seu camí artístic; per ajudar-lo a tTansce ndit~ i que pugui fonnar part del jazz com un autèntic art viu. En definitiva, per aconsegu ir aquests objectius, no és viable un currícu lum inalterable pel que fa al material d'estudi i a la manera d'oferir-lo a l'estudiant - empregunto si això mateix és viable en altres disciplines artístiques. D'altra banda, podem veure l'aspecte més humà i espiLitual de l'art. Viure el moment present ens aproxima a l'ésser i a l'esperit que, va lgui la redundància, té cada moment present de la cultura. Això també ha provocat canvis qualitatius en la història d'aquest art, i així continua passant, per sort. És per això que tenim el compromís i la responsabilitat de mantenir-nos en contacte amb el present cultura l, per pod er ajudar i transmetre la nostra experiència -q ue ha de ser constant- en aquest sentit, si no volem cau re en I'error -i aquest és el motor principal de la meva reflexió- de posar un art que està viu, com el jazz, en un museu. L 7 ESMUC febrer 2006 Departament de Sonologia I Conferència The instrumentalist in electronic music Dia 2, 18.30 hI Aula 345 A càrrec de Julean Simon. Departament de Música Tradicional I Tallers Quatre punts de vista del fiscorn Dies 13 a 16, de 18.30 a 21. I 5 h I Aula 350 Programa: Dia 13: xerrada explicació sobre la història del fiscorn, característiques, manteniment i tècniques pròpies. Hi haurà un torn de preguntes. A càrrec dc Josep Riumalló, que ha estat primer fiscorn de la cobla La Principal de la BisbaJ durant 30 anys i encara fa de luthier d'instruments de vent metaJI. activitats Departament de Música Tradicional I Taller Taller d' instruments mediterranis de la corda polsada Dies22 defebreri 1,8i 15demarç,de 18.30a2 1. 15h. A càrrec de Xavier Mas i Eduard Liniesta. Departament de Pedagogia I Classe magish·al Contemporany music hearing and methods of its developement Dia 23 A càrrec de la doctora Larissa Dzubenko. Dia 14: classe magistral. Impartida per Jordi Giménez, professor de trombó i fiscorn del Conservatori d'Igualada, de SabadeJJ i de l'Escola de Música de Sant Feliu de Guixots, excel·lent intèrpret de sacabutx. Actualment forma part de diferents fotmacions de música antiga. Departament de Música Tradicional I Taller O ccitània: polifonies de tradició oral i balls cantats Dies 27 i 28 de febrer i 1 i 2 de març, de 18.30 a 21.15 h. A càrrec de Pascal Caumont. Dia 15: classe magish·al. Impartida per Jordi Estartus, professor de fiscorn a l'Escola dc Música d'Olot, membre de la cobla Els Montgrins i luthier d'instruments de vent metall. Concert del professorat de l'Escola Lluís i Lourdes Pérez Molina, piano a quatre mans Dia 28, 19 h I Aula d'orquestra Obres de Mam·ice Ravel, Manuel de Falla i lgor Stravinski. Dia 16: classe magistral. Impartida per Miquel Badia, professor de trombó i fiscom del conservatori de Barcelona. Departament de Sonologia I Seminaris Seminaris de sonologia Dia 20, 18 hI Aula 345 Producció d'un disc de música electrònica: des del disseny de sons fins a la masterització. Descripció del procés de producció del segon treball discogràfic de Guillamino, Somnis de Llop, per part del mateix músic i productor, Pau Guillamet, i el coproductor, Pau Arumí. Departament de Música Antiga I Concerts Concerts d'estudiants de trompa natural i fortepiano Dia 21, 12 h. Concert del professorat de l'Escola G aldric Santana, cornamusa Dia 21 , 19 hI Aula d 'orquestra 8 ESMUC Per consultar totes les activitats: <www.esmuc.net> Padilla, 155 - Edifici L'Auditori 08013 Bar celona Tel.: (+34) 933 523 01 1 Fax: (+34) 933 497 108 A/e: info@esmuc.net lnternet: <www.esmuc.net> Dir ec tors d'orquestra/ direccions personals ( 13) Rostropóvitx, l'arc és la batura MSTISLAV ROSTROPÓVITX ÉS UN NOM GAIREBÉ IMPRONUNCIABLE PER ALS IDIOMES COM EL NOSTRE, NECESSITATS DE VOCALS PER LLUIR. PER FORTUNA, TÉ UN APOCORÍSTIC MOLT A L'ABAST, SLAVA. EL MESTRE ÉS UN HOME TENDRE I BON JAN, QUE DESPLAÇA TANTA HUMANITAT QUAN CAMINA QUE BRANDA COM UN GUSSI. AQUEST, DIGUEM, EXCEDENT DE BONHOMIA, FA QUE AL CAP D'UNA ESTONA DE PARLAR AMB ELL JA ET DEIXI ANAR QUE SE SENT MÉS CÒMODE SI LI DIUS SLAVA. J HOM DESCANSA. ostropóvitx pertany a una espècie no gaire comuna del gènere dels dir:ct_ors: é~ més conegut com a mtcrprct 1 com a tal se'l valora més. És cert que hi ha altres individus d'aquesta espècie que quan agafen la batuta sembla que moguin un tornavís, però no és el cas. De fet, els arcs dc la corda són els precedents més directes dc las batutes actua ls en la curiosa evolució d'aquesta pròtesi que allarga el braç i el fa més precís en el marcatge dc l'entremaliat temps musical. El mestre té moltes coses que el fan un bon director. En primer lloc, és un músic excel·lentíssim, en el seu sentit més complet. Va estudiar a fons piano i violoncel. respectivament amb mare i parc com a primers i envejables mestres, i ha desenvolupat totes ducs disciplines instrumentals. Parla d'aquells anys d'aprenentatge domèstic amb nostàlgia somrient. Del seu rol dc violonccl·lista és, per tan indiscutible, tediós d'entrar-hi. Només hi apuntaré els fets que són incidentals en el seu vessant dc director. En primer lloc, el parc dc Rostropóvitx va ser deixeble dc Casa ls, i això el connecta ja amb una concepció netament harmònica i simfònica d'un instrument fonamentalment melòdic. tot i que Bach va fer tot el que va poder perquè anés més enllà. Després, el mestre. Com a intèrpret, s'ha fet tot el repertori orquestral del cel/o i s'ha preocupat d'eixamplar-lo; aquí tenim les seves estrenes d'obres pensades per a ell dels seus professors al Conservatori de Moscou. Prokófiev R i Xostakóvitx, de Brittcn i Boulez, de Messiaen i Bernstcin ... El violoncel de RostTopóvitx ha viscut molt inserit en el tutti orquestral. Finalment, el violoncel - segons que diuen amb propietat alguns tractats d'instrumentació- és l'instrument que més s'assembla a la veu, i no diguem ja quan li fem "cantar" ... El cant dels ocells. La veu com a primer instrument, l'instrument que si la Creació fos comme ça faria un meravellós Déu luthicr, és la millor escola dels seus germans mecànics. A més a més, el mcst re es permetia acompanyar al piano la seva esposa, Galina Vixncvskaia, en un temps primma dona del Bolshoi, amb qui ha llegat un bon repertori rus, clàssic i popular. e manera que Rostropóvitx empunya la batuta amb sòlides arrels d'altres fustes. Des de l'altura del podi, ha aixecat un repertori ampli i agosarat, fins i tot òperes, i la seva titularitat, a partir de 1977. de la Simfònica Nacional nord-americana. amb seu a Washington, li va expandir aquesta dedicació d'intèrpret d'intèrprets. Les millors orqucsh·es del món han sonat segons les seves indicacions, amb un segell personal... El mestre té una obsessió justament pel cant, perquè Ics melodies prenguin com a model l'articulació dc la veu, això és, carregades dc la sensibilitat que manca als objectes. Amb Ics pauses ad fibítum pròpies dc la cançó popular, amb accents ortogràfics, prosòdics, patètics ... Un dclicadíssim solto voce... Rea lment se sent "el plor dels violins a fa tardor" dc Vcrlainc. I té una cura malaltissa dc la corda. La deformació professional fa que la D vulgui escoltar en els seus diferents gruixos i textures i que els instruments de més poderosa intensitat no donin la llauna. parlant amb major o menor propietat segons el metall. Assaja l'orquestra anant amunt i avall i parlant a vegades personalment amb els músics, al seu costat, no des de la càtedra. Els dóna copets a l'esquena ... , aquí surt l'Slava altament "carinyós''. El resultat és naturalment heterodox. La direcció de Rostropóvitx no es pot encasellar ni en els toscaninians ni en els furtwanglerians. És ell, aliè a escoles, escoltant què li diu l'ànima eles dc l'amplificació d'una generosa caixa de ressonància. Propietari de tots els premis imaginables a tots els països imaginables - tampoc dissonruia als països de la imaginació de Trotin, per exemple-, el mestre ha emplenat la seva bondat personal en una bondat social que l'ha portat a jugar-se-la donant aixopluc al Soljenitsin perseguit al mateix lloc i hora de la persecució, i a defensar universalment drets humans i altres causes igualment tan nobles com perdudes. Conservo, a més a més de tot plegat. que poddem titular ''marxistamcnt'' un matí a l'òpera (a Amsterdam), l'adrenalina dc la seva vi talitat exuberant i vehement. el seu tracte de pagès, naturalment amb un anglès infame, i la gran curiositat per a entomòlegs de l'esperit: Rostropóvitx no va parlar malament dc ningú. no va fer ni una crítica. Ni tan sols als qui li havien llevat la ciutadania. com si la ciutadania es pogués sostreure. Rostropóvitx va defensar Soljenitsin. però Rostropóvitx no és Soljenitsin. També aquí, és ell. 256 25 73 11111111 111 !'ALAU MIJSICA CATALANA .. ac. LO"' Cobla, Cor i Dansa al Palau VIII Temporada 2006 Dissabte. 18 de febrer de 2006, 19 h Dissabte, 11 de març de 2006, 19 h ORFEÓ CATALÀ ~--~c.-Potlodó5l COBLA LA PRINCIPAL DE LA BISBAL Cobla Sani J ordi-Ciutat do Barcelona Josep Vila I Cosañas. diac tor Manel c.np,píono FrencflC Cassú, dnclor M4Jsíca al voltant de Uufs Ml1/et E. Morora: Les II9US quo 6S blen R. Lamoto do Grignon: L'aire daurat A. Vives: Ls BalangJeta U M. Mi let: T~ J. Serra: ~ E. M()(ere; Ls SBidana d9 las monges A. Pérez Moya: Matinada LI. M l llet: Ptogflna a la litr<¡¡e del FBnei I Jolerlvola F. Pujol: Son/ Jotrft tnomf/Jilt J. Manén: MatreS8118 LI. M . Millot: In Parodisum LI. M illot: B cant de la senyem J . Sem1: Ptetsenls de boda M. Camp: Ls meva pelita terra I Sule d9 ¡:>rÍTI8V9r8 F. Mo.rtlnez C()(nin: Rosa de Sant Jordi c. Saló: Solemnitat/ Aura del TUia Concln Colla Vteleloe dat Bosc: Tros-~ de/Memoro/ Matlrlez Comh Atnblocol -16<~.: -+ ~ ln•ll• ••cutt11u. Dis~abte , 18 de març d_El__?_0~!..1.~ -~----········ ... 19 h Dissabte, 25 de ..... ····-··············-···· . 