Revista Musical Catalana. Núm. 258 Abril 2006
Editorial: Programar música catalana, exigència i equitat / PANORAMA Festival Manon en la temporada 2006-07 del Liceu. Jaume Comellas / Birgit Nilsson, la fi d'una etapa. Albert Vilardell / Gràcies Joan Lluch. Nona Arola i Vera / Del seu affm.: Sr. Joan Lluch. Jaume Comellas / En la mort de Romano Gandolfi. Jaume Comellas / Celebracions o la vivència de compositors catalans contemporanis. RRMC / Dietari d'un crític en excedència. El seien t d'en Montsalvatge. Antoni Batista / Mikrokosmos: El poder de la música. Pere Artís / Tangents: Manon. Jordi Maluquer / Ho han dit, ho han escrit... / Crítiques: Jaume Comellas, Lluís Trullén, Robert Benito, F. Taverna-Bech i Xavier Chavarria / El Cor Jove rep el Cor de la Universitat de Viena. RRMC / TEMA Música i poder (II). Reflexió de base i paradigmes contemporanis / Poder versus llibertat creativa. Josep M. Bricall / Casals i Cassadó. Imatge de la confrontació civil de la seva època. Mònica Pagès / Difícil diàleg de Falla amb el franquisme. Jorge de Persia / MUSICALIA Régine Crespin. Una soprano wagneriana d'arrels mediterrànies. Mercedes Conde / Rudolf Buchbinder, Compagnia La Rossignol, Quartet Casals i Quartet Kuss, Ludger Lohmann, Marta Almajano. Lluís Trullén / El ganxo. Estrena d'una òpera de Mestres Quadreny. Jaume Comellas / Die tote Stadt. Esdeveniment al Liceu. Verònica Maynés / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Ss pilars del Palau ja són més de dues-centes empreses amb inquietud per la culttxa. Tu també pots irlcorporar-te a la Furdadó com a 1\Aemb(e d'Honor, Membre Protector o Patrocinador. hlormació: 93 295 72 14 patroc:inad<Jrn@palmusica.cxg Tu també pots ser un dels pilars del Palau u __s....,.,... n"'"'' ~J aberti¡ ._ /'~PM ~ Fundació Cab<an...d!o (]][[) 4> ~ ~(MA(ATN.Uif'llll Auól • ll~dtl4.illt\ll - C.UAI.UN'YA ~Bancaja ~ - os 1( wtnterttlur Modacl6 "IICold IJ> -- (hP.) Colonial ... - '•LWtoiloJIICACII~ ,ICI@ti® ~3 11 -+-- -- = tv gasNatul'lll C- G!pr.lbo Grupo Planeta CAIXA CATAlUNYA <0> [jl ._..,,.,...... "01'1 \. l;y;ILXI:N J...~ FIINl'lf\CIÓP\IIG EL PAlS SIEMENS ~ . ~EURC\'MOI ~SPA I - ---- ~ OU'OlllA 11\AfiiMIIQ .... Q>DORNIU P 10ne er $01Hlri.I'BI<In.«JíJJ lt.'!/:: . MPG .$ ·-u ~ '"~!('~ Tr*!iním ABC CATALUNYA, ACCENTURE. AGEFREO, SA.. AGROLIMEN, AGUST[ TORElló, S.A., AIRAT, S.A., AJUNTAMENT DE LA S~NIA, AJUNTAMENT DEL PRAT DE LLOBREGAT, ALIANÇA, ALMIRALL PRODESFARMA, ALSTOM TRANSPORTE, S.A., ALTAE BANCO PRIVAOO • (GRUPO CAJA MADRID), ALLIANZ SEGUROS, AON-GIL & CARVAJAL, ARMAND BASI, ASCENSORS JORDÀ S. A.. ASEPEYO, ASSOCIACIO/COL·LEGI D'ENGINYERS INDUSTRIALS DE CATALUNYA, ASTRALPOOl, BAGU~S·MASRIERA JOIERS BANCO POPULAR ESPAElOL, BANKINTER, BAOU~S ASSOCIATS, FAMILIA BARCELÓ SONADA, BBVA, CADENA COPE, CAIXA DE GIRONA, CAIXA DE TERRASSA, CAMBRA DE COMERÇ DE BARCELONA, CANON ESPAElA, S.A., CAPRABO. S.A., CATALANA OCCIDENT, CATALUNYA MÚSICA I REVISTA MUSICAL CATALANA, CAVA SUMARROCA, CIMENTS MOLINS, CLARIANT IB~ RICA, CLOS-9, S.A., COBEGA. S.A., CO~ LEGI D'ENGINYERS DE CAMINS CANALS I PORTS - CATALUNYA, COl: LEGI DE FARMACeUTlCS OE BARCELONA, COMRÀOIO, COMSA, S.A.. CONDIS SUPERMERCATS, CONSORCI DE LA ZONA FRANCA DE BARCELONA, CORPORACIÓ AGE, CR~OITO Y CAUCIÓN, JOAN CURTO I MASSANA, CHOCOLAT FACTORY, DATATON LATINA, DIARI AVUI. CARLES O!Az I GOMEZ, DOW CHEMICAL IB~RICA, ORAGADOS OBRAS Y PROYECTOS. S.A, El MUNDO DE CATALUNYA. EL PUNT, ERCROS. EUROARMSTREBALL TEMPORAL, FRANCESC FERNÀNOEZ I JOVAL, RAMON FERRER I CAN ELA, FIGUERAS INTERNATIONAL SEATING, S.A, FIRA DE BARCELONA, FM.2 INSTAL·LACIONS, S.A., MARIA FONT DE CARULLA, FONT VELLA, FUNDACIÓ DAMM, FUNDACIÓ PUIGVERT, FUNOACIÓN CUATRECASAS, FUNDACIÓN HERBERTO GUT DE PROSEGUR, GABINET URIBE, GAOE/GRUPO DE ASISTENCIA Y OISeflO ELECTRÓNICO, S.L., GAES. GISA, GLAXOSMITHKLINE, G.P.O.. S.A.. GREMI DE CONSTRUCTORS DE BARCELONA I COMARQUES. GRUP PANRJCO, GRUPO AC MARCA, GRUPO RECOLETOS, GUlNOVART & OSHSA, HABITAT GRUP EMPRESARIAL, IBEADROLA. l.C. EMPRESARIAL, INORA, LA SEDA DE BARCElONA. LABORATORIS DA ECHEVARNE, LABORATORIS INIBSA, S A , LATITU04, UCO lEASING S.A., E.F.C, LOGIC CONTROL, LOTO CATALUNYA, ALBERT MALLOFR~. MERCK FARMA y OUIMICA, S.A., S.A., MIOUEL ALIMENTACIÓ GRUP. S.A.. HORACI MIRAS I GINER, MORGAN STANLEY. MRW, NATUR SYSTEM, S.L., NEC IBffiiCA. s.A., NESTLE ESPAÑA. S.A, NlSSAN MOTOR IB~RICA, S.A., NOVELL, ONA CATALANA, ONDA RAMBLA. OVIOEO TV, PANASONIC TECHNICS. PORT AVENTURA. PORT DE BARCELONA,PRJCEWATERHOUSECOOPERS. 0UAD1S, RACC. REGAL INSURANCE CLUB. RENFE, FtJNOACió RICAROO MOliNA, S.A.,ROCA JUNYENT ADVOCATS. FRANCESC RU81RALTA I VILASECA, SABA APARCAMENTS, SA, S.A. OAMM, S.A.C R E.SA , SALICAU. SANOA- AVENTIS, 11111 11111 OR FE Ó CATA tA JOAN SANTAUlARIA I SEW1A. EMlJ SARR10N I AVINENT, SAYTEL SERVEIS Jt.fORMÀOCS, SB..MAR, SA, SERWIED, S.G.A E-FlJNOAOO AUTOit JOSEP SINGLA I BARCEI.O, fAVAY PALAU DE LA MUS ICA lilSliCA. S.L., SOHY ESPAÑA. SA, STAFF EMPRESARIAl, THE COLOMER GROUP, TORRASPAPEL, OSCAR TUSQUETS BlANCA, VIAT~ BA1XA5. SA VITAUCIOASSEGURANCES. lliI WWN.pala\.mJslca.cxg 3a ÈPOCA ANY XXIII ABRIL 2006 Consell Editorial: Fèlix Millet (President), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Mata bosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner, Ramon Pla i Jordi Rueda. Consell de Direcció: Pere Artís (editor), Jaume Comellas (direcció periodistica), Lluís Millet (direcció musical) i Montserrat Urpí (coordinació amb l'ESMUC). EDITORIAL PANORAMA En la morf de foa/1 Lluch ••o o • • O ft W G Disseny: Ferran Sendra Secretaria de Redacció: Teresa Martínez Publicitat: Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, lr 7a Tel.: 93 487 76 26 08007 Barcelona Preimpressió: Ormograf, S.A. Impressió: Agpograf, S.A. Distribució: Distribarna, S.A. Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 • TEMA A W ; A . W Birgit Nilsson, la fi d'una etapa per Albert Vilardell Gràcies Joan Lluch I Del seu affm.: Sr. joan Lluch per Nona Arola i Vera I per Jaume Comellas En la mort de Romano Gandolfi per ].C.C. Celebracions o la vivència d e compositors catalans contemporanis perRRMC Dietari d'un crític en excedència. El seient d'en Montsalvatge per AnfOI'Ii Batista Mikrokosmos: El poder de la música per Pere Artfs Tangents: Manon per Jordi Maluquer Ho han dit, ho han escrit... Crítiques per f. Comellns, U. Trullén, Robert Ben ito, F. Taverna-Bech i X. Chnvarrin El Cor Jove rep el Cor de la Univeristat de Viena per RRMC Música i poder (li). Reflexió de base i paradigmes contemporanis Poder versus llibertat creativa per Josep M. Brica/1 Casals i Cassadó. Imatge de la confrontació civil de la seva època per Mònica Pagès i Santacana Difícil diàleg de Falla amb el franquisme per forge de Persin ...................................................................................................... ............................................................ MUSICALIA Sant Francesc de Paula, 2 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 72 10 $ www.palaumusica.org A/ e: revista@palaumusica.org l'alau de la Música Catalana, telèfon d'atenció al climt 902 44 28 82 (de dilluns a dissabte, de 9,30 ha 21 h} Portada: Muntatge de Boulewrd Solitude de T[enu (foto: Bill Coopcr). • • • • cataloo!'a música/revista musical catalana Els articles publicats a "Catahmya Música/ Revista Musical Catalana" expressen només l'opinló dels seus autors. "Catalunya Música/ Revista Musical Catalana" no mantindrà correspondència amb els autors d 'originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. C> de les reproduccions autoritzades, VEGAP, Barcelona 2006. Amb el suport dc la Generalitat de Catalunya. Festival Manon en la temporada 2006-07 del Liceu per]. Corne/las --------------------------------------------------------------------------------------·-----------------------------------------------····------------------- Col·laboren en aquest número: NONA AROLA i VERA, PERE ARTfS, ANTONI BATISTA, ROBERT BENITO, JOSEP M. BRICALL, CESC, XAVIER CHA VARRlA, JAUME COMELLAS, MERCEDES CON DE PONS, JORDi MALUQUER, VERÓNICA MA YNÉS, MÒNICA PAGÈS i SANTACANA, EDUARD V. PATSI, JORGE DE PERSIA1 FRANCESC TAVERNA-BECH, LLUÍS TRULL'ÉN i ALBERT VILARDELL. Programar música catalana, exigència i equitat • W A Régine Crespin W A W Régin e Crespin. Una soprano wagneriana d'arrels mediterrànies per Mercedes Conde Pons Rudolf Buchbinder, Compagnia La Rossignol, Quartet Casals i Quartet Kuss, Ludger Lohmann, Marta Almajano per Lluís Trullén El ganxo. Estrena d' una òpera de Mestres Quadreny per J.C.C. Die tote Stndt. Esdeveniment al Liceu per Verónica Maynés Música encreuada. Sidokus.com per Eduard V. Patsi ·---------------------------------------------------------------------------------················--··················-··································- ------ SCHERZANDO CONCERTS 0 perCesc o 3 147 Revista de I' ESMUC, pàgines centrals 11111111111 l'ALAU MUSICA CATALANA Els Diumenges al Palau XIV Temporada 2006 -----------------Diumenge, 19 de març de 2006 UNA TARDA AMB MOZART SALA PETIT PALAU, 16.30 h Lom Plano Trio. Denlol Llgorlo, piano Fantasia en Re menor; K. 397 Sonata en La major, K. 300 Trio en Sol major. K. 564 Ourllda· 1 hote.. Preu: 5 € ~ore d'abonomonQ SALA DE CONCERTS, 18 h Orqueslra Nacional de Cambra d'Andorra Cor de Cambra del Palau de la MC.slea Catalana (pa!IOCftl par Foodaaó C..JCII Catàunyaj Gorord Clami, lltOl Núria Rial, soprarc. Marisa Malü>s, cortral!. Uuls Vilamaj6, tenor. Pau Bo<des, bax Jordi Casas Bayor 1 Marzio Conti, dir9ckrs La flauta màgica (obertura) SIITfonies núm. I I 41 (pnmera 1 ú1fula) Concert peravdiorquestranúm. 