2006, . febrer de .. ... COMPANYIA DE DANSA CARLES IBAÑEZ Jordi Loón, dlfOCIOf R. Martlnoz Valls: Cançó d 'amor I de guerra B so do la tonoro i el ballet J. Serra: rBStlmo A. Gulnovo.rt: Hórrfellana P. Poña: RoseiGIS dem¡¡,p. J . Elias: P&-fis Companyia EllK:trica Dharma: Trwrvntana "Evocaci6 1976" S. Brotona: So d'OfiZe i percvssió. F. Mo.rtinez Comin: Plany M. Oh ra: Monlmagaslm F. M o.rtlnoz C()(nín: Po4ma d9 raroorcpe nax G. do Bomelh: Rals Gb1ós. J. Serre; PuigsciV V. Bou: Cont/OU/181 M. Saderra: Olble J. Sem1: BaR pla de Uavaneros E. Domaré: La merl9 blanc E. Toldr6: Sol ponent I Sol bcent I e bac de les ginesteres I e roserar I SOOu I Danses do Vlanova Dissabte, 22 d'abril de 2006, 19 h Dissabte, 4 de març de 2006, 19 h ··--- ------------····· ·········· ····· - .... COBLA SANT JORDICIUTAT DE BARCELONA ~~·· COBLA SANT JORDICIUTAT DE BARCELONA AJbort Guoncmwt, pmo. Xavier P&Qès,dieciOf P. Ventura I F. Pujol: Ls satdana del vailet. J . Ventura: MiJ.Ienní A. Gulnovo.rt: Ccncert per a piano sobre temes de Ma- i CEl A. B()(gunyo: Homenatge a Gatrora F. Mo.rtlnez Comin: Roses da tardor X. Pagòs: Variaobns grotesques S. Brotona: /Jolxegal (Rapsòdia catalini núm. 3) e Venda d'entrades: a partir deiS de febrer de 2006 Preus de les entrades: de 6 a 18 € lnformac161 venda: Tel.: 902 442 882 ·Fax 932 957 208 a/e: taqulllesCpalaumusica.org Venda d'entrades perlntemet: www.palaumusica.org COR JOVE DE L'ORFE6.cATALA.... poiiOCtlol .,.. l'<oorlçol ~ble Vocal Cambra 16 David Ma.. t. orgue E.atow Nabona, dnlctor J . Cabonllloa: Corroote ltalanal Pasacalle Udepri'ner tol Ttenlo XV de Batalla, purt beix J . Carerols: $()f¡)/in que con dulc8 harmonia I Salve regna "Salve dels ecos· I Regina coe1 Lsetare F. Thma: Fuga en Sol rt¡¡Jor I Slabat Mater Oro11nttu I patrocina: Colol;a.bora: ELPUNf EL CONCERT PER A VIOLÍ I ORQUESTRA, "A LA MEMÒRIA D'UN ÀNGEL" Setanta anys de l'estrena a Barcelona del testament musical d'Alban Berg 1 19 d'abril de 1936 és una data significativa de la història del Palau de la Música Catalana: s'hi estrenà la dar..._..... rera obra acabada del compositor vienès Alban Berg, el Concert per a violí i orquestra, ((a la memòria d'un àngel", en el marc del XIV Festival de la Societat Internacional per a la Música Contemporània. Diversos factors fan d'aquesta estrena, de la qual enguany commemorem el setantè aniversari, un esdeveniment especialment sensible. A banda de la qualitat objectiva de l'obra i de la importància de Berg en el panorama de la música europea de la primera meitat del segle xx, cal fer esment de les circumstàncies singulars de la composició d'aquest concert romàntic i corprenedor, fruit de la dramàtica commoció que causà al compositor la prematura mort de Manon Gropius, filla d'Alma Schindler, la vídua de Gustav Mahler, i de l'arquitecte Walter Gropius, que Berg estimava tendrament i a la memòria de la qual és dedicada l'obra. Aquí, Berg va expressar en música un sentiment viscut, el sentiment de la mort. Poc podia pensar que aquest seria també el seu darrer comiat. Quatre mesos després d'acabar el Concert, el24 de desembre de 1935, moria a Viena als cinquanta anys. 27 75 A la Ineinòria d'un àngel L 'ESTRENA BARCELONINA DEL Concert DE BERG TTNGUÉ EL TO D'UN RÈQUIEM A LA MEMÒIUA DEL COMPOSITOR. EN L'ÀMBIT CA- TALÀ TAMBÉ FOU, DE fET, EL COMIAT D'UNA SPOCA lliSTÒRlCA: UNA ETAPA PARTICULARMENT BRI LLANT EN EL TERRENY CULTURAL I MlJSlCAL DE LA GENERALITAT REPUBLICANA, MALGRAT L'ES TENSIONS INTERNES I EXTERNES DE LA SITUACIÓ POLÍTICA I SOCIAL, ERA A PUNT DE SER DRAMÀTICAMENT TRENCADA, T RES MESOS MÉS TARD, P ER L'ESCLAT DE LA GUERRA CIVIL. 1 Oiutntar •Oif"''~:!~{~:.';q ''-ri'i::':~';: ~~M••ml "h• ,~ ~· P\L.-\t DE 1.\ \!l'SIC\ C:\T\L<\SA PROGR AMA I Prti lu dium und Fugc, op. 10 l!:dmund ' 'Oil Borck (Alcmnnya) Ult?<"'O' llrrml.nn Sdat~n:l1rn ",¡-\ ricl" ull'•sicn do ballet Robet t GerltUt·d ( 1\nrçcluna) ' li Drci Frngmt~nte nu~ rie m BiihtJcnwerk ··Ra •·l Y'' Et·nsl Kreuel (Anslri>) , "R•rn.mldttn •• l lnt,rlud.i per- a c.n¡ue-.II'¡J 2 ... t:.l~u<u-11·· f H..tton• • '\· "Le (.ilf)ña" IEtluJïri fin.al SoJH•.._ L..fonort> \feru Urrec-loc Arnon \'Ofl \\thrrn lli I~ \IE.\IORI-' \f Al.tH X 6B.ttG Vtolinkonzerl (Es trena mundial) Alban Berg (Amtt;u) •· "nlhale • AII~ttrll'llo .. :t. Allf'g.-o·Aibgto llil'edoT . AnlD11 'rOO \\~ \iolt lA.u ~t'unu a proclamació de la República el 14 d'abril de 1931 ha,ia de possibilitar la instauració de la Genero litat dc Catalunya i l'apro,,ació d'un Estatut d'autonomia que atorgà a Catalunya competències d'autogoYem i 'a permetre una important tasca de con, trucció del país. La intensificació del connicres socials i pohtics en un marc internacional presidit per l'aseco dc moviments totaJitaris antidemocràtics de dretes i d'esquerres, va condicionar considerablement el reformisme republicà. El feixi -me s'havia consolidat a Itàlia. d nazisme acabava amb la República de 'Veimar, que va trnnsfomulr en el Tcrcrr Reich el març de 1933, i els partits comunistes i el pen ament oficial soviètic esperaven In dc. composició dc Ics democràcit>s liberals per accele" rar-ne la caiguda. ~lnlgmt ks limitades competències de l'Estatut de L9:>2, i d'unn dclicndn situnció dc crisi econòmica. social i pohtica. el Govern de Catalw1yn realitzà una acció molt eficaç i net i\ a sobretot l'n l'àmbit de l'enl'enyament. la cultura. el benestar social i l'ordenació del territori. tot reprenent In ta~ca iniciada amb la Mancomunitat, interrompuda per la dktadura del general Primo de Rh·ern. Paradoxalment. en la dllfT\:ra etapa de la Catalunya auH.mòmka en In p:lU. d~pres de les eleccions del 1936. Catnlun~ a \'h;que allò que ja s'anomenà amb una cena exageració -oosi cmala-. cnrocteritzat per un intent de diàleg chilitzat entre drett!S i esquerres. Tanmateix. el clima de di\i, ió social i la situncio explosiva que es vh'ia arreu de I'Estut htl\ ia c.le pro' ocar moh a\·iat l'esclat de In guerro eh il. En nquest context hi ·tòric se situa la celebració a Ban:dona, del l~ ni :O d'abril de l9J6. del XlV Festí\'lli d<.· la odetnt lntemacionaJ per a la Música Contempo~\nia que. durant una setmnnn. concentrà n la capital catalan 1 un¡¡ :sd~tiw rep~-entació del món de la creadl) mui'k3l i del seu eml)rn. &: l.~ que &redona no era dipositària d'una tradició musical , <.X"Uinr I.Xlmparnble n la dcls centre!' musicals euNJk'US me.::- embkn:~iltic,. En tot cas. des de la Renai~ençn i d \lodernisme. la musica -<n l'nsJ>'<Xte culti\t~t i popular. en ta creació. In interpremció i la im'e-ligndó- hn,;n L 256 ' 28 Orro Bru.-botncke aus der Oper ''\Yozzcck" Alba u Berg 1 Pr~ At.• F,a.a) H la .epu ~ T......wi i pnac:ipj de la 1nun ~ r: T•l'lrr Au. Prt.rn nea& \U. aathn. &- lohri.a \ T~ \u10 Fiul-kl•q•_..n...eM::ftu•~ill·l·. . . . ...., _ . 1-,.. Alff"' - O.uaiOI" · &na.t AD.IH'IMt OAQl't~TJl.\ PAU CASALS tingut un pes important en el teixit cultural, i fins i tot cívic, del país. En la dècada dels anys trenta, personalitats importants d'aquestes diverses branques estaven en actiu al país: I'Orreó Català vivia amb una certa inadaptació el canvi generacional en els clements capdavanters de l'àmbit musical. però alguns dels seus homes portaven la direcció tècnica d'un important projecte d' investigació en el terreny etnomusicològic, l'Obra del Cançoner Popula r de Cata lunya; després de la mort de Felip Pedrell. Higini Anglès era una rercrència internacional de la musicologia ibèlica; 2 Pau Casals, mitjançant l'Orquestra Pau Casals i l'Associació Obrera de Concerts. dedicava una part considerable de la seva activitat a la Yida musical del país, i la creació musical, que renectia òbviament una considerable pluralitat estètica, tenia una notable vitalitat. Segurament els bons oficis de Robert Gerhard. que ja havia propiciat una llarga estada del seu mesne. Amold Schonbcrg, a Barcelona, influenciaren la decisió de celebrar el Festival a Barcelona. El Festival de la SIMC es venia celebrant anualment des de l'any 19.23. 5 'lo es tractava d'un esdeveniment mediàtic, ·inó d'una mostra representativa de les tendències compoitiYes del moment. que responia a criteris de selecció bastant eclc!ctics.~ A la vista de la densitat de programes oficials, podem pens-ar en una oferta certament severa per al públic barceloní de l'època. Entre els intèrprets, a banda dc soliste: i conjunts de cambra, cal e mentar la Banda Municipal de Barcelona. I'OrquestJa Pau Casals, l'Orquestn Sinfónica dc ,\ladrid i I'Orqucsta Filannónicn dc Madrid , dirigides per loan i Ricard Lamote de Grignon. Bartolomt! Pérez Casas, Enrique Femúndez Arbós. llermann Scherchen, Ern~:st An:;cnnet i Karel Ancerl. 1 o e aque, t el lloc de comentar tot el Festival. Si un sol e:-den~niment serveb, com a emblema dc In mnnifcstnció, aquest és. •en:; dubte. l'esmentada estrena mundiul dd Gòucert de •·io/1 d' lban Berg. només uns mesos dcspres dc la seva mort. Va ser imerpretat pel seu dedicatari, Louis Krasnet: i l'Orquestra Pau Casals dirigida per Hetmann Scherchen, que substituí a darrera bora Anton von \Vebem. el qual no se sentí amb forces per tirar endavant l'estrena, arran del pes dolorós dc l'encara recent desaparició del seu gran amic Alban Berg. Ol••eece 11 d'A.,ril •ec· JtJI T.,.. • ._ 17'Jt PRIMER CONCERT D'ORQUESTRA P:W. O O&A.WA I 81UUJSO \"0"' BORCIC «Al&aul•l. ROBBXT CBJUIUI.IIO.r<<'-o) • .. • Ptc •d. 1 f ..... op. I M.-. Ballo< SJt.~:tT KRE...•·~Jnt fA~o~.tt..;a) • • • p,...._..t• 4c tbpc.ra C..at.u ~ ,..praao LIO..OU l'fln'ta ,,• ...,..., U I E I compositor. Com sc sap. Al ban Berg ( 1885- 1935) forma part de la trinitat que configurà l'anomenada Segona Escola de Viena, juntament amb Arnold Scbonberg -el mestre- i Ant on Webern -el condeixeble-, tots tres units no només per ideals estètics compa1iits, malgrat els trets distintius dels temperaments respectius. sinó també per indissolubles i exemplars vincles d'amistat. Berg fotmà part de l'elit cultural que visqué el període impetuós d 'aquell jin de siècle vienès. Home sensible i inteHigent, malgrat els seus hàbits quotidians de vida burgesa convencional, manifestà un poderós instint transgressor subjacent. Conreà l'amistat dels músics Alexander von Zemlinsky o Franz Schreker, del pintor Gustav Klimt. de l'escriptor i crític Karl Kraus, de l'arquitecte Adolf Loos o del poeta Peter Altenberg, i fou lector apassionat, entre d'altres, de Verlaine, Baudelaire. George, Haupmann o Wedekind ... Si alguns el titllen de .. romàntic tardà amb ecos tristanyeucs··, també va rebre l'estigma de ''boL>;evisme cultural" del dogmatisme feixista, no només per les ruptures estètiques de la seva música, sinó també per una evolució vers l'ètica moderna i la preocupació social, com ho transmeten de manera més explicita les dues òperes, Wozzeck i Lulu, q ue situen en la categoria d'antiheroi els protagonistes respectius i exemplifiquen el drama de la quotidianitat en el cantó obscur de figures socialment marginades, degradades per sistemes de poder. Una altra branca d'aquesta dualitat se centra en l'antinòmia entre els vessants constructius i emocionals, entre la música absoluta i l'expressió subjectiva, una aporia omnipresent en la teoria estètica. que reviu amb intensitat particular en les primeres dècades del segle xx. Sobre això, en el seu Tractat d'harmonia. Amold Schonberg substitueix el concepte romantic de "sentiment" pel de "sentiment formal". i amb aquesta translació se situa en un espai objectiu en què el sentiment cristal·litza en una necessitat expressiva que es materialitza dc manera imperativa en la forma. Per la seva part, Berg tenia consciència de la tensió dialèctica entre un romanticisme encara no molt llunyà -reflectit en compositors tan admirats i d'alguna manera p1·csents en la seva obra, com, entre d 'altres, Schumann, Wagner i sobretot Mahler- i la necessitat de regenerar els mètodes compositius i de garbellar -donar-los l'estructura que ells mateixos no posseeixen- els poderosos impulsos emocionals latents al fons d'una intensa i sovint oculta vida interior. Així, cl!i lligams amb el passat són més explícits i visibles en Bcrg que en Schonberg o Webem. en virtut d'una posició menys radical del primer, amb una uti- 1)1 MBVORI<UI ALB.\S Bi!aC C~cf1 Pf' • ALBA-'1 86Jt~ At.UA.N \'k>ll' LOIIJ5 XIIAS.\ta CW..,.•otrt•l muu; """',;;";"~.ao UOS ORJ! "{ñM--¡v;;.~, -.r• \\"'nu:a: • .r Dare<U»n ~.;,::';~, .a'O='fz.~F~~w ,f;:t;;'fv~~AIIiH SCIIEil~ ORQUfSTRA PAU C AS ALS OlllaftS 20 d'Abrtl clcl 19il6 Nil • les 22 PRIMER CONCERT DE MúSICA DE CAMBRA PR.O O A.A WA I • ROlJBRT ALUM !S.....,· ~, . • S..l•~ ~ ' ,..uu • q-r_.. ....,..urce nn tz.rirl> orq-a.n.ua LUDWIC ll!.'1ot I.A-riaJ . . S.....,._~ a puo P•DfY- OEOIIO StOIOlT \\.:ttma) itAR.K 8RUS!'t"W leK tU. e; .A.t • 0... e7'ne~au. pn a ~1 okcwr.ta QOAJITIF OAJ.L'fllt \.'-J 11 \'~0..\\' ltAPIIAL tr.-~-·· -- JAC~ WUlT •f'.._. e-• u-..-.•.._ 1pdl,......,..,... ~ YAYIIDOYA •Pnp) •t C~ ...~r.~= Sout""' SI01111D H R.Uatd <-·-- Prreottan 4•4MSCn ~'EST AJf5DNI!T ~-ka• ILUtEl. AJICEat. !Pr"""'· JACQUES leDtT IP.nol P1101'ESSORS oe L'ORQUesTRA PA U CASALS 0t.ccru 22 ci' A ..ñl d el IQ Nil a IU 22 SEGON CONCERT D'ORQUESTRA Pft. O O R.A :IloCA I Co\RL RIJr.GLES tl' S. A AUl611T 110\i':.G. l'r~ • FRM-.. 11 • C.....-•nF""•...-.tc.n.ocau:a " ' - W .UTVI 111n CZ.n<to XA-RTL~ (S.il.. U.. Ll--A~• • IIODOLFO IL\LPVJU OU4rl• a.--_...w lli IIAIICBL ,JIOI.\LO~';¡ ·~;:;.:;;· raoof~~ noli o~ RO.IIA.II PALB.~TI!II cPol6toUo. • ~-~ otAOon 4•<~tq«••ra 8- Pbt.z CASAS .... Nt. HDitO SAJifJUAS tJIA.. 256 3 lllnd), UUIISI' AICSU"Mf G-1u1Jt,., ORQUf.STA PILA AM()NICA DE MAOillll DIJo•a 23 d' Abr il del llil6 1"'1 a la :n TERCER CONCERT D'ORQUESTRA Pft.OO & I>. W A I .. lL'-s'J:X IIDIDJ.Ill' (A•~,.I KA1U. -'LFilt!D UIIU('.(;H t.A... no • UlUli.. ~IIA»::WJ;lo:V •r....&.~¡ ,._..,. ,._ o-..t,...ariollo- \,ott. SYIPAJf 1- . u . ~..-.. -·-.-;-. . _ . _ . a . . . . . -·,n lli nbU!CO (.A.II::; BUZA/e!:~ ~.~-- IIWII' I,..AI!i(Jl(~• ~ a.- - .......... ....-. ..... ~ ~.-o,¡;.. -·~-0-~,.IIAD.IIF. lització més flexible dc Ja tècnica dodecatònica i Ja inserció d'elementS aliens, melòdics i tonals, imegrnts en un context policstílístic amb rigor absoluL í sobirana destresa compositiva. La valoració de l'obra de Berg ha renectit des del principi aquesta polaritat: c;i una pan de Ja critica parlava d'una ~criptura mas.c;a constructÏ\'Ïsta i autosuficient. d~ d'un altre angle~ li retreia un excés de lirisme. poc 29 256 pressió (expressionistes i intimistes). adient per a una estètica realment moLa seva gènesi és coneguda. Encarderna, tal com ho faran, després de LA TENSIÓ regat pel violinista Louis Krasner, que la Gran Guerra, els puristes de l'estil DIALÈCTICA l'estrenà a Barcelona, l' impacte causerial. El mateix compositor admetia MÚSICA LA ENTRE per la mort prematura de Manon sat en la seva obra l'equilibri simètric enl'abril de 1935 el portà a inGropius ABSOLUTA I tre la modernitat i la tradició, i en una l'orquestració de l'òpera terrompre carta a Adorno afitma que Wozzeck li L'EXPRESSIÓ el treball, que restà iniciar per Lulu sembla tan romàntic com formalment SUBJECTIVA. en un temps molt d'agost, I I l' acabat és construït i que allò que ell pretén breu en relació amb els hàbits comque el públic disfruti còmodament des positius de Berg. del seu esperit romàntic, com si segués Les velades referències tonals que el Concert insinua en una butaca sense necessitat de veure els cingles que provenen de la sèrie de dotze notes en què es fonamenla subjecten ni d'olorar la cola que n'uneix les diferents ta, formada per tres acords perfectes entrellaçats, alparts. ternativament majors i menors, i l'embtió d'una escala En qualsevol cas, pensem que la forta implicació exper tons (9- 1O-l 1-12) que coincideix melòdicament amb pressiva i sentimental de la música de Berg no és aliena les quatre primeres notes del coral de Bach que apaa l'atractiu que desvetlla, entre els compositors del segle reix al final del Concert. Com hem dit, el "programa" XX, en molts melòmans. Jmplicació també personal, perha inspirat el Concert és tan clarament perceptible que què sovint Berg objectiva les seves vivències més íntimes absolutament integrat en el desplegament formal. com en un programa ocult, només accessible als iniciats. En de dos moviments, al seu tom dividits cadascun Consta aquesta línia de projeccions semàntiques, cal esmentar en dues parts ("Andante" i ''Allegretto", el primet; i "Alletot un conjunt de recursos esotèrics -xifres intervàliques, gro'' i "Adagio", el segon). El primer moviment és el resimbologia numèrica, acròstics, criptogrames, citacions trat de la noia desapareguda ("Andante"), completat per i paròdies, personificacions mjtjançant el nom de les nouna evocació dels seus llocs i els seus gestos (" Allegrettes-, procediments que Berg comparteix amb el seu mesto", scherzo amb tres trios, temes populars, melodies i tre i amic Arnold Schonberg. La intenció i el motor esritmes vienesos). Una ruptura dramàtica brutal intropiritual i afectiu d'aquest Concert per a violí, "a la tnemòdueix el segon ("Allegro", la malaltia aniba sobtadament ria d'un àngel" és, però, absolutament explícita. i. després, la mort és anunciada per un titme fatídic, llargament preparat, dotze vegades per la percussió i set pel n testament musical. Algunes obres pòstumes violí, abans de l'esclat del tutti orquestral). Lenta disdc la història de la música tenen una entratensió per pt·eparar l'entrada del coral de la Cantata BWV nyable connotació de testament musical, cons50 de ). S. Bach "O Ewigkeit, Du Donnerwort" (Oh etercient o no, del compositor. Sovint presenten, nitat, o mot de tro): Berg alterna les frases dites pel sotambé, un caràcter de síntesi que, en el cas del Concert i les emeses per un cor de clarinents amb sonorilista l'ari l'expressivitat entre conflicte tot de Berg, suprimeix que respecten l'estricta harmonitzad'harmònium, tat vienemusical herència rica la resumint tot quitectura ció de Bach. L'" Adagio", amb dues variacions, conclou sa i obrint un món ple de perspectives- i integra en un tot coherent un conjunt d'estils contraposats (cultes i posobre la puresa irradiant d'un Sol sobreagut, llargament mantingut, com un símbol de l'Eternitat. pulars), llenguatges (dodecatònic i tonal) i formes d'ex- U NOTES I. En els prop dc setanta anys que ban transcorregut des de l'estrena del Co11cert, aquest només ha estat interpretat, fins ara, en quatre ocasions al Palau de la Música Catalana (9 d'octubre dc 1965, Orquestra Municipal de Barcelona, solista André Gertler, director André Vandemoot, lli Festival Internacional de Música de Barcelona; 29 i 30 de novembre de 1969, Orquestra Ciutat de Barcelona. solista Agustin León Ara, director Dean Dixon. temporada de l'Orquestra; 26 i 27 de gener dc 1980, Orquestra Ciutat de Barcelona, solista Gerard Claret, director Salvador Mas, temporada de l'Orquestra; IS de març dc 2004, Orquestra Simfònica de la Ràdio de Viena, solista lsabellc van Kculcn, director Bertrand de Billy, Palau 100). Recentment ( 14 i IS de gener de 2006) l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya l'ha programat en la seva temporada a 1'/\uditoli (solisw Gidon Kremcr, director E. Martínez lzquierdo). També és previst que sigui interpretat, al Palau, en la temporada dc l'Orquestra Simfònica del Vallès, el 17 de juny d'enguany (solista /\ra Malakian, director Edmon Colomer). 2. Cal decordar que, paral·lelament al Festival de la SIMC, sc celebrà a Barcelona el lli Congrés de la Societat Internacional de Musicologia. Les sessions científiques (seccions d'Història Antiga, Història Moderna, Folklore, Gregorianisme i Orgue) sc 30 78 celebraren a l' Institut d'Estudis Catalans. El Congrés aplegà a Barcelona l'elit dels musicòlegs de tot el món. A causa de les circumstàncies bèJ.Iiques, les actes del Congrés mai no arribaren a publicar-se. 3. Fins al moment s'havia celebrat a Salzburg, Praga, Venècia, Zuric. Frankfurt. Siena, Ginebra, Lieja. Oxford , Viena. Amsterdam i Florència. 4. Les obres que integraren els programes oficials del Festival foren escollides per un jurat internacional elegit per l'Assemblea de Delegats de la Societat, constituït en aquest cas per Ernest Anscnnet, Joan Lamote dc Grignon, Anton von Webern i Bolcslas Woytowicz. Entre els compositors escollits oficialment i Ics ofertes dels amfitrions locals en concerts especials, cal esmentar els noms de Josep M. Ruera, Wladimir Vogel, Ricard Lamotc dc Grignon, Florent Schmitt, Edmund von Borck, Robert Gerhard. Ernst Krenek, Alban Berg, Ludwig Zenk, Robert Blum, Mark Brunswick, Vaclav Kiipral, Jacques lbcrt, Egon Wellcz, Benjamin Bdtten, André Souris, Manuel Blancafort, Béla Bartók, Albert Roussel, Frank Martin, Rodolfo Halffter, Marcel Mihalovici, Roman PaJester, Lennox Berkeley, Karl Alfred Dcutsch, Karol Szymanowski, Fedetico Elizalde, Lars-Eiik Larson, Oscar Espia, Erncsto Halffter, Manuel de Palla, Salvador Bacarisse, Joaquín Turina, Isaac Albéniz, Pedro Sanjuan, Juli Garreta. Enric Granados i Felip Pedrell. JAUME TRIBÓ A LES INSTITUCIONS HI HA H OMES I DONES QUE TENEN COM A MÀXIMA LA DISCRECIÓ, L'EFICÀCIA I LA GENEROSITAT. AQUEST ÉS EL CAS D 'UNA PERSONA QUE SENSE VEURE' S SEMPRE ÉS AL TEATRE DEL L ICEU, ALS ASSAJOS, ALS ARXIUS, I SOBRETOT CADA N IT DE FUNCIÓ AL COVEROL DE L'APUNTADOR O suggeritore. JAU ME 'fRIBÓ, QUE PODEM ESCOLTAR EN ALGUN P ROGRAMA DE RÀDIO SOBRE ÒPERA, EN CONFERÈNCIES O INTRODUCCIONS A LES SESSIONS DEL FOYER DEL L ICEU, I QUE AMB LA PUBLICACIÓ DEL VOLUM 1 DELS Annals del Liceu HA OMPLERT UN BUIT SOBRE EL CONEIXEMENT D ' AQUEST TEATRE I DE LA HISTÒRIA DE L' ÒPERA A CATALUNYA I o' ARREU ÉS CONSI- DERAT PER AQUELLS QUI CONEIXEN BÉ AQUEST GÈNERE COM UN DELS EXPERTS EN VEUS, OBRES, CANTANTS, REPERTORI, ETC. I QUE SE SEGUEIX EMOCIONANT AMB UN BON FRASEIG I ENCOMANANT ENTUSIASME EN TOT ALLÒ DE QUÈ PARLA AMB UNA SENZILLESA ENVEJABLE. Un pou de saviesa operística al coverol de l'apuntador -Quan va decidir ser apuntador o, en italià, aquest nom tan adequat de sug- geritore? -Des de molt nen jo anava al Liceu i podia combinar el meu gust per la veu humana i per la forma de dir-/a, és a dir de cantar en italià, alemany o rus. Em feia gràcia. jo volia saber què deien i com ho deien i ja des de petit em vaig aficionar per conèixer fins i tot l'alfabet ciríl·lic arran de conèixer millor òperes com el Boris Godunov. Per tant, jo sempre he sentit un gran desig de conèixer l'òpera eles del punt de vista musical i textual. -Seguint amb aquesta importància del text, ¿vostè creu que hi ha òperes literàriament ben escrites? -El noranta-nou per cent de les òperes són un desastre com a textos literaris, i si els trèiem la música no en quedaria res. Això es veu més clarament avui dia amb les filigranes que els regidors han de fer, ja que s'adonen que el text no els ajuda gens, però aquest mateix problema ja el va tenir el compositor fa cent o cent cinquanta anys. Per exemple, una de les obres cimeres del repertori, com és La Traviata, podem dir que la versificació de Piave és dolenta, i això és reconegut pels mateixos italians. -Però també deuen haver-hi excepcions ... -Efectivament, en el segle XVIII trobem figures d'una gran categoria, com Metastasio, Da Pon/e, en el segle XIX Felice Romaní, Sa/valore Cammarano. Però les òperes funcionen per la nnísica llevat d'excepcions, com els llibrets d'Otello i Falstaff de la ploma de Boito. ¿I no és perquè en origen ja és una obra perfecta? Podem pensar-ho, en ser fruit de la genialitat de Shakespeare, però no sempre funciona. Així, / 'Otello de Rossini com a teatre no funciona, o l'adaptació de Gounod del Ro meo i Julieta no és res de l'altre món, o el Julieta i Romeo de Zandonai. o Capuletti e i Montechi de Bel/ini tampoc. El valor literari, per tant, és dubtós, però si pensem en Puccini, per pal·liar això se serveix de dos llibretistes en les seves obres més genials: Tosca, La Bohème i Butterny, de Luigi lllica i Giuseppe Giacosa, i per què? El primer era un gran home de teatre, un gran dramaturg que sabia expressar l'acció i la distribució d'espais, etc., i el segon era el poeta. el qual fixava el text, si bé en el cas de Puccini després ho canviava segons les seves necessitats musicals, però a partir d'una gran inspiració poètica. -Si tenim en compte la poca qualitat dels textos, ¿com valora vostè la intromissió de certs regidors per canviar 31 79 4ij818WM-MW + R E T R A T Brittens i janaceks agradi o no; de fet, òpera verista no està prevista, però Mort a Venècia de Britten es veurà d'aquí a dos anys. aquests textos i posar-hi altres de collita personal? -No és res de nou, i sense arribar a ser una pràctica habitual, jo ja fa anys que ho he vist en obres del gènere Singspiel com Fidelio, La flauta màgica o El rapte del Serrall, els llargs parlandos dels quals de vegades resulten artificiosos i o bé s'escurcen o es canvien. jo no entro a valorar-ho, però almenys ara com ara no s'han atrevit a canviar el text musicalitzat. Qualsevol cosa que canviï això ja frega l'estafa, com per exemple el que va fer Peter Brook amb Carmen de Bizet, en què va reduir tota l'orquestració de Bizet a un piano i un clarinet sobre la base de deixar l'essencial i despullar-la d'artificiositat. Llavors ja no és "la" Carmen de Bizet, ja que això inclou text, música i orquestració com a part del producte dels seus creadors primigenis. Una altra cosa amb què tampoc estic d'acord és el que va passar en l'úliim Giulio Cesare del Liceu, en què el senyor Wernicke, en virtut d'un costum del barroc, va suprimir moltes de les àries de l'òpera i en va posar d'altres òperes de J-Iiindel. -L'òpera, per tant, ¿està viva com a creació del passat o morta com a creació del present? 