4, enRemapr; K 218 ~speroe solemnes de confessore, K. 339 (Concert lnctòl an l"abonament) Diumenge, 26 de febrer de 2006, 18 h ORQUESTRA FILHARMÒNICA DE NOVOSIBIRSK Diumenge, 2 d'abril de 2006, 18 h Thomos Sanderllng, director ORQUESTRA SIMFÒNICA DEL VALL~S ORFEÓ CATALÀ Moussorgskl: Una nit a la muntanya pelada Cervelló: Ybris (poema dramàtic per orquestra) Txalkovski: Simfonia núm. 5, op. 64 en Mi menor Maria Espado, soprano. Elena Copons, soprano Josep Pizorro, lonor: Jordi Rieart, OObc Josep Vila l Casañaa, director (petroclnot por fundoctO Caixa Ponedès) Mozart: Gran Mtssa en Do menor Concert potroeinot per. I • I • Fund~cló . . . . UuisC.arulla Diumenge, 5 de març de 2006, 18 h Diumenge, 28 de maig de 2006,18 h SWEDISH WIND ENSEMBLE -Casen>.-I Ak"""""· Ctvtatlon Undbo<¡¡, d<OetOf Han• drQclor Forraro: Homenatge a Joaquín Sorola Undborg: Mandraks in lhe corner Alfvòn: Suit11 "La muntanya del rer Una nit a l'Òpera (se4ecci6 d"èperes de Pucci1i, Verdi i Blzet) CUARTETO QUIROGA Desprez: Motet "In pnncípb eral Verbum" Mendelssohn: Ouartet en Mi bemoll major, op. 12 Ravel: Quartet de ccxdes en Fa major CUatteto Oulrcga gulllyador Pf*"' El Primer Palau 2005 ambltcd·ltbolllcódo: ••..mgr~ Organllul poltOclno: Preus de les entrades: de 3 a 25 € (Sala Petn Palau 16.30 h. 5 € fora d'abonament) www. palaumusica.org Patroclna: 11·--·""' ,..... Col-labora: os fets recents de característiques dissemblants però amb nexes comuns han contribuït a fer evident una realitat somorta però d' una importància indiscuti ble. El prime1~ l'excel·lent mosh·a de música catalana amb què es va inaugurar el cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau amb l' Orfeó Català i la Co bla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona dirigits per Josep Vila. Escoltar en versions modèliques música de la qualitat de la de Morera, Ricard Lamote de Grignon, Vives, Millet (pare i fill) , Pujol, Joaquim Serra o Pérez Moya va significar una mena de redescoberta d'un tresor impagable i alhora massa oblidat. El segon, la convocatòria de l'Orquestra de Joves Intèrprets dels Països Catalans, en la qual es diu que hom farà incidència particular en repertori de compositors catalans, i en el cas de l'edició actual, en la recuperació de quatre composicions inèdites de l'esmentat Enric Morera. Per raons ignorades, però fàcilment escatibles, vivim en un ambient de manca d'autoestima dels nostres valors més sòlids que té com a víctima òbvia i primera el nostre patrimoni musical, arraconat com un trast inservible i indigne a les golfes impenetrables. més o menys carxovinisme de qüestió La importància del fet és que aquesta no és una rincló o de nacionalisme llosc, sinó simplement de justícia i d'equitat. I també, molt important, de descapitalització de gaudi, als intèrprets i destinataris, d' un cabal de música que té una gran capacitat per oferir-ne. L'espectacle de l'oblit obstinat en les nostres programacions - simfòniques, de cambra i també corals- de noms com els esmentats o com Oltra, Toldrà, Sor, Manén, Samper, Pahissa, Blancafort, Mompou, Albéniz, Nin pare i fill, Granados, Taltabull, Pedrell, etcètera, i en l'àmbit operístic de Tarradellas i Camicer - per parlar dels de vàlua consolidada per la història-, i els més reculats banocs i renaixentistes, entre d'alh·es, és un senyal d'anormalitat propi d' una situació objectivament malaltissa - no és corrent arreu-, i per tant exigent de reequilibri. Som davant d'una qüestió de fons, que per tant exigeix, també, respostes de fons; no perifèriques i més o menys vistents o cridaneres. Es tracta d'entrar en l'àmbit de la convicció i de la sensibilitat dava nt d'uns valors que intrínsecament, sense l'ajut de components aliens als pròpiament creatius, mereixen una consideració que circumstàncies, aquestes sí alienes a aquells valors, han marginat. L' objectiu no és fàcil i correspon a tots els segments de l'arc musical del país. Programar música catalana, . . . ' . exzgencza z equztat 258 s /49 Festival Manon en la temporada 2006-07 del Liceu UNA INESPERADA I INESPERABLE DEDICACIÓ A LA FIGURA DE MANON LESCAUT PRESIDEIX LA PROGRAMACIÓ DE LA TEMPORADA VINENT DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, EN LA QUAL OCUPARÀ QUATRE DE LES DOTZE PROPOSTES OPERÍSTIQUES I UNA SESSIÓ DEL FOYER. I primer que apareix davant l'evidència que acabem d'exposar és que resulta sorprenent. Quan la programació liceística més d'una vegada ha passat gairebé de tràmit imaginatiu esdeveniments remarcables -obse1-vem el cas enguany del 250ê aniversari del naixement de Mozart-, ara s'esdevé la dedicació intensiva a la dissortada Manon, amb tan sols l'escàs pretext del 275è aniversari de l'escriptura de la novel·la de Prévost. Deixant al marge aquesta constatació elemental, i també la manera com aquest fet condiciona, marca i individualitza la temporada, hom tampoc no pot negligir que ofereix uns atractius concrets mitjançant unes propostes que trenquen rutines i permeten mirar l'espectacle operístic més enllà i amb més profunditat. En aquest sentit, donant per descomptat que són molt benvingudes sempre les dues versions més protagonistes d'aquest tema, la de Massenet especialment i la de Puccini, el que va més enllà de la normalitat es troba, de manera molt especial, en l'estrena barcelonina de Boulevard Solitude de Hans Wemer Henze. Aquest esdeveniment permetrà trobar-nos amb un dels compositors europeus més importants de la segona meitat del segle xx i amb una visió renovada de la figura que va crear a meitat del segle XVII Antoine-François Prévost, en la seva única aportació que ha fet història. La visió de Henze, estrenada el 1952 quan dirigia l'Òpera de Wiesbaden, potencia els aspectes més sòrdids E 6 150 de l'argument -sexe, droga i misèria-, i s'oferirà en una producció del Covent Garden -una garantia-, mentre que d'altres seran la batuta de Sebastian Weigle i finalment el quadre de cantants amb Laura Aikin en el paper protagonista. L'altra nota al marge del dejà vu, serà Le portrait de Manon, una mena d'autohomenatge de Massenet a la seva primera versió; una fantasia de format mitjà que interessa més com a curiositat creativa que com autèntica obra gran. De fet compartirà programa amb La voix humaine de Francis Poulenc que defensarà Àngeles Blancas, mentre que Isabel Rey -benvinguda a l'escenari liceístic encara que sigui una mica de biaixprotagonitzarà l'obra de Massenet amb Dwayne Croft - l'ex més famós de la lírica- com a company destacat en el repartiment. Al marge del cosmos Manen, un altre fet destacable és la versió francesa de Don Cario -aquí Don Car/os-, encara inèdita al Liceu, que a més serà servida per un repartiment important: Carlos Alvarez, Franco Farina, Adrianne Pieczonka, Sonia Ganasasi, Eric Halfvarson i Giacomo Prestia. La resta entra en la normalitat en una temporada d'estructura molt exacta a l'anterior, formada per dotze propostes, dues de les quals en concert, amb un total de noranta-set representacions, tres menys que la temporada passada. Les divuit seguides de Lucia di Lammennoor aporten l'habitual marató d'un títol de gran repertori, mentre que la inaugu- Boulevard Solitude ES PERFILA COM UN DELS ESDEVENIMENTS MÉS IMPORTANTS DE LA TEMPORADA. ral La clemenza di Tito exercirà de cloenda de la quota d'aniversari Mozart. Khovantxina, Der fliegende Holliin der i Norma, que arribarà entrat més el mes de juliol, completen la llista de títols de gran repertori. El desganat servei a l'òpera catalana es resoldrà amb la producció d'El gato con botas de Xavier Montsalvatge, en la coproducció amb tres teatres operístics espanyols, que per fi arriba al Liceu. El panorama vocal mostra, per una part, un conjunt reduït de novetats destacades, d'artistes de gran relleu encara per descobrir a casa nostra, alguns dels quals, tanmateix, encaixonats a l'àmbit menys vistent i més desapercebut del concert o del recital. ' altra banda, hi ha un nucli ampli