256 -Les dues coses, avui vivim en el món de l'òpera de lítols del passat, però que no es fan a la manera com es presentaven en el passat, sinó que els volem actualitzar, i d'altra banda, el públic mai no ha estat tan allunyat de la creació contemporània; de fet, l'última òpera de repertori és el Wozzeck, i l'estrena va ser al final de la dècada dels anys vint del segle passat. I des de molt abans ja la creació no du públic al teatre com en l'època de Verdi. en què el principal de la temporada era l'estrena de l'última òpera del mestre Giuseppe Verdi. Això ja li passava a Puccini, les estrenes del qual tampoc no aixecaven multituds. Per això la situació actual de desconnexió entre creació i públic no és un fenomen nou. -Però en canvi l'òpera està de moda. 32 80 -Sí. és un fenomen que no s 'esperava ningú, però no només aquí, sinó arreu del món, tot i que com passa amb les modes, tenen la seva durada i les seves fluctuacions. Per exemple, avui dia L'elisir d'amare considerem que és una òpera fresca , fàcil, amb música accessible, mentre que els anys cinquanta jo recordo que la consideraven avorrida, fada, pesada, freturosa d'inspiració, i que aguantar tota una òpera per l'ària "Furtiva /agrima" no compensava, per aquest motiu no es programava gaire. En canvi, es feia Aida any sí, any no, i tot era igual excepte els can- El99% de les ' son un operes desastre com a textos literaris i si els trèiem la música no en quedaria res / tants, que anaven canviant i eren els que duien el públic al teatre, però es mantenia amb el mateix decorat, ja que cada teatre, de les òperes de repertori, tenia la seva pròpia escenografia; en el cas del Liceu la bellíssima de Mestres Cabanes, i sempre era així i ens agradava, i per a mi, com a apuntador, era molt còmode, perquè ja sabia on estaven en cada moment cada cantant. I si no eren pròpies, es llogaven a grans escenògrafs com Sormani, que les servien als grans teatres del món. -Quins compositors eren els top del Liceu? -Si prenem com a punt de referència el nombre de representacions, el primer és Verdi, seguit de Donizetti, ja que entre Lucies i Favorites, cada any n'hi httvia un, dos i més títols del bergamasc; el tercer era Wagner; però té més mèrit, perquè mentre que els dos anteriors ja apareixen des del principi del Teatre, el teutó comença a representar-s'hi cap al 1900, amb la qual cosa té cinquanta anys de retard respecte dels altres. Això vol dir que va agradar molt al públic, perquè les representacions de les seves obres van arribar a aquesta posició en molt poc temps; per aquest motiu Barcelona i el públic del Liceu es consideren wagnerians. I en quart lloc hi ha Meyerbeer, que avui dia es coneix per enregistraments, perquè no es programa, i això què vol dir, ¿que aquella gent eren ximples i nosaltres més entesos? No, és una qüestió de modes. Aquí sempre ha agradat el verisme. i des de l'any 87 no es programa Cavalleria ni Pagliacci al Liceu. En canvi ens cauen -Quins criteris, segons vostè, hauria de tenir un teatre d'òpera del segle XXJ? -No, no opino, no sóc capaç d'opinar sobre aquest tema. Tornant al tema d'abans, crec que el que es fa aquí al Liceu és el que es fa a la resta del món operístic. Sense anar més lluny, també a Itàlia s'ha descobert com un bolet Brillen i jantícek, i es passen la vida fent obres d'aquests dos compositors que no vull dir que siguin dolentes, al contrari, són molt bones, però també té aquesta mateixa qualitat La fanciulla del West de Puccini i ningú no la programa, el mateix que dèiem del verisme. Pel que fa a aquest corrent, n'intueixo alguna explicació, i és que a La Scala de Milà, que ha estat i és un far en el món de l'òpera, durant els dos últims regnats dels seus directors titulars, Claudio Abbado i Ricardo Multi, no eren gens proclius a programar aquest tipus d'òperes; per exemple Abbado mai no ha dirigit cap òpera de les grans de Puccini, sinó que es va dedicar més a tot el corpus verdià, fins i tol les qualificades com òperes menors o del període de "galera", i per la seva banda Multi també va preferir Gluck, Spontini, Salieri i altres autors abans que el corrent verista. Per això crec que si La Scala no ho fa, els altres teatres, per imitació, tampoc. Però també hi ha wt altre handicap, que serien els cantants; per exemple, ningú no diu que Guillem Tell de Rossini sigui dolenta, però ¿quin director artístic programa aquesta òpera a quatre anys vista sense saber si haurà un tenor capaç de cantar-la en el moment?... Això és molt perillós, mentre que si programes amb aquest avenç Kàtia Kabànova de janace/e no hi ha aquests riscos de trobar cantants adequats, i si fas una òpera del barroc, els riscos tampoc no seran tan grans, igual que la reacció del públic amb un repertori desconegut o no tan freqüent està més assegurada en positiu que en programar una òpera de repertori com Rigoletto, Trovatore, en què sempre hi haurà alguns dels personatges, soprano, baríton o tenor que no agradarà i que crearà polèmica i protesta entre el públic, per la qual cosa els directors artístics eviten aquests títols. -El que també s'observa és una política més tradicional en teatres dels EUA que no pas a Europa ... -Sí, el Metropolitan és molt tradicional, si bé estrena moltes òperes, però ho fa en anglès, que és la llengua que . ~--·--;•••• R E T R A T tots entenen, i es queden tan contents, mentre que aquí, en català, després del Gaudí no se sap quan s'estrenarà una altra òpera, i mentre que en altres països, com Anglaterra, tenen teatres amb tradició de fer totes les òperes en anglès, com a /'ENO, aquí hem estat, sense desmerèixer-nos, un teatre de províncies de tradició italiana, com jo m'he encarregat de demostrar per mitjà de la publicació dels Anales del Liceu. És a dir, aquí fins a la dècada dels anys vint, totes les òperes es feien en italià, tant les del repertori italià, com les del repertori francès (Ca rmen, Faust, Manon ... ) o el repertori alemany. Wagner es cantava sempre en italià, es va estrenar Salome i El cava ller de la rosa d'Strauss en italià, però això passava a Itàlia i en molts teatres d'Europa, era el normal. Com era normal que el director musical fos italià, i el director del cor. i el cor sempre cantava en italià, tradició aquesta tíltima que ha arribat fins als vuitanta. El primer Wagner en alemany no va arribar fins a/1920 i un Tristan i lsolda va ser rebutjat no tant per la llengua d'interpretació sinó per l'estil, ja que el públic estava acostumat a sentir /solda per la mateixa soprano que interpretava Aida, Gioconda, Amelia, etc., i en aquest cas la impostació, el so fix, entu bat i l'estil ja no era l'italià sinó l'alemany, que no era freqüent al Liceu. -Un altre dels pilars dc l'òpera són els cantants. ¿Hi ha crisi de veus, avui? -Mai no lti hc1 hagut una crisi total, el que sí es pot assenyalar és que hi ha hagut èpoques amb manca de veus per a un determinat repertori; per exemple, ara hi ha una gran quantitat de veus rossinianes, per això es fa Rossini. Fins fa poc l'única òpera del compositor de Pesa ro era el Barber, alguna vegada La Cenerentola i com cosa rara un Guillem TeU amb Volpi. Es diu que avui no hi lw veus wagnerianes ... , pot ser, però és evident que no es pot donar la casualitat que es va produir en la dècada dels cinquanta, en què lli havia moltes i molt bones veus wagnerianes, tantes que ni en l'època de/mateix Wagner, o de Cosim a, es van arribar a tenir. Igualment els anys cinquanta van ser brillants per a les veus verdianes, ja que van coincidir Tebaldi, Bergonzi, Del A4onaco, Simionato, Cosotto, Cal/as, Bastianini, Di Stefano, Corelli, Siepi, Sutherland, Ghiaurov, etc. i després s'ha desinj7at, però en canvi han sortit tots els intèrprets rossinians. Que hi ha crisi. s'ha dit sempre; de fet, es conserva una carta del mateix Rossini que explica que com que ja s'lwvien acabat els castrati, l'òpera s'havia acabat, que ja no tenia cap interès. Rossini, que en sabia molt més que nosaltres. es va equivocar, per la qual cosa també nosaltres, en afirmar això, ens podem equivocar. jo tinc un llibre de memòries d'un gran apuntador, Gino Monaldi, en què explica, l'any 1902, que s'han acabat tots els grans cantants. que tots els grans divos que ell havia vist ja no podien cantar i que no hi havia substituts. Però del que sembla que aquest bon home no s'adonava és que en aquesta època estava Carusso en forma, Fernando de Lucia, etc.. i això aquest bon home no ho veia. Per tant, jutjar avui dia si el que tenim és bo o dolent, ho veig difícil. -Des de la seva perspectiva i amb el coneixement del mitjà i la història operística, quines característiques hauria de tenir algú que volgués ser un bon cantant d'òpera del segle XXI? -Al marge dels professors que hagi tingut, ha de tenir il don canoro, és a dir. l'instint pel cant, que és el que fa un veritable cantant. Aquesta excusa de molts cantants mediocres que diuen que són uns mestres dolents els qui acaben la veu és fals, són excuses: quan es té un instrument adequat i un cap ben posat... Josep Carreras deia que no hi ha mestre dolent que acabi amb la veu d'un cantant intel·ligent. La senyora Caballé va trobar la seva bona tècnica després de deu anys de carrera, i si ens fixem en els seus primers enregistraments, hi trobem cops de glotis de gust dubtós que després no apareixen, i ja feia temps que havia sortit del Conservatori; per tant, un bon mestre hi pot ajudar, però el cantant ha de tenir l'instint i la reflexió per treballar el seu propi instrument i aprofitar el que té de bo cada mestre. D'altra banda. lli lla els agents. que són els que amb w1a mica de sort ajuden a llançar Wl cantant, com va passar amb Cafferas, que el mateix any el Sr. Caballé el va fer debutar a La Sca/a i al Metropolitan, teatres de primera línia i que van marcar-li la trajectòria, cosa que no va passar amb la Sra. Caballé, a la qual va costar molt més arribar a aquests teatres. Una altra qualitat molt important, per a mi, seria el fraseig, el text, la inflexió de la frase i de l'expressió, que és el que a mi m'emociona del cant, no tant el volum o la perfecció, sinó el sentit musical d'un bon fraseig. Tuna última qualitat seria un certa gràcia per saber moure's a l'escenari, però sempre tenint en compte que són cantants i que el que han de fer bé és cantar. El que és una novetat és que el senyor Vick, respectat regidor, vagi al Teatro Real de Madrid a dirigir Rigoletto i acomiadi el tenor per gros i lleig, quan el Sr. Aquiles Machado ha cantat en altres teatres el rol del Duc de Màntua amb gran èxit de públic i crítica. L'òpera no és una pel·lícula. i el mitjà principal d'expressió d'un cantant és la seva veu. no és el seu físic. De moment el que els cantants han de procurar fer bé és cantar, de fet s'ha de tenir la veu per al personatge i no el físic, perquè si no la Sra. Caballé no hauria pogut cantar niTraviates ni haver estat una de les millors Sa/omes del segle xx. -Acaba de publicar vostè els Anoies del Teatre del Liceu en els seus cinquanta primers anys d'històtia. Com va néixer aquesta iniciativa i què s'hi troba, en aquesta publicació? -Va néixer d'una iniciativa pròpia i d'uns interessos personals que sempre he tingut vers la història en general, i cie l'òpera i del Liceu en particular. Recordo que en temps de l'empresari Pàmies venien estudiosos nord-americans a consultar el contracte de Carussa quan va cantar al Liceu Rigoletto, però... si no es conserven contractes de la Sra. Caballé dels anys seixanta i setanta. imagina't on deu estar el de Carussa del principi del segle. El Liceu era un teatre d'empresari, i quan acabava el seu contracte. aquest marxava i s'ho enduia tot: documentació, pianos. escenografies... ; deixava el teatre buit. I el qui arribava ho portava tot cie l'últim teatre on havia estat. Per tant, no hi ha gaire documentació i això a mi em produïa una insatisfacció, per això se'm 110 ocórrer fer una llista a/ més rigorosa possible de les òperes fetes al Liceu. La primera òpera va ser Anna Bolcna el 17 d'abril de 1847. -Però el Teatre es va inaugurar el 4 d'abril. En aquest període de temps què va passar? -No se sabia. I després d'investigar. 