de cantants de presència habitua l que han consolidat nivells d'estimació considerables entre els afeccionats liceistes. Entre els primers, el debut de la soprano Fiorenza Cedolins (Norma, segon repartiment); els esmentats Renée Fleming i Thomas Hampson (Thaïs); els també esmentats Isabel Rey i Dwayne Croft (Le portrait de Manon), Alain TItus -una de les grans veus wagnerianes actuals- (Der jliegende Holliinder en un repartiment important que completen Susan Anthony i Eric Halfvarson); Samuel Ramey (Manon), el veteraníssim il·lustre René Kollo en un petit paper en Ma non Lescaut i els liederistes Thomas Quasthoff en recital i Matthias Goerne en concert. Entre els habituals o com a mínim ja coneguts, Simon Keenlyside, Sara Mingardo, Nina Stemme, Ewa Podies i Barbara Frittolli fo rmen un bloc de què només podrem gaudir en concert o recital. Molt agraïdes, les reincidències de Natalie Dessay i Rolando Villazón (Manon), Vasselina Kassarova, Ofèlia Sala i Regina Schorg (La clemenza di Tito); Edita Gruberova i Josep Bros (duo ideal per a Lucia di Lammermoor), Carlos Alvarez, Franco Farina, Adrianne D El gato con botas de Xavier Montsnlvatge Pieczonka, Sonia Ganassi i Eric Halfvarson, que configuren un repartiment excepcional per a Don Carlos; Hubert Delamboye i Par Lindskog (Boulevard Solitude); Graham Clark (Khovantxina); el duet de prim ma done que fonnen Dolora Zajick, particularment, i Ana María Sanchez (Norma). Les batutes del titular Sebastian Weigle, que dirigirà tres títols (La clemenza..., Boulevard... i Der jliegende... ) i de Renato Palumbo - titular de la Deutsche Oper de Berlín (Manon Lescaut) i de Víctor Pablo Pérez (Manon) són les aportacions de més pes i interès en aquesta parcel·la. Pel que fa a dramaturgs, destaquen per la trajectòria i el seu prestigi la realitzadora cinematogràfica italiana Liliana Cavani en la producció de Manon Lescaut de La Scala de Milà, Peter Konwitschny -Don Car/os-, en coproducció estèticament contemporània -per entendre' ns- del Liceu amb la Wienner Staatsoper; i Nikolaus Lehnhoff (Bou- levard Solitude). L'aportació dramatúrgica catalana enguany és a cura d' Àlex Rigola, el director del Teatre Lliure, que presentarà la nova coproducció - amb el Tea tro Realde Der jliegende Holliinder. La seva proclivitat per criteris rupturistes segurament no passarà inadvertida. n total s'oferiran sis concerts, dos dels quals a cura de l'Orquestra de l'Acadèmia del Liceu i el darrer amb la Simfònica i Cor del Teatre Mariinski de Sant Petersburg didgida per Valeri Gergiev, una proposta a part que promou Ibercamera. Es tracta d'una programació variada en la qual destaquen les batutes de Michael Hofstetter en un dels programes més interessants -Stabat Mater de Pergolesi-, amb dues grans solistes: les esmentades Barbara Frittoli i Sara Mingardo. També s'ha de fer esment del debut liceístic d'Eduardo López Banzo en un concert Vivaldi-Haydn amb un altre debut vocal femení d'excepció - Isabel Rey en la seva primera presència cronològica de la temporada-, que actuarà amb Ewa Pod ies . Sebastian Weigle comptarà amb una altra veu de relleu, la del baríton alemany Matthias Gèierne en la versió del cicle Des Knaben Wunderhorn de Gustav Mahler. Noms com els dels coreògrafs Leonide Massine i Serge Lifar -Ballet de l'Òpera de Bordeus- i títols com Ciselle amb una coreografia en origen de Marius Petipa apunten per on van els trets E de la curta programació de ballet, que té en la presència de I' English National BaUet el nivell màxim de prestigi, i en l'actuació de la Compañía Antonio Gades les possibilitats de resposta més àmplia. Aquesta actuació, amb l'al·licient afegit d' un ballet basat en la mítica figura de Carmen amb escenografia que signen Antonio Gades, Carlos Saura i Antonio Saura. La música: de Bizet, naturalment, i també de García Lorca, Pe- nella i José Ortega Heredia. Pel que fa al programa del Ballet de l'Òpera de Bordeus, destaquen les escenografies de Pablo Picasso per a les tres coreografies: Parade - música de Satie- , Icare - música de Serge Lifar- i El sombrero de tres picos, no cal dir-ho, amb música de Manuel de Falla. En conjunt, una oferta que té massa el regust de tràmit o bligat i no d 'una autèntica i específica linia d'actuació. 258 Preocupació resultadista a un any titulàvem "Camí de l'estabilització" aquest comentari a part de la temporada üceistica, dedicat a la parcel·la quantitativa. Enguany hem estat temptats de posar més o menys "Perill deflacionari". Perquè la impressió que emana d'una anàlisi elemental de guarismes ho apunta. En el lloc preferent se situa l'exactitud pressupostària, o sigui que aquest llistó apareix immòbil, fins i tot insensible a l'increment del cost de vida, situat en els 55 milions d'euros. Es tracta d'una mena de cotilla que condiciona la que hauria de ser irrenunciable projecció del projecte artístic i social del nostre Teatre. El fet resulta important en el context d'una dinàmica nascuda des de l'eufòria de la recuperació del Teatre, que dóna símptomes de refredament: amb molta probabilitat perquè aquella eufòria tenia quelcom d'artificiós pel context excepcional de la mateixa recuperació del Teatre, però també, tot ho fa suposat~ perquè aquests límits rígids, potenciats per acumulacions deficitàries inesperades -potser també quelcom per programari artístic-, no ha ajudat a fer-la realitat. D'aquesta manera, per exemple ara no es parla de progressió del nombre d'abonats i sí de recerca de públic esporàdic, amb la dada eloqüent de la previsió de pèrdua de més de 25.000 localitats d'abonament, mal compensades amb l'increment de posada en venda de gairebé 7.000 localitats de taquilla i la disminució global-sempre parlant de l'activitat principal- de prop de 20.000 localitats. Tot això en un context d'estabilització del pes del patrocini i de pèrdua de protagonisme de les administracions catalanes en la responsabilitat gestora en benefici de la central, la qual, en aquest moment, amb el 45 % de responsabilitat, esdevé la principal avaladora. Tot plegat, digne de merèixer una molt acurada atenció. F 7 151 •••è•·•••m•• Birgit Nilsson La fi d'una etapa Es POT CONSIDE RAR QUE BIRGIT NILSSON , EN REALITA T MARTA BIRGIT NILSSON , VA SER LA CANTAN T QUE VA TANCAR UNA ETAPA D'ESPLÈN DIDES VEUS FEMENINES EN LA QUAL VAN SORGIR GRANS SOPRANOS WAGNERIANES, QUE VA COMENÇ AR AMB KrRSTEN FLAGSTA D I QUE VA CONTINU AR AMB MARTHA Moot I ASTRID VARNAY 258 8 /52 ilsson va néixer el 17 de maig dc 19 18, a Vastra Karups - petita població de dos mil habitants a la comuna de Blistad, al Sud de Suècia- de família camperola. El seu pare hauria volgut que la seva filla continués l'explotació de la seva finca, en comptes de dedicar-se al món artístic. Va començar a estudiar a Astrop amb C. Blennon, on va destacar per les seves facu ltats i on va aconseguir una beca per ingressar al Col·legi Reial de Música d'Estocolm, on tingué com a professors el tenor anglès - nacionalitzat suec- Joseph Hislop i també Arne Sunnegaardh. Va debutar a Estocolm, com a Agathe, en Der Freischüzt el 1946, i va continuar al teat re on amb inteJ.Iigència i rigor, va anar ampliant el seu repertori amb Aida, Tosca. la Venus de Tannhiiuser, Don Gio11anni i el seu començament en el món wagnerià amb Siegliende de Die Walküre. L'any 1949 canta Macbeth, sota la direcció de Fritz Busch. que quedà impressio nat per la seva veu, la qual cosa va afavorir el seu debut, dos anys més tard a Glyndebo urne, com a Elektra d' ldomeneo . A poc a poc va desenvolupar la seva carrera internacional cantant Sieglinde i Eisa de Lohengrin a l' Òpera de Viena. A Bayreuth cantà la No11ena Simfonia i l'any següent va fer la primera representació al festival wagnerià amb Eisa, on va col·labora r fin s a l'any 1971 ; va ser una emblemàt ica Brünnhilde i una gran lsolde. La temporada 1954-55 va interpretar a Munic Brünnhilde i Salome, tot causant una gran impressió; el 1955 fa el seu debut francès a Estrasbur g i Tolo- N sa de Llenguadoc, i l'any següent va arribar a París amb lsolde, on més endavant va actuar com a Turandot i Elektra. EL 7 de juliol de 1973 va ser la protagonista de Tristan und /solde a Orange, amb )on Vickers. representació que afortunad ament ha estat editada en DVD. El seu debut americà s'esdevingué a San Francisco el 1956, l'any següent ho va fer a Chicago i l'any 1959 al Metropolitan com a Isolde, on posteriorm ent va cantar Turandot , la qual va repetir durant cinc temporades. La seva primera actuació a La Scala també havia estat amb Turandot, el 1958 -q ue igual que a Nova York va cantar-l'hi cinc temporades-, paper difícil que va continuar interpretant fins al final de la dècada dels setanta. Aquesta obra va ser-ne la presentació al Teatre Colón de Buenos Aires, on va cantar molt