256 33 81 _.m•••··-·.. R E T R A T DES D'UNA CATALANITAT CONVENÇUDA, JAUME ThiBÓ ÉS UN HOME QUE S'OBRE AL MÓN EN EL CONEIXEMENT DE LES LLENGÜES DE L'ÒPERA I DE LA SEVA IDSTÒRIA. JUNTAMENT AMB LA SEVA ESPOSA SÓN UNA PARELLA QUE TINC LA SORT DE CONÈIXER DE FA ANYS I DES DE BON PRINCIPI EM VAN DEMOSTRAR EL MATEIX QUE EN AQUESTA ENTREVISTA: GENEROSITAT, HUMOR, SIMPATIA I AMOR PEL QUE FAN. 256 34 82 em vaig adonar que al Teatre del Liceu, s'hi feia de tot, sobretot prosa, ballet o programes mixtos d'òpera, és a dir, un acte de diferents òperes, que és una tra· dició que arribà fins als anys cinquanta del segle xx al Liceu i que encara es fa en el comiat d'algun director o d'un cantant. Igualment sabem que grans cantants com Gayarre, Tito Rufo, Barrientos, etc., havien cantat al Liceu, però es coneixia per tradició oral, no perquè n'hi hagués constància documental. Davant d'aquesta situació, em vaig proposar de saber què s'havia fet en el primer Liceu d'òpera. Però ja des del principi vaig descobrir que hi havia espectacles diàriament i no sempre d'òpera, com ja hem dit, des que s'inaugura fins que es fa la primera representació operística amb Anna Bolena En la primera temporada només em sortien dotze òperes, amb la qual cosa la història quedaria molt escassa, i mirant endavant no podria posar citacions importants del Teatre com el recital de la Ca lla s que mai va fer una òpera, sinó només un recital; Herbert von Karajan va dirigir-hi un concert, Richard Strauss va dirigir-hi dos concerts, Mascagni, Casals, Stravinsky van dirigir-hi concerts, però no òperes, per tant, si em posava el límit de les òperes escenificades, faria una gran escabetxada històrica. Amb aquest pano- rama, vaig decidir fer una història del dia per dia del Teatre del Liceu, de tot el que s'havia fet. I em vaig dur grans sorpreses, com que per exemple s'ha representat més la Passió i els Pastorets que La Traviata, ja que eren obres de teatre que es feien cada any i amb moltes representacions, i curiosament la Passió es feia en castellà i els Pastorets en català. I així, només la primera temporada del Liceu em van sortir 432 espectacles. -Ja ha publicat, doncs, els primers cinquanta anys. Quan sortiran els altres anys fins a arribar als nostres dies? -El treball està molt avançat. però no se sap qui ho publicarà. jo vaig treballant i ja es veurà. És un treball lent i dur, ja que és principalment treball d'hemeroteca, i hi ha períodes com la guerra civil en què no hi havia programes, sinó papers, i això és més difícil de trobar i contrastar. perquè s'ammciava un espectacle, es feia el paper o programa de mà i després per un bombardeig l'espectacle es ccmcel·lava, o m'he trobat amb papers que anunciaven per al mateix dia i hora funcions com Butterfly i Aida, o sigui que el treball es complicava. Ha estat una labor de consultar moltes fonts diverses d'aquí i de fora, però estic content de com ha quedat i espero millorar-lo en el segon volum. D'una banda, ha estat un treball personal, però assessorat per molta gent que m'ha ajudat donant informació o contrastant la que jo els oferia, perquè em diguessin opinions i dubtes. I d'altra banda, dintre del rigor que té la publicació, hi ha molts interrogants que a mi no em fa vergonya de posar abans que donar per cert una cosa de la qual no estic segur, i això obre nous camps a altres investigadors. -Què és l'òpera, per a vostè? -És una professió, una font d'ingressos, un treball digne i respectable i que jo he triat. Però també és una font inesgotable d'emocions, i així com altres persones s'emocionen amb la pintura flamenca, jo ho faig amb l'òpera. -Què és el silenci? -El silenci jo l'estimo molt. I parlant del Liceu antic jo tinc Ull record i una vivència única del silenci. Quan ja no hi havia ningú a la sala, ni a l'escenari, i a l'estiu estava tot tapat, perquè no s'hi feia res, llavors sentia el silenci. Aquest silenci avui dia és impossible, ja que com funciona amb aire condicionat, refrigeracions, etc., crea un soroll de fons que gairebé és imperceptible, però que existeix i que no es pot parar, segons els tècnics, però que ha trencat aquest silenci tan necessari i tan bell que hi havia abans. Ara ja m'hi he acostumat, però al principi em va costar d'assumir aquest soroll afegit. Com tu, sabem que la millor inversió és la que fem en educació Per això, ja hem construït 120 escoles i instituts nous. Amb 4.200 professores 1 professors més. A més a més, estem modernitzant i ampliant les especialitats de la formació professional. Acostant les noves tecnologies a les aules. Impulsant l'aprenentatge d'idiomes. I creant 30.000 noves places públiques de llars d'infants. Com tu, volem una educ3ció de qualitat. 4m••··-·.. PRECRÍTI CA Bartoli canta barroc al Palau Palau I 00. Freiburger Barockorchester. Cecilia Bartoli, mezzosoprano. A. Scarlatti, Caldara, Corelli, Handel. Palau de la Música Catalana. 23 de febrer de 2006 (21 h). Ibercamera. Orquestra Filharmònica Nacional d' Hongria. Arcadi Volodos, piano. Oir.: ZolUín Kocsis. Haydn: Simfonia núm. 82. Prokófiev: Concert per a piano i orquestra núm. 2. Bartók: Concert per a orquestra. L'Auditori. 22 de febrer de 2006 (21 h). a veu de Cecília Bartoli ha es- L 256 tat una de les més admirades de les darreres generacions; música barroca, una de les més grans intèrprets de les òperes de Rossini i Mozart, referent per antonomàsia de la música de Caccini, Gluck, Handel o Vivaldi, la seva veu ha estat aclamada als escenaris lírics d'aneu del món i ara per primera vegada serà convidada per la temporada Palau I 00 en un dels esdeveniments musicals més esperats d'enguany. Després d'estudiar a l' Accademia de Santa Cecília de Roma, va debutar a Verona el 1987, any en què també actuà a Nantes, Berlín i Yarsòvia. Amb poc més de vint anys Karajan i Barenboim perceben en Bartol i una veu excepcional, detonant per iniciar una carrera intemacional de primer ordre. L'any 1988 canta a Pesaro i un any després a Zuric els rols de Ros ina i Cherubin. L'any 1990 debuta a l'Òpera de la Bastille amb Cherubin, un any desp rés a La Scala en el paper de Comte Ory i al Maggio Musicale Fiorentino amb Dorabella. El seu debut a Salzburg va produir-se l'any 1993 amb el rol de Despina. Ha actuat sota la batu· ta de mestres com Barenboim, Karajan, Abbado, Hamoncourt, Chailly, Mehta, Muti, Solti, Rattle o Christie, i amb orquestres entre les quals les més destacades de la interpretació de la música antiga, com The Academy of Ancient Music, Les Alts Florissants, Age of Enlightenment, Akademie Für Al te Musik de Berlín o la Freiburger Barockorchester, conjunt que l'acompanyarà en aquest concert de Palau I 00 i que, fundat l'any 1987, ja ha actuat en els principals festiva ls de música ant iga d'Europa i ha estat invitat a escenalis d'Amèrica i Àsia. Serà un concert en el qualla música de Handel vindrà servida per una de les veus més admirades de les dues darreres dècades. Els Divertiments de Mozart en mans del Zefiro Ensemble Euroconcert. Ensemble Zefiro. Dir.: Alfredo Berna rdini. Mozart: Divertiments K. 251, K. 205, K. 131. Palau de la Música Catalana. 20 de febrer de 2006 (2 1 h). L 36 84 ' oboista Alfredo Bemardini lidera I'Enscmble Zefiro, un conjunt que ja ha estat convidat en altres ocasions per la temporada Euroconcert i que ara torna al Palau per participar en el Projecte Mozart 250 que el cicle de concerts ha programat aquest any de commemoració mozartiana. Integrat per dotze solistes (flauta Volodos, novament a l'Auditori travessera, oboè, fagot, quatre trompes naturals, dos violins, dues violes i contrabaix), el conjunt oferirà un programa dedicat a tres Divertiments de Mozart, els anomenats Divertiments de Salzburg, unes obres que solen ser interpretades en comptades ocasions. El conjunt posseeix un ampli ventall d'obres que recullen un ampl i àmbit estilístic, i les seves recreacions bé dedicades a les obres clàssiques o de períodes anteriors han estat aclamades per la scva riquesa de matisos i per la seva subti litat expressiva. Ara en el seu retorn a Barcelona tindran l'avinentesa de tomar a mostrar el seu talent amb aquests Di· vertiments per a vent i corda del compositor de Salzburg. a presència d'Ar· cadi Yolodos novament a l'Auditori permetrà escoltar un dels p ianistes sobradament conegut del públic barceloní i que actuarà com a solista de l'espectacular Con- L cert per a piano núm. 2 de Prokófiev. Pianista dotat d'una tècnica excepcional, capaç d'aconseguir unes proeses que només semblen a l'abast de mites com Horowitz o pianistes de la categoria de Kissin o Sokolov, ha mostrat Ja seva vàlua com a intèrpret als escenaris més rellevants del món, amb èxits triomfals a sales com el Ca rnegie Hali o amb recreacions memorables d'obres com el Concert per a piano de Txaikovski o el Concert per a piano núm. 3 de Rakhmàninov. Els seus recitals al Palau, sempre coronats amb obres fora de programa en què desplega tota la seva tècnica inaudita (Marxa turca de Mozart, Carmen de Bizet), atorguen a Yolodos una singularitat certament especial. Però el seu èxit no només rau en la força, en la proesa del seu viJtuosisme i en la velocitat dels seus tempi, sinó que la categoria imerpretativa assoleix en les seves mans idèntica rellevància tot atorgant uns èxits extraordinaris als escenatis més rellevants del món. Ara, acompanyat per una orquestra com la Nacional d'Hongria, dirigida per un il·lush·e pianista com Zoltan Kocsis, Volodos desplegarà tota la seva tècnica i prou coneguda musicalitat en una obra com el Concert per a piano núm. 2 de Prokófiev, estrenat amb un gran escàndol per la seva modemitat i fu turisme el 5 de setembre de 1913 i el més colossal de la sèrie de cinc concerts llegats pel compositor, que va ser revisat l'any 1923. .tm••••••••-. P R EC RÍ TICA Chailly, amb la Setena de Mahler Pa lau l 00. Orqu estra de la Gewandha us de Leipzig. Dir.: Riccardo Chailly. Mahler: Simfonia núm. 7. Palau de la Música Catalana. l de març de 2006 (21 h). na orquestra amb una història que es remunta a l'any 1743 i un director com Riccardo Chailly, reconegut com una de les batutes més rellevants dels darrers vint-i-cinc anys, seran els protagonistes d'interpretar la monumental Simfonia núm. 7 de Mahler. Esctita pel compositor bohemi entre 1904 i 1905, "El cant de la nit" -nom amb què també es coneix aquesta obra- ens evoca en el decurs dels seus vuitanta-cinc minuts una obra pictòrica en dos dels seus moviments, com són Ronda de nit de Rembrandt, segons el que va explicar el cèlebre director d'orquestra i amic personal de Mahler, \Villem Mengelberg. Chailly, director titular de la formació de Leipzig, posseeix una trajectòria musical que l'ha dut a ser titular o a estar íntimament vinculat a formacions com la Simfònica de la Ràdio de Berlín, de la London Philharmonic, Concertgebouw d' Amsterdam, Simfònica de Milà -càrrec que ocupa actualment juntament amb el de titular de la Gewandhaus i de director musical de l'Òpera de Leipzig. En la seva trajectòtia -que entre altres vinculacions, cal recordar que ha comptat amb la d'encarregat de la direcció musical del Te- U lau de la Música Catalana. 13 de febrer de 2006 (21 h). a tro Comunale de Bolonya entre els anys 1986 i 1993-, la seva vinculació amb l'òpera ha estat decisiva per explicar els seus èxits. Assitent d'Abbado a La Scala, des dels primers anys de Ja dècada dels setanta teatres com els de Chicago, Covent Garden (va ser convidat per Sir Colin Davis per cfuigir-hi per exemple Don Pasqua/e), San Francisco ... van poder admirar el talent d'un director que encara no havia complert els trenta anys. Preocupat per difondre el repertori contemporani, ha estrenat obres d'autors com Setio, del seu pare Luciano Chailly, Rimh, Schnittke, Schéinberg (concretament Frühlings Tod l'any 1983), a més de fer la primera interpretació moderna de diverses cantates de Rossini que havien restat oblidades. Ara Chailly al capdavant d'una orquesh·a com la del Gewandhaus, tan vinculada als noms de Kurt Masur i anteriorment a Mendelssohn , Nik.isch, Furtwiingler, Blomstedt..., oferirà una obra de les dimensions de la Setena de Mahler, una partitura per poder admirar tot el potencial musical i interpretatiu que l'ha elevat com una de les grans batutes de les darreres dècades. Temporada OBC. Bella Davidóvitx, piano. Dir.: Salvador Mas. Balada: obra d'encàrrec. Chopin: Concert per a piano núm. 2. Brahms-Schonberg: Quartet de corda núm. 1. L'Auditori. 24, 25 i 26 de febrer de 2006 (2 1 h, 19 h i 11 h, respectivament). legenda del piano, Bella Davidóvitx va saltar a la fama quan l'any 1949 va aconseguir el primer premi del Concurs Chopin de Varsòvia. Nascuda a Baku i nacionalitzada americana, el talent de Davidóvitx ha estat reconegut durant dècades i les seves recreacions de les obres d'autors romàntics i especialment de compositors russos com Txaikovski o Xostakóvitx han L Palau 100. The King's Consort. Dir.: Robert King. L. Mozart: Simfonia núm. 5. Concert per a trompa i orquestra en Re major. W. A. Mozart: Simfonia núm. 36. Concert per a trompa i orquestra en Re major. Pa- Bella Davidóvitx, solista amb l'OBC .P.~E.~.~:..T.. King homenatja Mozart estat constantment admirades. Sota la batuta de Salvador Mas ofetirà a I'Auditoli el Concert per a piano núm. 2 de Chopin, una obra que, com tot el repertori romàntic, la il·lustre pianista coneix amb una profunditat absoluta. La trajectòria interpretativa de Davidóvitx és immensa, i cal remuntar-nos a l'any 1937, en què abans de complir els deu anys ja va interpretar el Concert per a piano i orquestra núm. 1 dc I director d'orquestra btitànic Robert King tomarà novament al Palau per ditigir el conjunt King's Consort en un programa dedicat a Leopold i Wolfgang Amadeus Mozart, compositor de qui es commemora enguany el dos-cents cinquanta aniversari del naixement. Figura unànimement reconeguda en el camp de la interpretació de la música antiga, fundador vint-i-cinc anys enrere de The King's Consort, histotiador per antonomàsia de la figura de Purcell, concerts celebrats arreu del món, més de noranta enregistraments guardonats amb infinitat de premis ... , King a més del camp de la música antiga i barroca ha destacat idènticament amb recreacions d'obres de Mozart, Haydn i Mendelssohn, com també de diversos compositors anglesos del primer terç del segle XX, com ara de Vaughan-Williams, sense oblidar la seva vinculació amb el món de les bandes sonores per a películ·les com The Kingdom of f!ea ven, The chronicles of Namia o El Codi da Vinci. Ara per tercera ocasió King i amb el seu conjunt torna a Palau 100 - després de la memorable versió amb l'Orfeó Català de l'oratmi Elies dc Mendelssohn- amb un programa "Mozart, pare i fill" d'un atractiu inqüestionable. E Beethoven. Després de f01mar-se al Conservatori de Moscou arribaren nous concerts i el seu gran èxit a Varsòvia. No va ser fins al 1967 quan va poder oferir el seu primer concert fora de l'antiga URSS, tocant concretament a Amsterdam. L'any 1971 va poder tocar a Itàlia i finalment l'any 1978 aconsegueix emigrar als Estats Units, país del qual va adoptar la nacionalitat l'any J 984. El seu fill, el violinista Dmitt·i Sitkovetski havia abandonat Rússia l'any 1977 i les autoritats van conced ir a la pianista un visat d'emigració per r~unir-se amb el seu fill a Nova York. Exits al Camegie Hali, intens treball a la Juilliard School. Davidóvitx -fincada definitivament a Nova York- retornà a Rússia l'any 1988. 37 85 T I e A P R E e R -.~-···--···· Í Otello, el cim del drama en música al Liceu Nou ATAPEÏDES REPRESENTACIONS EN DIVUIT DIES OMPLEN EL MES DE FEBRER OPERÍSTIC BARCELONÍ DE LA GRANDESA DE LA VISIÓ VERDIANA DE LA TRAGÈDIA Ote/10. 0 SIGUI, DEL CIM DEL DRAMA EN MÚSICA, COM LA QUALIFICA PAUL HENRY LANG AMB TOTA EXACTITUD. partir d'aquesta afirmació, gairebé està tot dit. Verdi, admirador profund des de la joventut de l'obra de Shakespeare, va maldar sempre per reeixir en la seva reconversió operística. El seu deler es va concretar en tres títols, cadascun molt representatiu de cada moment del compositor -Macbeth, Otel/o i Falstafl- . en un recorregut en el qual va assolir el cim de la seva maduresa creativa. Pel camí, tanmateix va quedar el projecte d'El rei Lehar que tant va delir-se a compondre. Quan Verdi va estrenar Otello a La Scala el 5 de febrer de 1887, era un septuagenari, carregat d'honors i de glòria, que feia setze anys que havia estrenat la seva anterior òpera, Aida. En l'interregne només la mort del poeta Alessandro Manzoni l'havia engrescat a escriure el Requiem que ha fet tanta història. Després va produir-se un buit que ajudà a trencar el suggeriment, no l'encàrrec, de l'editor Ricordi a partir del qual el músic va reviscolar la seva inclinació pel dramaturg anglès comptant amb el decisiu i eficacíssim aj ut d' Arrigo Boito com a llibretista . Otello és una òpera perfecta en què tot es manifes ta i evoluciona amb una precisió i quadratura ideals. És una obra feta des de la iHusió creativa del compositor - no des de l'encàrrec sempre condicionador-, i per tant amb plena i absoluta llibertat interna. Compta amb un llibret que tradueix amb tota exac- A 256 38 86 titud el procés de transformació anímica dels personatges i això aplana la tasca del músic. A més, la mateixa obra literària té un ritme que fins i tot ha estat qualificat d'operístic, amb una acció lineal molt ben construïda, sense el·lipsis argumentals espúries i, definitivament, amb un traç psicològic dels personatges perfecte. o descobrirem ara un argument prou conegut, perquè a més fins a cert punt tan important o més que aquest, que aquesta davallada als inferns del protagonista induïda per la malvolença iHimitada de lago, o que el dibuix exacte del concepte "maldat", és el procés que hi mena, la precisió com cada fet argumental porta a l'altre fins al final tràgic, amb una lògica interna magistralment construïda. Otello i lago esdevenen motors absoluts de l'obra, fins al punt que Verdi havia previst titular l'obra amb el segon dels esmentats, una mica a tall d'homenatge a Rossini i la seva obra homònima. Uns personatges d'aquesta envergadura consegüentment exigeixen dos grans artistes. José Cura (Otello) és probablement el millor intèrpret possible del moro de Venècia que existeix avui en el mercat de veus líriques. N I Lado Atanelli és un dels barítons més destacats del moment, amb presència sovintejada en produccions i enregistraments de gran nivell. Sobre el papet~ ofereix més garanties el tenor argentí, però caldrà confirmar-ho. Krassimira Stoyanova és una notable soprano búlgara, també amb un historial important, que així mateix caldrà confirmar en el personatge de Desdemona, la tercera columna de l'obra. Qui no cal que confumi res és Antoni Ros Marbà, una garantia plena al fossat liceista, com és prou conegut. El muntatge el signa Willy Decker, un vell conegut del Liceu, que, com també és sabut, es mou en una línja poc procliu a experimentacions excessivament agosarades. Otello de Giuseppe Verdi. Lli- bret: Arrigo Boito. José Cura. Lado Atanelli. Krassimira Stoyanova. Giorgio Giuseppini. Vittorio Grigolo. Vicenç Esteve Madrid. Gabriel Sadé. Ana lbarra. Francisco Vas. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció musical: Ailtonj Ros Marbà. Direcció escènica: Willy Decker. Producció: Théatre de la Monnaie i Grand Thé~ tre Genève. Gran Teatre del Liceu. Del 9 al 27 de febrer de 2006. 4i'MIAWMW WMWj. P R E e R Í T I e A María del Carmen, entre nosaltres Ni Schumann, ni Grieg. Persor~ ésGranados cia. Granados havia emprat altres textos d e Fe liu i Codina: la sarsuela Miel de la Alcarria, o Los Ovillejos. Aquest I amb una òpera, María del Carmen, res de piano. L'any 1916 Pe- drell oblia en la "Revista Musical Catalana" l'article en què glossava la personalitat de Granados, tot just traspassat, am b una atzagaiada aparen t: "S'han dit forces coses mancades de sentit comú." Els francesos H. Collet o). Massenct s'esforçaren per equiparar la música de Granados amb Schumann o Grieg. Per sort, estudis recen ts, fins i tot novel·les de Hess, Clark o Milton ens apropen una imatge q ue s'esforça a abandonar un mite limitador del compositor català. ¿Deu ser verista, aquesta òpera? És millor preguntar-nos: ¿ens cal una obra verista? Quan Granados compongué María del Carmen, el 1896, la creació lírica al nostre país era en un moment puixant, in tens com mai. El mot "nacionalisme" ho amamva tot. Quan s'estrenà a Madrid, el 12 de novembre de 1898, després de la desfeta de Cuba, el terme que envaïa tots els diaris era "regeneració", encunyat per Polavieja. Arreu se ce1-cava l'assoliment de l'òpera nacional, amb tantes provatures q ue la musicog1·afi a posterior ha fet c re ure que el model no s'assolí mai, ment re q ue potser el que no s'assolí fou l'establiment d'un model de nació, no només musical. Estem parlant de la darreria de segle XIX. No es podia capir que el concepte de "model'' tenia unes dificu ltats intrínseques: pensar que només podia ser singular, u na d iscussió que va empan tanegar la recepció de les òperes catalanes i espanyoles finiseculars, del segle XIX, és clar. María del Carmen s'estrenà al Teatre Tívoli de Barcelona el 31 de maig de 1899. Va ser interpretada per la companyia de l Teatro Paris h de Madrid, di rigida pel mateix