sovint tant el seu repertori wagnerià com Salome i Der Rosenkavalier d'Strauss. A Barcelona vam poder gaudir de la Nilsson gràcies a dues persones, joan Antoni Pàmies i Lluís Porta bella, que tenien una gran visió artística. Al Liceu va debutar el 10 de gener de 1958, amb Tristan und !solde, i amb els decorats històrics de Mestres Cabanes, juntament amb una de les seves parelles habituals, Wolfgang Windgassen. L'èxit va ser tan extraordinari, que va ser motiu d'un homenatge als dos cantants i ellliw·ament de la medalla d'or del Teatre. L'any següent hi va tomar amb una hístòt;ca Die Walküre, novament amb Windgassen i acompanyada per la impressio nant Sieglínde de Régine Crespin, dirigits per Georges Sébastian , amb decorats dels grans noms de l'escenogr afia catalana com foren Vilumara, Alarma i Mestres Cabanes. El patronat Pro Musica va programar l'any 1977 una històrica Die Walküre amb ella com a Brünnhi lde, acompanyada de Montserrat Caballé, el 1978 un recital i l'any 1983 va tornar a cantar a Barcelona i també a València, mentre que l'any 1984 tingué lloc el seu comiat definitiu per dedicar-se des d'aleshores a l'ensenyam ent. També va actuar amb I'OCB l'any 1976. )a retirada i a l'edat de setanta-set anys va impressio nar amb un esclatant crit de Die Walküre, el dia de l'homenatge a )ames Levine. Va morir el Nadal de 2005, a l'edat de vuitanta-set anys i d'acord amb la seva discreció habitual va ser entelTada en la intimitat i el fet no va ser comunicat al públic fins al gener de 2006. La seva veu destacava per la gran bellesa tímbrica, sent una de les coses que més copsava L'homogeneïtat en tots els registres, la form a que, amb un instrument tan potent, podia aprimar el so Gns a pianíssims impactants. Altres qualitats seves eren l'extensió impressionant i una emissió flu ida, sense cap esforç aparent i un ampli fia to. Les seves interpreta cions han destacat molt més per la seva brillant força vocal, que pel que fa a la subtilesa interpretativa, que quedava una mica per sota de l'estil que marcaren Martha Méidl i Astrid Varnay, encara que va aconsegui r un important avenç quan va treballar amb Wieland Wagner. a ser intèrpret de referè. ncia d'lsolde, Brünnhilde i Tu randot, i també d'altres rols, com la Die Frau oh ne Schatten i Elektra. I podem gaudir de les seves interpretacions amb enregistra ments amb DECCA, DG i EMI, per bé que al na turalla veu era molt més espectacular. Les seves versions de Don Giovanni o del repertori verdià, que cantà a La Scala, són interessan ts, però els falta aprofundir més en els personatges. Era una persona amb un gran sentit de l' humor, com queda reflectit en algunes respostes durant les entreviste s, que demostra ven la seva intel·ligència i ironia, com manifeste n els exemples següents: el primer es va produir quan li van demanar què es necessitav a per cantar !solde i va d ir "Un bon calçat". El segon, durant uns assaigs amb Herbert von Karajan; es va presentar amb casc de miner i una llanterna, com a protesta per les contínues objeccions del director, i la datTera va tenir lloc quan durant una funció de Turandot va recriminar a Franco Corclli que en el duo del segon acte allargués una nota més del que calia, la qual cosa va comporta r la venjança del tenor, que li va mossegar el coll, per comptes de besar-la, i va originar que Ja cantant anul·lés la funció següent, amb l'excusa que "He agafat la ràbia". Referint-se al seu repertori, digué que !solde l'havia feta famosa, però que Turandot la va fer rica. L'òpera ha perdut una artista de referència, que sempre serà recordada pels amants de la música, especialment dels wagnerian s, sobretot aquells que hem tingut la sort de poder gaudir la seva prodigiosa veu. V Gràcies, Joan LLuch ENS HA DEIXAT JoAN LLUCH. UN GRAN PERIODISTA I UN GRAN AMANT DE LA MÚSICA QUE, PER A MOLTS, FOU DURANT ANYS LA VEU FAMILIAR DEL LICEU I DE LES RETRANSMISSIONS DEL P ALAU DE LA MÚSICA. PERÒ PER ALS QUI TINGUÉREM LA SORT DE CONÈIXER-L O PERSONALM ENT, ESDEVINGUÉ MOLT MÉS QUE AIXÒ, PERQUÈ FOU AMIC I MESTRE EN MOLTS SENTITS I EN MOLTES OCASIONS . er aquell e ntranyable Club Polímnia que ell fundà a Radio Nacional desfilaren, les tardes de dissabte, la majoria de les veus de la lírica i de la música en general, des dels qui han fet una gran carrera important fins als qui, simplement, mereixien la seva oportunitat. Però si per aquell escenari dels estudis del passeig de Gràcia desfi la ren les mi llo rs figures de la nostra lírica, per les butaques del públic passaren els aficionats més fervorosos i moltes generacions dels qui després, d' una manera o altra, ens hem dedicat també a la mús ica o a l perio- P DEL SEU AFFM. disme: jaume Radigales, Xayjer Cester, Pau Nadal, Marcel Cervelló, Lluís Trullen, Joan Matabosch, jaume Tri bó, José Antonio Gutiérrez, Toni Fernf111dez i jo mateixa. per esmentar només els més estrictament contemporan is a la meva època polimnista. A ell li dec el meu debut radiofònic a Ràdio 4, la primera emissora pública en català que ara també veu en perill la seva continuïtat i a la qual joan Lluch fou eternament fidel. I també les meves primeres oportunitats en el camp literari per mitjà del butlletí de Polímnia, en la redacció del qual treballàvem conjuntament cada dilluns al petit despatx de la ronda Universitat mentre es comentava e l resultat de futbol de l diumenge i la marxa dels concerts de la setmana. Aquest butlletí començà a fer familiar el meu nom per a molts aficionats mitjançant les meves cròniques de concerts i de viatges musicals i m'obrí moltes de les portes futures en l'àmbi t musical on després he desenvolupa t la meva trajectòria professional. 1 és que amb Joan Lluch tota una generació aprenguérem a estimar l'òpera i la música i també els seus protagonistes . I aprenguérem a fer ràdio i a [er periodisme, amb aquella manera única que ell tenia d'apropar-no s els artistes, tan planera i sempre amb tant de respecte, però també sempre tan rigorosa i autoexigent. joan Lluch ens ensenyà moltes coses i també ens donà moltes oportunitats. a dalt i a baix de l'escenari, davant i darre re del micròfon. La seva fou sempre una tasca de difusió, de diàleg, de promoció, d'ajut als joves o als qui demostraven una mínima iniciativa. Per això, en nom de molts, crec que puc dir ara, mirant enrere: gràcies Joan. 258 Sr. Joan Lluch i Mingu el; paisatgista verbal de la música culta Benvolgut amic: De la manera més imprevisible que hom pugui imaginar, i de boca de la comuna bona amiga i excel·lent cantant Maria Carme Hern{lndez vaig saber, el migdia de l dissabte 18 de febrer, que acabava de morir feia molt poques hores. Em va costar de creure-m'ho, perquè amb prou feines feia un mes que ens havíem trobat al Saló de Cent a l'acte inaugural del Concurs Viñas, al qual vos tè va estar vinculat tants anys. Aleshores l a seva imatge, com sempre dinàmica, amb aquest potencial de veu tan característic i rotund, no feia preveure de cap de les maneres una fi tan sobtada. Confesso que em costa moltíssim traduir el munt d'impressions que m'ha produït el seu traspàs; i sobretot ordenarles. Se m'agarbuixen incontroladam ent i per això temo que em serà moll difícil ser tan rigorós com es mereix vostè: li'n prego disculpes. D'antuvi vostè va ser un bon amic, un company a qui vaig conèixer personalment molt més ençà dc quan me l'havia fet meu des del llunyà anonimat d'imatge de les seves mai prou pagables transmissions liccísriques -més de cinc-centes, que aviat està dit-, i més endavant de la conducció modèlica i plena d'autoritat del programa Gran Gala de Ràdio 4. l encara altres espais musicals, ultra la creació del Club Polímnia, etcètera. Tota una existència professional dedicada a la gran música. Per a mi, haver compartit moltes hores en presentacions de cicles i temporades -aquells inoblidables sopars al Via Veneto presidits per Lluís Porta bella-, i també de véinatge immed iat al Palau i al Liceu amb les mullers respectives. formen part d'uns records absolutament grats, plens de cordialitat fluida i natural, de sintonia en l'estima per la música culta i. im- portant, d'atenció a la seva important cultura musical que va adquirir mitjançant aquest tipus de barreja òptima feta de sensibilitat i d'autoexigència professional. Vostè ha estat una munió d'anys el pintor sonor del paisatge imaginari de la música culta: el del Palau i e l del Liceu. Amb vostè, sobretot els qui encara no havíem conegut directament aquestes realitats, ens fèiem nostre. a la nostra manera i mesura, el paisatge que vostè pintava amb la música particular del seu discurs. La música -o La paleta- de les seves paraules, de la seva veu tan convincent, del domini del tempo verbal, dels pianos, crescendos, diminuendos... amb els quals construïa la seva