compositor, am b una orquestra de cinquanta músics, juntament amb les òperes La Dolores de T. Bretón i Marina d'Arrieta. Com altres anys, pels mesos d'estiu sovintejaven les companyies que, vingudes des de Mad rid, oferien sarsuela. Aq uell any, i d'acord amb el p ro· jecte avalat per Chapí i l'empresari madrileny, volien oferir unes propostes operístiques de volada. El llibret de María del Cannen prové d'un drama costumista de Feliu i Codina, molt ben conegut pel públic de Barcelona, una peça literària popular a França com a fardín de Mur- escriptor català, liberal, que s'inicià a Barcelona amb el peliodisme satíric en '"Lo Nunci" amb C. Roure, s'establí a MadJid el 1872. va redactar obres costumistes molt difoses, com La Dolores, adaptada per Bre tó n com a exitosa òpera, i també d iversos llibrets de sarsuela. Però la posició idíJ.lica davant de l'horta de Múrcia, on s'esdevé l'acció de María del Carmen, no té res ni de naturalista ni poc de verista. De fet, a casa nostTa no hi ha naturalisme equiparable a Zola, ni tampoc un verisme com e l de Verga. La utilització de d ialectalismes -com la faca, zaragüel/o, o altres girs murcians presents al text-, la citació de ritmes i danses, el mòbil de la manca d'aigua -argument del segle XJX- no té per què simplificar-se com a naturalista ni verista. Una comparació amb els Drames rurals de Víctor Català o amb el naturalisme de Narcís Oller és suficient per fer-nos adonar que ¡\lfaría del Carmen és més propera als quadres de costums d'Emili Vilanova, o Careta i Vidal, o Pons. Això sí, amb una possible lectura liberal molt assuaujada: la confron tació entre cacic i poble es reso l positivament, i el fat no és aclaparador com en les novel·les de Caterina Albert. a recepció a Ja Barcelona del 1899 de María del Carmen va ser diversa, però amb èxit. Vegem com una obra entesa com a reeixida no s'explicà igual. '"L'Esquella de la Torratxa", "La Veu dc Catalunya" advertien del públic dispar que omplí la sala a vessar: els habituals del Tívoli -que no solien escoltar òperes, i eren aliens en ce11a mesura al nacionalisme musical que buscava Granados-, els amics i admiradors del compositor -habituals del Liceu i SO l'· presos per l'orqucstrtl que desalïnava, un cor erràtic i uns solistes desiguals-, i uns pocs que feren una lectura política excloent - uns cants que qualificaren de "'moros", o meridionals. Es reclamaven més audicions de l'obra, que acabà obtenint un triomf segur. El 1933, d uran t la República, Pau Casals n'impulsà l'estrena al Liceu, d irigida per joan Lamote. De forma similar al 1899. hom destacà l'originalitat de l'obra. la qualitat vocal, la música inspirada i amarada d ' un caire popularitzant: és a dir, no hi ha citacions directes. però sí girs melòdics. escales. ritmes, ma laguenyes mu rcia- L nes. Granados aplegava cançons populars i les recreava. Sobre un llibret feixuc, va saber introdu ir elements dramà tics interessants, com una processó i unes danses. S i el 1899 hom lloà q ue Granados no hagués volgu t enlluernar ni afalagar amb melodies adotzenades, el mateix es repetí el 1933. El compositor partí de l'experiència de la sarsuela -hi ha elements ben propis-, hi afegí un acurat treball motívic que no té res a veure a m b Wagner, però sí am b Ped re ll i, propi del seu temps, assajà un recitat cantant per superar la dicotOmia vers-prosa. Moments com la romança de Fuensanta en el primer acte, Ja processó en el segon, o les romances de Perucho i javier són pàgines encertades. Granados fugí del tòpic en la dualitat de protagonistes masculins: un tenor emmalaltit, fill del cacic, i e l baríton com a home de poble no necessàriament ingenu. L'any 1916, poc abans de morir, Granados es veia ell mateix com un 256 "supervivent de la lluita estèril a què ens sotmet la ig11orància i la indiferència de la 110stra pàtria". L'èxit el trobava amb Goyescas a Nova York, per dissort seva. Possiblement en María del Carme11 hi poden haver fragments de girs melòdics i harmònics que recorden el verisme italià, però també d'altres del tot aliens. Si convenim q ue no tenim verisme literari, ¿ens fa falta un verisme operístic? Si veiem un ganivet a l'escena, ¿és suficient per citar la Cavalleria? Si ballen una parranda. ¿serà vetista? Si empra motius musicals, ¿direm que són [ei/motiven? ¿Ens fan falta tantes crosses? El desllorigador cal cercar-lo en la mateixa María del Carmen de G ranados. María del Carmen d' Enric Granad os. Llibret: Josep Feliu i Codina. Ana Ma r ía Sanehez. Mercè Obiol. María R odr íguez. D avid Pittman-Jennings. Albe r t Mo ntser rat. Ste fa no Palatchi. Josep Fadó. Joan Martío Royo. Orqu es tra i Cor de l G ran Teatre de l Liceu. D ir.: Josep Ca ballé-D omenech . G ran Teatre d el Liceu. D el 19 a l 25 de feb rer d e 2006. 39 87 ..m••••••••.. per Eduard V. Patsi Música encreuada Música encreuada de gener 2006 (núm. 255) 256 Horitzontals. I. Obra religiosa -de Pergolesi a Brotons- en ducs paraules. 2. El que comets quan escrius quatre negres en un compàs de tres per quatre. Inspirador mitològic de la música. 3. Els que no són concertino en el concerto grosso. Serpentó. Faristol desplegat. 4. Indicació en la partitura que vol dir "amb trempera''. 440Hz. 5. Un expresident nord-americà del revés. Prefix vital. 6. Associació dc Trompistes Incapacitats. Tres corxeres en l'espai d'una negra (plural). 7. Tartini, Telleman o Toldrà. L'objectiu d'aquests és anar cada cop més ràpid, i no són pianistes. Mi major. 8. Aquests sí que són pianistes, o cantants, o ballarins, o pintors, o actors. Pianíssim en la partitura. 9. Timbala vista des de l'orgue. Mozart, Morera o Milhaud. Rens despentinats. Falistol desplegat. 10. Intèrpret d'espineta tocant al rovescio. 11. Peça del frac que molesta els pianistes quan s'asseuen. Boig musical. Verticals. I. Cançó a la llum dc la Lluna. Od, er, im ... 2. El dels ocells i el del diable de Tartini són els més coneguts (singu lar). Gran compositor de bandes sonores cinematogràfiques com El Padrí. 3. Successió de notes per graus disjunts pròpia de guitarres i llaüts. Sol consonàntic. 4. El gos dc la Heidi o els núvols baixos. El músic que ho és, ho passa molt malament quan ha d'actuar. 5. Regalets desordenats. El dóna el director o directora de la coral. 6. La trompeta en té dues, la tenora una (com la nauta) i el violí no en té cap. Donin descans etern a la protagon islt~ de l'òpera (cap per amunt) . 7. Moc operístic. Els espectacles e nsopits acostumen a semblar-ho. 8. Uneixen I'Arturo (Toscanini), l'Arieta (Ainhoa) i l'arengada (salada). Ofuscament que alguns músics pateixen quan s'entesten a interpretar una obrn peti qui peli. 9. Tifes consonàntiques. Institut d'Ensenyament Secundari. Escola de Pianistes Noruecs. 10. Re benten Ics esferes que tenen més pes. El del guitarrista inclou les cordes de recanvi, el suport de la guitarra, i el drap per treure-li la pols. Pergolesi o Palestrina. Aquest no ha d'anar pas al metge. 11. Gran compositor dc bandes sonores cinematogràfiques com L'assaig d'orquestra. Set semicorxeres en el lloc de vuit. Solucions en el número següent. sidokus.com f-- LA 40 88 Sl - RE l\11 SOL DO MI RE Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nola musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que Ics set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular composició musical. I encaDO RE MJ SOL¡ FA LA Sl ra hi ha una altra pista: si s'interpreten les notes SOL Ml Sl LA RE FA DO que hi ha a les caselles ombrejades (en o rdre: Sl LA FA DO Ml SOL RE d'esquerra a dreta i dc 1-dalt a baix) sonen els priFA SOl, I, A RE 00 Sl llU me rs compassos de la 1-i-t-peça musical que s'indiMl DO SOL FA Sl RE LA ca al peu del sidoku. RE FA DO Sl LA 1111 SOL Solucions en el número següent. SOL LA SI LA RE FA SI DO RE SOL DO SOL SOL <www .sidokus.com> FA La Santa Espina (Enric Morera) Sidoku de gener 2006 (núm. 255) Himne de l'Alegria (L. van Beethoven) LA RE / ;;;¡ co = = ~ !3 ei' § " 256 41 89 Sintonitza, sota la teva direcció: Temporada de I'OBC des de L'Auditori S febrer: La setena de Bruckner. núm. 1 de F. Liszt i Simfonia núm. 7 de A. Bruckner, piano a per Concert amb José Menor, piano. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Eiji Oue. 10:55 h (directe). 1 12 febrer: La Simfonia Leningrad' de Xostak6vitx. 'The Great Citizen' de D. Xostakóvitx; Suite Montjuïc de Britten-Berkeley i Simfonia núm. 7 'Leningrad' op. 60 de D. Xostakóvitx. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Víctor Pablo Pérez. 10:55 h (d irecte). 26 febrer: El segon concert de Chopin. Simfonia núm. 6, 'Simfonia de les Penes' de L. Balada; Concert per a piano i orquestra núm.2, op. 46 de F. Chopin i Quartet de corda núm. 1, op. 25 de Brahms-Schonberg, amb Bella Davidovich, piano. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Salvador Mas. 10:55 h (directe). Temporada del Gran Teatre del Liceu 18 febrer: Otello de Giuseppe Verdi, amb José Cura, Krassimira Stoyanova, Lado Ataneli, Vittorio Grigolo, Giorgio Giuseppini, Vicenç Esteve Madrid i Francisco Santiago, entre altres. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu . Direcció: Antoni Ros-Marbà . 20:25 h (directe). 22 gener: Maria del Carmen d'Enric Granados, amb Ana Marfa Sanchez, María Rodríguez, Albert Montserrat, David Pittman-Jennings, Stefano Palatchi, Joan Martrn-Royo i Mercè Obiol. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció: Josep Caballé-Domenech. 20:25 h (directe). Sintonitza, amb tota la informació: TV3- teletext pàgina 291 Catalunya Música avui, Catalunya Música demà, pàgina 292 www.catradio.com www. ritmes.net/docS/prog ramacatmusica. pd f Intensament clàssics JAUME RADIGALES Del Walhalla a Jerusalem. Wagner i la política. Angle Editorial Col. "Idees. Assaig breu"_ J au me Radigales, en Ja seva prolífica tasca bibliogràfica ara ha confegit un assaig centrat en un tema d 'una vivor en si mateixa permanent, però que determinades c ircumstàncies la fan molt acusada. El de les relacions entre música i ideelogia i, d'una manera partícular, entre l'obra i el complex idea ri polític i artístic wagnerià i el sionisme. El volum conté dos mèrits ca bda ls: d ' una banda, l'aportaci6 de grans dosis de material que il-lush·en el tema i, de l'altra, l'articulació d'un volum que malgrat la seva brevetat fa la sensació que hi és tot. O que no hi faita res d'important o imprescind ible. En aquest sen tit, ho m agraeix la disposició d'aq uest doll de contingut informatiu tan enriquidor, el qual és mostrat amb un dis- curs que se segueix amb una lectura còmoda i fluida, sensc cercar exhibicionismes estilístics o retòrics q ue casen malament amb la naturalesa assagística de l volum . Tot apareix molt clarament, molt en el seu lloc, molt a l'abast del lector profà, en tot cas mínimament sensible al tema. A un tema, insistim-hi, d'u n interès que l'obra potencia d' una manera manifesta. Com a aspecte discutible, hom situaria que l'autor des del primer moment ensenya les cartes de la seva tesi, d'allò que creu i que és valor i concepte segur, i això fa que l'al·ludit discu rs aparegui massa unidireccional, massa tancat a matisos pondemdors del seu nucli, o del que fins i tot podria ser-ne l'oposat. J.C.C. CASPER HOWELER Enciclopèdia de ln música Editorial Noguer. 