particular creació esdevenien autèntiques composicions que ens elevaven i ens abandonaven al terreny oníric. on la imaginació volava ensems lliure i conduïda pel seu verb. Amb vostè se'ns feia present des dels decorats de la representació lïns a la faç i figura dels cantants i - no cal dir-ho- l'argument. I sentir les seves paraules enmig del so de l'afinació dels instruments al Palau o dels cops de martell dels tramoistes al Liceu en els entreactes ens traslladava al cor mateix de l'esdeveniment. En aquest sentit, ha estat una autèntica columna, un mestre de referència obligada, per fortuna reconegut per premis prestigiosos com, ni més ni menys, i no exclusivament, tres Ondas. Si l'adéu professional en e l seu moment va deixar una buidor que, de més bona manera o no tant , s'ha o s'està omplint, el personal em deixa el sabor amarguíssim d'una orfandat afectiva molt sentida, i el fer manifest, a una generació de professionals/companys amb moltes hores de tresca, cada cop més la indesiljada ocupació de la primera fila en la cursa dels comiats definitius. Del seu affm. Jaume Comellas 9 153 ' HOTEL ES El placer del viaje Intimidad, compañía, espado, descanso, música, televisión, lectura, gastronomia, bebidas, luz, vistas y dulces sueños en una estupenda cama. www. hotel es - si I ken .com SILKEN - •••è•····~-· En la mort de Romana Gandolfi, el director del millor Cor del Liceu LA MORT DE ROMANO GANDOLFI REMEMORA UN MOMENT AUTÈNTICAMENT HISTÒRIC DEL GRAN TEATRE DEL LICEU. A quell Liceu en què a l'inici de la gestió del Consorci acabat de constituir-se, o sigui l'etapa amb gestió amb protagonisme públic, arriba a Barcelona de la mà de l'engrescat i engrescador mecenes Lluís Porta bella, amb l'objectiu d'elevar eiJl.ivcll qualitatiu d'una de les dues masses estables, el Cor. De l'altra, l'Orquestra, aviat se n'ocupà Uwe Mund. Tot plegat en un context eufòric i un pèl in-eaJ del qual Gandolfi va constituir una imatge molt precisa. Era el que avui anomenaríem un fitxatge "galàctic", i "robat" ni més ni menys que al Teatro alia Scala de Milà, del Cor del qual era titular des del 1971. Ell mateix va portar el seu gran col·laborador, Vittorio Sicuri, al qual es deu també una part molt important de la conversió del cor liceístic en una formació d'una solvència artística autènticament privilegiada. El duo Ganclolfi-Sicuri va reeixir ple- CELEBRACIONS ÉS EL TÍTOL D'UN NOU CICLE QUE HA POSAT EN MARXA LA FUNDACIÓ CAIXA CATALUNYA, EL QUAL, COM EL TITULAT ROBERT GERHARD, INCIDEIX CLARAMENT EN LA MÚSICA CATALANA CONTEMPORÀNIA I DEL SEGLE XX, SI ELS DOS CONCEPTES PODEN SER FÀCILMENT DESTRIATS. ' .P.~!.~~-- objectiu és mostrar la personalitat creativa d'un grup de compositors catalans que se situen en el doble concepte esmentat, als quals s'afegeix Xostakóvitx en l'avinentesa del centenari del seu naixement. Són Xavier Bengucrel, Jordi Cervelló, Joan Guinjoan i josep Soler entre els vius, i Joaquim Homs, a més dels que van formar el grup Compositors Independents dc Catalaunya, objecte d'un concert propi. En total seran set sessions en un doble format: presentació/taula rodona i concert, sempre en el marc de l'Audito- L nament en l'objectiu esmentat en un Liceu en aquells excepcionals primers anys de la nova època. Gràcies a Gandolfi i Sicuri els afeccionats liceistes van gaudir dels magnífics corals que farceixen moltes òperes, amb una plenitud inigualada. Hom assegura tia que el factor que va decidir la vinguda a Barcelona de Gandolfi, més que no l'econòmic, va ser la possibilitat de dirigir produccions operístiques, no sols el Cor. D'aquesta manera es va prodigar al fossat en diverses propostes, entre les quals cal destacar aquella "indesmemoriable" versió de Moses und Aron d' Arnold Schi:inberg el mes de novembre de 1985 que va cons- tituir gairebé una aposta personal seva. El seu exceJ.Ient ofici -bastit ulh·a a La Scala, al Teatro Colón de Buenos Aires-, el coneixement profund del repertori i La seva experiència, atorgaren a aquests treballs un molt satisfactori relleu artístic. Gandolfi, altrament que Sicuri -que hi fixà la residència amb tota la família i fins i tot lli va morir-, mai no s'integrà a l'ambient barceloní, instal·lant-se llargues temporades en un hotel luxós. Deixà la responsabilitat liceística l'any 1993, molt en sec, sense ulteriors relacions perceptibles. Els temps havien canviat i el Liceu, superada amb estralls visibles una greu crisi financera que comportà el canvi de gerent del Consorci, intentava endegar una atenció particular a l'impossible equilibri pressupostari. aliena a projectes utòpics i més realista en objectius artístics. Els deu anys de presència Liceística de Gandolfi serviren, ultra per mostrar els seus mèrits artístics i per deixar un pòsit d'obra ben feta, per congtiar un àmbit de relacions càlid, afavorit per un tarannà d'una cordialitat planera; per allò que en diem "humanitat", que fa que el seu record perduri ben viu i agradable entre els qui vam tenir el goig de conèixer-lo i relacionar-nos-hi. Celebracions o la vivència de compositors catalans contemporanis ti de la Pedrera. La pJimera va tenir lloc el passat 22 de febrer dedicada a Xavier Benguerel amb presentació de Jesús Rodríguez Picó i Carles Guinovart, i actuació del Quintet Glinka, Orquestra Julià CarboneU de les Tems de Lleida, el clarinetista Josep Fuster, la soprano Mònica Lezas i el narrador Joan Bonàs, que intervingué en l'obra Set faules de La- fontaine. Joaquim Hams, amb presentació de David del Puerto i Jordi Maluquer i xerrada concert a cànec de Jordi Masó. serà el segon protagonista el dia 14 de març. Més endavant serà el torn dc Josep Sol.e r amb presentació d'Enrique de Hériz, Francesca Ruiz i Teodor Roura, i concert a càrrec del duo de piano Mireia Fornells-Joan Miquel Hernandez. El mes de maig, jordi Cervelló serà presentat per Jaime Vandor i el concert serà a càrrec del Quartetto Prometeo amb l'estrena de l'obra Preludiando. Domènec Gonzalez de la Rubia i Juan Carlos Moreno presentaran la sessió dedicada a Xostakóvitx ( 18 de setembre), mentre que el concert serà a càrrec del trio LOM amb la pianista Young-Hee Kim. I ja el 3 d'octubre el compositor "celebrat'' serà Joan Guinjoan, amb presentació de José Luis Téllez i Benet Casablancas i concert a càrrec de Joan-Enric Lluna i Amparo Lacruz i conjunt de violoncels dirigit per Nacho de Paz. Un interès particular aporta el concert que s'oferirà el dia 26 de juny en commemoració del 75 aniversari de Compositors Independents de Catalunya, el grup de vuit que van formar personalitats tan rellevants com Mom pou, Toldrà, Ricard Lamote de Gtignon, joan Gibert Camins, Samper, Blancafort Gerhard i Agustí Grau. Hom oferirà el conce1t amb el qual es va donar a conèixer aquest grup, amb interpretació d'un conjunt de cambra de corda, fusta i piano i presentació a cànec de Sergi Blancafort, de la Fundació Manuel Blancafort. 11 155 DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA El seient d'en Montsalvatge EL DIA 17 o' ABRIL DE 1996 -FARÀ DEU ANYS- VAIG SEURE A LA BUTA- CA D'EN XAVIER MONTSALVATGE AL PALAU DE LA M úSICA CATALANA, LA PRIMERA DE LA PRIMERA FILA DEL PRIMER PIS, DAMUNT DE L'ESCENARI I COM QUI DIU A SOTA DEL BUST D'EN CLAVÉ, AL PROSCENI. LA CADIRA DEL CRÍTIC MUSICAL DE "LA VANGUARDIA", QUE EN }OAN TAPIA, ESSENT-NE DIRECTOR, EM VA CONFIAR, COM TANTES ALTRES COSES PER LES QUALS SEMPRE LI ESTARÉ AGRAÏT. a música ha anat lligada al meu quefer periodístic des que vaig debutar en aquest ofici que alguns consideren una essència, d'altres un art, aquells una manera de guanyar-se la vida i els de més enllà una arma blanca per apunyalar els qui no pensen com ells. És ben antic. Però ser crític de "La Vanguardia" era el rien ne va plus en la matèria, i el llegat Montsalvatge, un honor tan enorme com la responsabilitat. Atès que en les meves funcions, hi entrava coordinar l'equip de crítics, vaig començar per fer-me'l, fitxant ÀJex Robles i Jorge de Pers ia, als quals una mica me'ls inventava com a crítics perquè ni l'un ni l'altre n'havien fet mai en un diari. Tentrava també en les meves atribucions l'enorme goig d'entendre'm amb en Montsalvatge, el "propietari" de la butaca, al qual sempre vaig tractar de mestre, tot i que s'emprenyava, especialment quan, després d 'un bon àpat, es filava els metges fuman t-se un puro i acceptant una transfusió de conyac per via digestiva. L'estimada Elenita no hi era. El mestre Montsalvatge va ser un crític extraordinari. Sabia solfa i sabia escriure, era músic i periodista, al meu parer ingredients imprescindibles per exercir amb dignitat la crítica musical. Vaig xuclar-li tot el que vaig poder en les nostres trobades, i li vaig donar carta blanca perquè escrivís del que volgués i quan volgués. Tenir en Montsalvatge era un luxe que no sempre els inevitables matussers de cinquè repartiment havien cuidat com Déu mana. Les seves trucades eren entranyables: "Batista, et sembla que faci la crítica L 12 156 de... ?" "M'evitaràs haver de pidolar les entrades?" ... "Em deixes l'Alícia (de Larrocha) per a mi?" "No em tallis aquest comentari pel final, que m'ha costat molt arribar-hi". Assegut en aquella cadira, la seva, vaig començar a reflexionar sobre l'ofici del crític. Donant voltes a les trompes cerebrals quan les altres desafinaven massa (les originals barroques o facsímil haurien d'estar prohibides), o quan una estrena mundial contemporània començava a inquietar-me, vaig anar bastint el que després va ser la meva tesi doctoral. En resum és: informar més que opinar. Però per informar cal saber de què es parla i com se n'ha de parlar. La nit del 17 d'abril de fa deu anys, al Palau tocava l'Orquestra de l'Escola Reina Sofia, que amb tan bon pols gestiona Paloma O'Shea. Dirigia }ames Judd i un jove Abel Tomas exceJ.Iia com a solista a compte de Vivaldi. Va ser un bon concert, tot i que jo tenia més aviat el cap al cul -entengueu que em refe- reïxo a la responsabilitat prou al-ludida del seient. Mirant amunt i al cen tre, m'aturava en el "mamellot", que és comanomenen els de la casa l'enotme làmpada de cristall. I observava el forat de damunt de l'escenari, des d'on el pare i el fill MiUet, que vivien allà, contemplaven i escoltaven zenitalment allò que als seus peus s'esdevenia. El mestre Mas encara recorda el mestre Lluís Maria amb un batí mirant-lo mentre dirigia I'OCB, en els enyorats temps remots en els quals ens autoabastíem de batutes. La visió a l'escenari era òptima, perquè permetia de percebre els directors en la plenitud del seu gest com el veuen els músics i no a l'estil missa preconciliar, que és com el cHssa el públic. lles mans dels pianistes, i els peus! I els atacs de la corda, i diria que fins i tot les pluges salivals dels bufaors. La perspectiva de la platea també tenia indrets francament interessants, però no fan al cas. bans de seure a aquella cadira mítica, tanmateix, havia fet altres crítiques en altres seients. Vaig començar en la música popular, espai que, si més no sedentàriament, és més incòmode: palaus d'esports, places de toros, torturadors seients de disseny de tuguris de consumació i tabac. I droga, és clar, i sexe, inseparables companys del rock and roll almenys des que Jan Dury ho va deixar estipulat en una cançó per a la posteritat. El seient de Montsalvatge l'ocupen avui amb gran categoria en }orge de Persia i en Jaume Radigales. A sota d'en Clavé, que ara és amb el mestre. De tot plegat els aniré parlant en aquestes cròniques, que he titulat amb veti tat "diati d'un crític en excedència", que és talment el meu estatus labo ral pel que fa a la cosa . No sense evocar com passa el temps, que en música és essencial i no envelleix. I, si cal, amb disculpes, perquè un dietari només es pot escriure en la periodísticament prohibida primera persona, que tants de maldecaps dóna als psicoanalistes. A MIKROKOSMOS Mantres l fenomen - per ara, sembla, imparable- de la immigració ha incidit de ple en múltiples facetes de la societat: econòmica, laboral, cultural i religiosa. Em voldria referir breument a aquesta darrera. Des de l'any 1996, hi ha instal·lat al Garraf un monestir de monjos budistes. A més de les finalitats que els són pròpies, els seus membres s'han implicat en la vida dels pobles de l'entorn. l ara, per si fos poc, han tret al mercat un CD de mantres (la pregària amb la qual cerquen la pau interior i l'apropament a la Divinitat) . Fins aquí, res a dir. Allò sorprenent, però, és que en poc temps s'han venut 40.000 exemplars d'aquests discs. Curiós de mena, empregunto quins en deuen ser els compradors. Vet ací unes hipòtesis. a) Els esnobs (que, com expressa la seva etimologia, sine nobilitas) són irrellevants culturalment. b) Els qui creien adquirir un CD de contingut musical equivalent al de la música occidental. Aquests han d'haver quedat fortament decebuts, perquè un mantra no té una línia melòdica definida i són reiterades i repetitives exclamacions de sons greus i indesxifrables, que són el camí de la recerca volguda. e) Els qui, coneixedors sumàriament de la filosofia budista, els han comprat a consciència i n'han gaudit i tret profit. d) Els compradors compulsius de qualsevol novetat. Fa uns anys assistírem al boom del gregorià. I ara al dels mantres. Jo no dubto que, en el futur, els histotiadors de la cultura al nostre país hauran d'examinar amb profunditat aquest fenomen per escatir-ne les arrels profundes, gairebé tant com les de l'ésser humà. Mentrestant, el fet és aquest: 40.000 discs de mantres venuts. Qui ens ho havia de dir fa només quatre dies ... I no ens val el plany '"oh tempora, o mores". Perquè cal enfrontar la realitat tal com és i no amagar el cap sota l'ala. Sospito que els historiadors fu turs parlaran d'exemple de multiculturalitat i globalització i ho faran amb la visió distanciada dels fets pel pas del temps i, doncs, de manera serena i equànime. E Acord l' Auditori-"la Caixa" per al Festival de Música Antiga ' L Auditori i la Fundació "la Caixa" han signat un acord mitjançant el qual durant els anys 2006, 2007 i 2008 coproduiran el Festival de Música Antiga i el Festival de Músiques del Món. A partir de la formalització d'aquest conveni, l'any 2009, l'Auditori continuarà les dues línies de programació. L' Auditori assumeix aquesta responsabilitat - segons el que esmenta una nota informativa del mateix Auditori-, d'acord amb la línia del seu Pla estratègic 2006-20 I O, un dels eixos centrals del qual és l'ampliació de la programació pròpia i en coHaboració amb les altres institucions. Segons la mateixa font, l'Obra Social "la Caixa" té previst de reforçar el progran1a de música, tot potenciant la línia programàtica més tradicional i posant en marxa noves iniciatives. En aquest sentit, diversificarà i difondrà arreu d'Espanya la seva programació de concerts, versions participatives d'El Messies i cicles temàtics, i potenciarà alhora el vessant musical educatiu i familiar amb l'inici d'una nova línia social amb la música com a eina d'integració. Diversons, un projecte musical en l'àmbit de la immigració, concerts escolars ideats per descobrir diverses cultures mitjançant la música i aportacions en la línia de la Community Music, vinculades als programes de joventut, discapacitats i ciberaules hospitalàries de l'Obra Social "la Caixa", són algunes de les novetats en aquesta direcció. 1----------- ------------- ---- -fl Mirna Lacambra, guardonada a Sabadell 258 a soprano Mirna Lacambra va rebre el passat 9 de març a Sabadell la Medalla de la Ciutat al Mèrit Cultural, tot reconeixent la seva trajectòria professional i la seva dedicació al món de l'òpera. Mima Lacambra és la fundadora i presidenta de l'Associació d'Amics de l'Òpera de Saba9ell, entitat que organitza el cicle d'Òpera a Catalunya i la Temporada d' Opera a Sabadell, la creadora de l'Escola d'Òpera de Sabadell i impulsora de la creació de l'Orquestra Simfònica del Vallès. La soprano sabadellenca tambe va rebre recentment la Creu de Sant Jordi. L t------------ ------------- ----1 II Festival Internacional de Música Sacra de Tortosa questa Setmana Santa té lloc a la catedral de Tortosa el IJ Festival Internacional de Música Sacra, emmat-cat en la voluntat de recuperar l'ambient musical al voltant de la catedral de Tortosa -estroncat amb la Guerra Civil Espanyola- i de recuperar també el patrimoni musical català sacre de la catedral. El Festival l'organitza l'Associació de Confraries de la Setmana Santa de Tortosa, amb el suport de J)MM de Tortosa. Així, el dia 8 d'abril s'escaurà l'actuació d'Schola Antiqua amb un repertori de cant gregorià. El dia IOd'abril hi intervindrà l'Orquestra Barroca de Sevilla i el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana amb el Magnificat de Bach, en la versió original en Mi bemoll major, dirigit per la virtuosa del violí barroc Monica Huggett. L'actuació inclou, també de A Bach, la simfonia de la Cantata núm. 42 "Arn A bend aber desselbigen Sahbats" BWV 42; la Suite núm. 3 en Re major BWV 1068; i el moviment del Concert en Re major per a violí i percussió obligada BWV 1045. L' ll d'abril es dedicarà a la recuperació de patrimoni musicaJ religiós català amb l'Ofici Deftmctorum de Pere Rabassa i Harmonia del Parnàs. El 12 d'abril, The Seven Saints oferiran cants ortodoxos, i el dia 13 d'abril es clourà el Festival amb l'actuació de la Coral Garcia Julve de Vinaròs -amb obres per a cor i orgue de Mn. V. Garcia julve, ditigit per Rossend Aymí- i de l'orquestra de professors i alumnes del Conservatori de Tortosa, que interpretarà la Missa solemne de