530 pàgines. y. . han abordado el tema de/ Jazz, una clase de música que ha adquirido una importancia justificada ". Tan simptomàtic com al·lucinant és el finaJ del text de la solapa d'aquesta reed ició de l'Edito rial Noguer. Emprendre un diccionari, una enciclopèdia o una 40% guia és una tasca q ue, més enllà de labmiosa, és molt selectiva. Sigui quina sigui la matèria. Ja ho sabem. Per això cal, i resulta mo lt més recomanable davant propostes desfasades com l'esmentada, partir des de zero (tal cas es preveu que sigui el de l'editorial barcelonina Ma Non Troppo amb nòmina del reconegut Roger Alier, el 2006) i no intentar adaptar un diccionari obsolet per natu ralesa. Si bé l'aportació sobre conceptes tècnics és acceptable, s'hi enyoren tetmes bàsics com fermata, ostinato. sfumatura o trino, com també s'hi haurien de con·egir els mal exposats cavat ina, chalumeau. registre, tessitura; a banda d' incorporar referències a instruments no occidentals com el koto japonès, la m vet africana o el djembé. També s'hi han inclòs com positors catalans com Lamote de Grignon, Nicolau, Mestres Quadreny, Morera, Montsalvatge o Toldrà, entre d'altres. Tret d'això, la resta és insostenible: compositors la panoràmica dels quals és insuficient o desfasada i que pareïxen un mal resum d'obres en casos com Bellini, Boito, Cimarosa, Donizetti, Rossini, Xostakóvitx, Sibelius. Sorozabal, Verdi o Vivaldi respecte de les vint-i-una pàgines sobre Wagner, i la fotografia de plana sencera per als més re putats. S'obvien també noms que mereixerien quatre línies, com els ll ibretistes Romaní i Solera; musicòlegs com Pincherle; d i- de descompte rectors d'orquestt-a com Gardi ner, Knappertsbusch, Muti, Solti i Svetlanov; i algun compositot~ com )ohann van Gaal o Johann Stt·auss pare. Impagables, a més, Ja definició d'El amor brujo de Falla en un apartat propi: el naixement de Toldrà a Vil/anueva y Geltrú; o que l'encàrrec de I' ldomeneo mozartià vingués donat per l'arquebisbe de Salzburg; per no parlar del que s'hi exposa sobre la Novena Simfonia de Mahler en comparació amb les primeres simfonies, i sense esmentar res de la Sisena ni la Vuitena. D'altra banda, enorme, l'arbitrarietat en la metodologia de les dates de naixement i mort dels indicats: se'n cita una o cap -Santiago Kastner, lgor Markévitx-; o bé es posa la ciutal de naixement i mort o només una; i algunes vegades, el dia, el mes i l'any de naixement i defunció. Tampoc no apareix q ue un dels autors, Federico Sopeña, va morir l'any l99l. I es podria continuar... però tot plegat no val ia pena. Es tracta, en resum. d'una reedició absolutament innecessàtia, exemple clar d 'una època pretèrita - la ti pografia, no exempta d'errors. ja n'és una evidència. Una inversió editotial irreguJar, mal revisada i que, en conseqüència, és estètil com a font documentada actual. Certament, més productiu hauria estat encarregar a experts i musicòlegs del país una nova iniciativa. Albert Ferrer i Flamerich g ..... ....a= ~ =""" ~· 256 ~ ~- ..... E3 ¡::; ~· ;:¡ E =-= ""' !Illi Els subscriptors de "Catalunya Música/Revista Musical Catalana" obtindran un 40% de descompte en la compra d'entrades a les taquilles del Palau de la Música Catalana per als concerts dels cicles Cobla, Cor i Dansa al Palau, Els Diumenges al Palau i Orgue al Palau d'aquesta temporada, a partir del dia 13 de febrer de 2006. Cal presmtar el darrer reb11t de In s 11bscripció. 43 91 11111111111111 rA LAU MUSICA CATALANA 1\U t;laONo\ C icle d'Orgue al Palau 111 Temporada 2006 Divendres,3demarçde2006, 19h JUAN DE LA RUBIA, orgue OLGA PITARCH, soprano César Franck I el seu heretatge Obres de: Franck, Vierne, Alain, Toumemire, Ropartz I Langlais Juan deia Rubia, guanyador premi El Primer Palau 2004 Preu de l'entrada: 6 € amb llca·laboraciòdo: ) . .~ Divendres, 21 d'abril de2006, 19h LUDGER LOHMANN, orgue Mozart: Fantasia en Fa menor. K. 608 Franci<: Fantasia en Ls Liszt: Fantasia i fuga sobreelcoral "Ad nos, salutaremundam• Preude rentrada: 1 € Venda d'entrades: a partlrdel 25de 9enerde 2006 lnfonnacl6 I venda: Tel.: 902 442 882 · Fax 932 957 208 horari de dilluns a dissabte de 1O a 21 h afe: taquillesOpalaumusica.org Venda d'entrades per internet: www.palaumusica .org Organltz.o i patrocina; BARCELONA (BARCELONÈS) 21 h Petit Palau Endellion String Quartet. Haydn, Bartók, Beethoven. (Música de Cambra al Petit Palau). 21 ,30 h Palau Natacha Atlas. (Festival del Mil·lcnni). 3FEBRER 21 h Auditori OBC. José Menor, piano. Dir.: Eiji Que. liszt, Bruckner. 4FEBRER 17 hi 18,30 h Petit Palau Centre de Titelles de Lleida. Paire Vallvé, música. Joan-Andreu Vallvé, text. En fan Titella. (Concerts Familiars al Palau). 19 h Palau OSV. Ara Malikian, violí. Dir.: Robert lulher. Prokófiev, Rimski-Kórsakov. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 22 h Palau Kremlin Philharmonic Orchestra. Wagner. (Promoconcert). 11 hi 12,30h Petit Palau Centre de Titelles de Lleida. Paire Vallvé, música. Joan-Andreu Vallvé, text. En fan Titella. (Concerts Familiars al Palau). 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). 1 1, 30 h Palau OSV. Ara Malikian, violi. Dir.: Robert l uther. Prokófiev, Rimski-Kórsakov. (Concerts Simfònics al Palau). 11 ,30 h Aliança Poblenou Banda Municipal de Barcelona. Dir.: fosep Mut. lvanhovitx, Rimski-Kórsakov, Mussorgski. 18,30 h Palau Kremlin Philharmonic Orcbestra. Txaikovski, Mussorgski, Dukas, Rimski-Kórsakov. (Promoconcert). 7FEBRER 21,30 h Palau Enriquc Morente. (Festival del Mil·lenni). S FEBRER 20h Catedral Thomas Daniel Schlee, orgue. Mozart, Haydn, Teyber, Schlee, Haselbock. (l'Orgue de la Catedral de Barcelona. Euroconccrt). 1 FEBRER 5 FEBRER ¡;;¡¡ ¡;¡;;- ...= a 20 b Acad. Marshall Albert Atenelle, piano. Mompou, Séverac, Nin CulmeU. 20h MACBA Magdalena Barrera-Oro, arpa. Magdalena Martínez, flauta. E. Eckart, S. Fidemraizer, D. Gonzalez de la Rubia. M. Gentile. (Avnimúsica). 20,30 h Liceu Otello de Verdi. Dir.: Antoni Ros Marbà. 21 h Palau Alban Berg Quartet. Mozart, Bartók. (Temporada de Cambra d'lbercamera). 20,30 h Liceu Recital Barbara Frittoli, soprano. James Vaughn, piano. Brahms, Wolf, Berg, Strauss, Mozart, Duparc, Fauré, Debussy, Satie, Chausson, Poulenc. ~ ¡¡- 21 h Palau Antonio Vega. (The Project). §!. 21 h Auditori OBC. Dir.: Víctor Pablo Pérez. Xostakóvitx, Britten-Berkeley. 19h Palau OSV. Cor Infantil de l'Orfeó Català (amb el mecenatge de Fundación Santander Central Hispano). Cor l'Arc de I' EMM Can Ponsic. Cor Jove del Conservatori de Badalona. Cor Aqualata del CGM d' Igualada. Cor de l' Escola de Música de Vic. Elena Copons, sograno. Elisenda Cabero, mezzosoprano. Cbristopher Devinc, rciano. ir.: Manuel Valdivieso. Mozart, Mendelssohn. (Concerts Sim onics al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu Otello de Verdi. Dir.: Antoni Ros Marbà. 22 h Palau Kremlin Plúlharmonic Orchestra. Rakhmàninov, Dvorak. (Promoconcert). 11 hi 12,30h Petit Palau Centre de liteUes de lleida. Paire Vallvé, música. Joan-Andreu Vallvé, text. En fan Titella. (Concerts Familiars al Palau) . tth Auditori OBC. (Tercera audició). 17 h liceu Otello de Verdi. Dir.: Antoni Ros Marbà. 19,30 h Palau Orquestra Simfònica de Volgograd. Vivaldi, Marcello, Albinoni, Pacbelbel. (Promoconcert). 13FEBRER 21 h Palau The King's Consort. S. Dent, trompa. C. Stcele-Perkins, ll'Ompeta A. Woolf, trombó all. Dir.: Robert King.l. Mozart, W. A. Mozart. (Palau 100). 14FEBRER 20,30 h Liceu Otel/o de Verdi. Dir.: Antoni Ros Marbà. 21 h Auditori OBC. (Quarta audició). lS FEBRER 20,30 h Liceu Ote/lo de Verdi. Dir.: Anroni Ros Marbà. 16FEBRER 2 1,30 h Palau Tomatito. (festival del Mil·lenni). 17FEBRER 20h MAC BA Grupo Encuentros. Dir.: Alicia Terzian. A. Bofill, M. Rns, C. lópez de Rego, compositors argentins. (Avuimúsica). 9FEBRER lO FEBRER llFEBRER 12FEBRER ~ e; ~f \o 256 ...,. s: ~ = a = ~ = = 45 93 ...•§•••• • 18FEBRER 19FEBRER 20FEBRER 21FEBRER 22FEBRER o;;s 23FEBRER 19 h Palau Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Orfeó Català (patrocinat per Fundació Caixa Penedès). Dir.: Josep Vila i Casañas. Morera, R. Lamote de Grignon, Vives, LI. M. Millet, Serra, Pérez Moya, LI. Millet, Pujol, Manén. (Cobla, Cor i Dansa al Pala u). 20,30 h Liceu Otello de Ve rdi. Dir.: Antoni Ros Marbà. 22 h Pa lau Orqu. Filharmònica Nacional de Bielorússia. Falla, Rodrigo. (Promoconcert). li hi 12,30 h Peti t Palau Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida (dir.: Alfons Reverté). Compa nyia Lazzigags (dir.: Oriol Úbeda). L'orquestra va de festa. (Concerts Familiars al Palau). 11 ,30 h Aliança Poblenou Banda Municipal de Barcelona. Dir.: Rafael Sanz-Espert. Arriaga, Guridi, Guridi-Franco, Sorozabal, Bikandi-Espert, }ones, Katxaturian. 17 h Liceu María del Carmen (versió de concert) de Granados. Dir.: J. Caballé Domenecb. 18,30 h Aten. Barcelonès Anna Alàs i Jové, mezzosoprano. Daniela de Marchi, piano. Mozart, Schumann, Fauré, Massià, Falla, Bizet. (Associació Massià-Carbonell). 20,30 h Liceu Recital lan Bostridge, tenor. Julius Drake, piano. Schumann. 21 h Palau Ensemble Zefiro. Alfredo Bemardini, oboè i direcció. Mozart. (Euroconcert). 20,30 h Liceu Otello de Verdi. Dir.: Antoni Ros Marbà. 21,30 h Pala u Dee Dee Bridgewater. J'ai deux amours. (Festival del MiJ.Ienni). 20,30 h Liceu María del Carmen (versió de concert) de Granados. Dir.: J. Caballé Domenech. 21 h Auditori Orquestra Filharmònica Nacio nal d'Hongria. Arcadi Volodos, piano. Dir.: Zoltan Kocsis. Haydn, Prokófiev, Bartók. (lbercamera). 2 1,30 h Palau La Locomotora Negra. Kathy Autrey. 35 anys/MM. (Festival del Mil·lenni). 19,30 h Peti t Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Cata lana (patrocina:ler F undació Caixa Catalunya). Nicolau de F~eiredo, clave i orgue. aria Elena Medina, viola de gamba. Santi iron, violone. Dir.: Jordi Casas Bayer. A. Scarlatti, D. Scarlatti. (Cambra Coral). 20h Acad. Marshall Pablo Amorós, piano. Haydn, Albéniz, Schumann. 20,30 h Liceu Otello de Verdi. Dir.: Antoni Ros Marbà. 21 h Palau Freib ur~er Barockorchester. Cecília Bartoli, soprano. Handel, A. Scarlatti, Ca dara, Corelli. (Palau 100). 20,30 h Liceu Otello de Verdi. Dir.: Antoni Ros Marbà. 21 h Auditori OBC. Bella Davidóvitx, piano. Dir. : Salvador Mas. Balada, Chopin, Brahms-Schon berg. 19 h Palau Companyia de Dansa Carles lbañez. El so de la tenora i el ballet. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20,30 h Liceu María del Carmen (versió de concert) de Granados. Dir.: J. Caballé Domenech. 22 h Palau Orquestra Simfònica de Volgograd. Rodrigo, Beethoven. (Promoconcert). 11 h Auditori OBC. (Tercera audició). 11 ,30 h Aliança Poblenou Banda Municif¡al de Barcelona. Dir.: Josep Mut. Ketelbey, Mut, Sinatra, Armstrong, O fenbach, Pascuali i Fernandez, Barroso. 18 h Palau Orquestra Filharmònica de Novosibirsk. Dir.: Thomas Sanderling. Mussorgski, Cervelló, Txaikovski. (Els Diumenges al Palau). 18 h Liceu Otello de Verdi. Dir.: Antoni Ros Marbà. 20,30 h Liceu Otello de Verdi. Dir.: Antoni Ros Marbà. 21 h Petit Palau Trio Claret-Colom-Lluna. Beethoven, Guinjoan, Brahms. (Música de Cambra al Petit Pala u). 21 h Palau Quartet Stamic. Ramon Coll, piano. Kozeluh, Dvorak, Janacek. (Temporada de Cambra d' lbercamcra). §: s .._, e= a ...., ""'' ~- 256 _, <"=> ~50 a I§¡; ~· 24FEBRER ~ 50 ¡;;¡;- = = 2SFEBRER 26FEBRER 27FEBRER 28FEBRER TERRASSA (VALLÈS OCCIDENTAL) 46 94 S FEBRER 18 h Centre Cultural BaUet Nacional de Portugal. Dir. artístic: Mehmet Balkan. Coreografies de Hans van Manen. (Fundació Caixa Terrassa). 16FEBRER 21 h Centre Cultural Orqu. Ferenc Uszt de Budapest. Albert Guinovarl, piano. Janos Rolla, concertino director. Gershwin, Chopin, Dvorak, Liszt. (Fundació Caixa Terrassa). LA FuNDACIÓ CAIXA CATALUNYA EL CoR DE CAMBRA u DE LA MÚSICA CATALANA