Glòria i el Te Deum de Felip Pedrell, dirigits per Jordi Boni lla. 13 157 Gira per universitats nord-americanes d'A lbert Gumí i Carles Riera ls clarinetistes Albert Gumí i Carles Riera han fet una gira que els ha dut a oferir masferc/asses a les universitats d'Jllinois i d'Indiana, on és la segona vegada que han acudit com a convidats. A la ptimera van impartir una classe magistral amb el títol de "La improvisació en la música clàssica", mentre que la segona era sobre "Mozart versus Martín i Soler". En les dues van combinar lliçó verbal i pràctica amb la interpretació dc diverses obres adients amb els temes respectius. ParaJ.lelament, van assajar amb l'orquestra Simfonia de Carnera un repertori fet a mida per als dos clarinetistes que l'orquestra havia convidat en aquesta ocasió per tocar els comi di bassetto. A la Universitat d'Indiana també van fer una classe sobre improvisació i una altra sobre "L'evolució del clarinet (des dels xalumeaux fins a l'actualitat)". En aquest cas els estudiants van poder escoltar, a duo, més d'una dotzena de clarinets diferents, alguns dels quals absolutament nous per a ells. Paral·lalement, van ser convidats a actuar les parts de comi di bassetto amb l'orquestra Pro-Al-te destinada a interpretar música del segle XVIII amb instruments d'època. Finalment, van ser convidats a la trobada anual de directors de cors dels Estats Units, que va tenir lloc a Chicago i hi van fer un concert i van prendre part en una taula rodona sobre interpretació de Mozatt amb instruments originals del segle XVlll. E Per primera vegada l'OCNE programa una obra simfònica d'Hams ls dies 17,18 i 19 de març, l'Orquesta y Coro Nacionales de España E (OCNE), sota la direcció de Carlos Kalmar, van interpretar l'obra Simfonia breu (1972) de Joaquim Homs a l'Auditoria Nacional de Madrid. Es dóna la circumstància que era la primera vegada que I'OCNE programava una obra d'Homs. Malgrat haver estat mereixedor, entre altres, de la Medalla d'Or al Mèrit Artístic, atorgada per l'Ajuntament de Barcelona (1981) i la Medalla de Oro al Mérito en las Bellas Artes pel Mi.nisterio de Cultura (1994), s'ha hagut d'esperar fins a la commemoració enguany del centenari del seu naixement per fer-se realitat un anhel manifestat repetidament en vida pel mateix compositor. És d'agrair l'interès del seu actual director titular, Josep Pons, que va fer possible aquesta audició. També, per a qualsevol consulta relacionada amb el Centenari Joaquim Homs (1906-2003), des de final de gener va q uedar activada la pàgina web de Joaquim Homs en català, castellà i anglès: <www.joaquimhoms.o rg>. El Palau de la Música i l'ONCE amplien la seva col·laboració a Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana va renovar l'acord de col·laboració amb l'Organització Nacional de Cecs (ONCE), gràcies al qual prop de 500 deficients visuals poden gaudir de diversos concerts del cicle Els Diumenges al Palau. La renovació de l'acord inclou, per primera vegada, l'oportunitat d'assistir a un dels concerts al Petit Palau. Les dues institucions signen aquest acord amb la intenció d'apropar la música al col·lectiu de cecs. Així, els programes de mà dels concerts s'editaran en sistema braille i es donarà suport a aquesta activitat, d' una banda enfocada a fomentar la seva participació com a espectadors i, de l'altra, a promoure l'activitat musical produïda directament pels afiliats de l'ONCE. L l passat 12 de febrer el guitanista Jordi Codina, amb l'Orquestra de Cambra dc l'Empordà dirigida per Carles Coll, estrenà l'obra Set cançons populars catalanes per a guitarra i orquestra de corda de Narcís Bonet, a Vi la franca del Penedès, corresponent a l cicle Concerts d' Hivern 2006 i comptà amb la presència de Narcís Bonet. Com a compositOl~ Codina va estrenar la versió per a quintet de corda de l'obra El nen i el mar, dedicada al seu amic i mestre Xavier Montsalvatge i interpretada a la seu de rSGAE el IS de novembre de 2005 en el cicle Avuimúsica, organitzat per l'Associació Catalana de Compositors. Aquesta entitat editarà ben aviat un CD de la coJ.lecció A vuimúsica que inclou Enigma sense fi per a arpa i guitarra, amb títol homònim d' un conegut oli de Salvador Dalí. E Concursos de cant n té una certa experiència com a jurat U en els concursos de cant. JJMM, Viñas, Tolosa de Llenguadoc i Marsella cm van fer participar -amb experiències interessants i la coneixença d'antics grans cantantsde moments inoblidables, però també de reaccions infantils i a vegades paradoxals dels il·lustres integrants dels jurats. Un dels aspectes que m'ha sorprès és el menysteniment que vaig trobar de tots els àmbits esmentats pels guanyadors d'altres concursos. Les organitzacions sí que els tenen en compte i els permeten accedir a la segona fase sense passar les primeres eliminatòries. Els jurats, però, quan abans de cantar un concursant remarcava la seva condició de guanyador d'un altre concurs, amb molt poques excepcions et responien amb una mirada freda com de dir "i a mi què m'expliques". I el fet de ser guanyador era més aviat un desavan tatge per al qui s'hi presentava. Potser perquè es pensava que si n'havia guanyat un, per què en volia acumular un altre, tot barrant el pas a altres veus. També és possible que en algun cas. ben amagadeta en les arrugues del subconscient, es pensés: .. com, aquell jurat en el qual jo ni hi era, podia encertar-la?" Tot ve a tomb del darrer Concurs Viñus. Vaig poder assistir a la final i si bé vaig respectar el veredicte del jurat, no vaig entendre com la per a mi millor cantant del concurs, amb una tècnica impecable. amb un futur clar si la malaltia o un repertori errat -o la necessitat d'haver de fer-lo- no li desvien la línia, no va aconseguir cap dels tres premis principals. Es tractava de la georgiana Keteva n Kcmoklidze, una veu que omplia l'estricte cos que li calia per sustentar-se, ben coJ.locada, ben projectada i amb un notable bon gust a l'hora de frasejar. És clar, havia guanyat el primer premi del Concurs de Tolosa de Llenguadoc del 2004 ... Per sort, la vam veure brodar un petit paper, el d'Emília, en el darrer Otello del Liceu. Una altra perplexitat és la classificació de les veus. Masculina i femenina, són les categories. I quan es tracta de contratenors, malgrat que facin papers que a vegades eren pensats per a mezzos o contralts i, sobretot, per a castrati, se'ls considera masculins. Anatòmicament no hi deu haver cap dubte i en molts casos no amoïna perquè llueixen un tipus de veu que no és ni una cosa ni l'altra, com a home que té els registres de dona però que es copsa que no ho és. En el cas d·enguany, però. no ha estat així. En la categoria masculina va guanyar un contratenor canadenc que, si tancaves els ulls, era exactament com una mezzo. Una veu, doncs, femenina al cent per cent. Tot plegat una contradicció. Potser a la fi caldrà abolir les categories i donar un premi al millor cantant "passant" dc si és masculí o femení. Les zones de confusió, ja se sap, augmenten. 258 15 159 l compositor a lemany Roman Gottwald guanyà el 26è Concurs Internacional de Joves Compositors Premi Frederic Mom pou amb l'obra All about Eve, convocat per Joventuts Musicals de Barcelona. Van rebre dues mencio ns honorífiques la compositora de Nova Zelanda Robin Ge raldine Toan per l'obra Barcelona postcards i el compositor mexicà Mauricio Rodríguez per l'obra Roto. El jurat era format per Joan Albert Amargós, Albert Llanas, Martin Matalon, Enric Palomar, Jesús Rueda i Miquel Bada!. E 17è CONCURS PAPER DE MÚSICA DE CAPELLADES. Del 28 al 30 d'abril de 2006, el Concurs és adreçat a solistes i grups de cambra instrumental i/o vocals, amb un límit d'edat de 25 anys per als solistes i una mitjana de 28 anys per als grups de cambra; en el cas de cantants, tant en grup de cambra o com a solista, l'edat s'amplia fins a 30 anys (totes les edats seran considerades el primer dia del concurs). El Concurs consisteix en dues fases i Ja proposta guanyadora participarà l'any que ve, de manera remunerada. en festivals i cicles de concerts que els sol·licitin (amb la promoció de Paper dc Música). El jurat serà format per Antoni Ros Marbà, Albert Atenellc, Corrado Bolsi, Benet Casablancas, jaume Cortadellas, MarkFriedhoff, Assumpta Mateu, jorge dc Pcrsia, Oriol Romaní i Gemma Romanyà (secretària). La data límit d'inscripció és el dia 3 d'abril de 2006. Més informació: Anna jiménez, telèfon 93 801 40 43 (feiners de 9 a 13 h). DIVERSONS. MÚSIQUES DEL MÓN 2006. La Fundació "la Caixa" convoca solistes i formacions musicals intèrprets de músiques del món (repertori amb música d'arrel o d' inspiració tradicional) de 2 a 8 components, de qualsevol punt d' Espanya. Els seleccionats participaran de manera remunerada en els concerts de Diversons i en altres activitats de la Fundació, i se'ls oferiran tasques de promoció. Cal presentar la documentació abans del dia 28 d'abril de 2006. Per a més informació i condicions de participació: <www.laCaixa.es>. 258 22è CERTAMEN DE COMPOSICIÓ PER A COBLA CERET-BANYOLES. Premi Manuel Saderra i Puigferrer 2006. Organitzat per l'entitat El Foment de Banyoles, hi poden concórrer tots els compositors (màxim amb 2 composicions) amb obres (entre 5 i 20 minuts de durada) per a cobla que no siguin sardanes (inèdites, mai interpretades, publicades ni premiades en altres concursos), amb la formació habitual de cobla (d' 11 a 13 instruments) o bé per a més d'una cobla, podent-hi haver instruments de percussió si calen o algun instrument solista (sigui o no habitual de la cobla, incloent-hi la veu o un cor). El Premi és dotat amb 5.000 euros; per bé que el jurat podrà concedir un accèssit de 2.000 euros i un premi especial per a l'autor més jove de 1.000 euros. La data límit d'admissió d'obres és el dia 3 1 d'agost de 2006. Per a més informació: El Foment dc Banyoles. Apartat de correus, 125. 17820 Banyoles. CONCURS INTERNACIONAL DE COMPOSICIÓ PER A PIANO. Convocat per l'editorial japonesa Zen-On Music Company Limited, de Tòquio, i amb motiu del centenari del naixement de Xostakóvitx, hi poden prendre part compositors de qualsevol nacionalitat i edat, amb obres d' un màxim de 5 minu ts, inèdites i d'estil completament lliure. Es demana que les obres tinguin alguna connexió amb Xostakóvitx, però sense que hagi de ser necessàriament un motiu musical relacionat amb el nom del compositor ni amb el seu estil. S'atorgaran tres premis: 300.000, 200.000 i 100.000 iens i l'edició de les partitures guanyadores per Zen-On Music. La convocatòria es tanca el dia 31 d' agost de 2006. Per a més informació: Secretariat of ICC. Attn: Mr. Akira Tana ka. e/o Zen-On Music Co., Ltd. 2-13-3 Kami Ochiai. Shinjuku-Ku, Tokyo 161 -0034. Japan. Tel.: +81 3 3227 6283. Fax: +81 3 3227 6288. Afe: akira@zen-on.co.jp CONCURS PERMANENT DE JJMM D'ESPANYA. Convocatòries que resten del bienni 2006-2007. LXVI Convocatòria, dies 16, 17, 18 i 19 de novembre de 2006, a Sabadell, en les modali tats d'instruments d'arc i guitarra i altres instruments de corda polsada. Data límit d'inscripció: 2 d'octubre de 2006. LX VIl Convocatòria, dies 19, 20.21 i 22 d'abril de 2007, a Sogorb (País Valencià), en les modalitats de vent-fusta, vent-metall i percussió. Data límit d'inscripció: 2 de març de 2007. LXVIII Convocatòria, dies 23, 24,25 i 26 de novembre de 2007, a Madrid, en les modalitats de cant, conjunts instrumentals i/o vocals dc cambra, i arpa. Data límit d'i nscripció: 8 d'octubre de 2007. Per a més informació, condicions de participació i premis: joventuts Musicals d'Espanya. Marina, 164, pral. 3a. 08013 Barcelona. Tel.: 93 244 90 50. Fax: 93 265 90 80. A/e: info@jmspain.org. Internet: <W\vw.jmspain.org>. 27è CONCURS INTERNACION AL DE JOVES COMPOSITORS FREDERIC MOMPOU 2006. Convocat per Joventuts Musicals de Barcelona, enguany és dedicat a la modalitat de piano i veu. Hi poden prendre part tots els compositors que no superin els 35 anys el dia 31 de desembre de 2006. El Premi consta de 5.000 eu ros, l'edició de la partitura i l'estrena de l'obra. La data límit de presentació és el dia 27 d 'octubre de 2006. Per a més informació: fJMM de Barcelona. Premi Mompou. Pau Claris, 139, 41 la. 08009 Barcelona. Tel.: 93 215 36 57. A/e: jmb@jmbarcelon a.com. Internet: <www.jmbarcelo na.com>. 16 160 l jove pianista sabadellenc Àlex Alguacil oferirà aquest I I d'abril un recital al Queen Solia Spanish Institute de Nova York, amb obres d'Albéniz, Granados, Soler, Halffter, Mompou i Montsalvatge. Més endavant, els dies 6 i 7 de maig, a Vancouver, serà el solista del Concert núm. 1 de Brahms amb la Vancouver Symphony Orchestra, ditigida pel seu titular, Salvador Brotons. E l concurs Operalia 2006 tanca la inscripció aquest 15 d'abril. El concurs tindrà lloc entre els dies 24 i 30 d'octubre a València. Se seleccionaran 40 aspi rants, 1O dels quals arribaran a la p rova final. S'atorgaran diversos premis, en categories femenina i masculina, per un total de 175.000 dòlars. Per a més informació: <www.operalia.o rg>. E 'Orquestra de Cambra de l'Empordà celebrà el passat 27 de gener el seu concert 1.900 a Terrades, com ja és habitual cada cent concerts. En aquest cas, també celebrà el 250è aniversari del naixement de Moza rt. Així. i acompanyats de l'Orfeó de l'Empordà, l'OCE interpretà obres de Pep Ventura, Conrad Saló, Agapit Torrent, Francesc Cassú, Ricard Viladesau i Enric Morera (L'Empordà, amb l'Orfeó de l'Empordà), i una segona part monogràfica dedicada a Mozart amb la Petita serenata noctura, el Divertiment L en Si bemoll K 137 i l'A ve Verum Corpus K. 273, amb l'Orfeó de l'Empordà. El concert fou dirigit pel titular, Carles Coll. l llibre disc Don Quijote de Ja Mancha: romances y músicas E (Alia Vox) realitzat per Montserrat Figueras, solistes de La Capella Reial de Catalunya i Hespèrion XXI, sota Ja direcció de Jordi Savall, va guanyar el premi al millor disc de música antiga dels Midem Classical Awards. Concedit per les vint revistes musicals més importants a escala mundial, va ser considerat el millor enregistrament de l'any, entre els 600 cedés de música clàssica que optaven al prem i. Un dels atractius principals d'aquest enregistrament és la reunió de tots els romanços i les músiques que se citen en la novel·la de Cervantes, acompanyats d'extractes dels textos referents a cada peça musical, seleccionats pel poeta Manuel Forcano i recitats per Jesús Puente i Francisco Rojas. no UAN DIT, no UAN (SCRIT... na vegada més tenim davant una selecció molt dispersa de temes, tot confegint d'aquesta manera una mena de calidoscopi, d'altra banda atractiu. Al costat de temes d'una actualitat molt immediata - CECILIA BARTOLI, Any Mozart-, n'apareixen d'altres absolutament insòlits i poc comuns, tanmateix d'un interès enorme, com podrem veure; ens referim, per exemple, a arquitectura musical, consideració sobre l'aplaudiment, música per a cinema, humor en la música, etcètera. La solvència dels opinadors, en tots els casos atorga una vegada més a les seves paraules una autoritat considerable. U «Ara hi ha més flexibilitat en la interpretació i improvisació (música antiga). Els músics tant toquen amb instruments moderns com antics, i això amplia el ventall de possibilitats tècniques i estilístiques. Ara hi ha més llibertat interpretativa. [. ..] només estreno una nova producció operística l'any i en total, de les 45 o 50 funcions anuals, només 10 són d'òpera. [... /I jo vull temps per investigar nous repertoris i trobar partitures en biblioteques i arxius. El futur d'Itàlia és molt trist. És el país de la cultura [. .. ] reduir-lo com estan fent és trist i perillós. Actualment els joves i els nens no poden fer música a les escoles, i això és terrible perquè la violència neix de la falta de cultura» CECILJA BARTOLI. Entrevista de fit, que aviat s'acaba. Als Estats Units he arribat a fer tres concerts en un dia>> XAVrER RIBALTA. Entrevista de olvidando simplemente el nombre verdadera y original de todas las cosas>> ORIOL BOHIGAS. "El País", 8 de Guillem Vidal, "El Punt", 14 de febrer de 2006 febrer de 2006 <(Para muchos resulta mas tronquilo hacer carrera como free lance, de orquesta en orquesta, pero para mí no. Y no lo es porque he comprobado que orquestos como la Filarmónica de Oresde, en Alemania; la del Maggio Musicale Fiorentino, en ltalia, o algunas francesos, por poner algunos pocos ejemplos, no son mejores que muchas de las que hay en España. Me empeñé en que debíamos demostrar que con un pequeño esfuerzo podíamos ser alguien; un esfuerzo hecho con presupuestos cortos, infinitamente mas pequeños de los que tienen muchas orquesta s europeas, y a cambio de los cua/es se nos pide, se nos exige, un nivel similar al de las mejores fonnacioneS>> VÍCTOR PARLO PÉREZ. Entrevista de Lourdes Morgades. "El País", 9 de febrer de 2006 «Estamos bien preparados [tenors d'origen llatinoamericà], musical, interpetativa y vocalmente. [... ]Si no estudiamos y no somos alguien, no comemos. Es una lucha por subsistir. [. ..] ante las dificultades estas obligada a ser bueno>> JUAN DIEGO FLÓREZ. Entrevis- Marta Porter, "AVUI", 22 de febrer de 2006 ta de Félix lglesias. "Abc", 9 de febrer de 2006 «El Año Mozart no va a descubrir nada del autor que no se conozca hasta el momento. Se interpretar(m, de nuevo, las obras que el pública ya conoce. Creo que esta celebración no es mas que una estrategia de marketing de las empresas discograficas para aumentar las ventas. También es el aniversario de ARRIAGA y no se fe da tanta importancia>> JOSEP PONS. Entrevista d'A. Ra- «La cruz del compositor de cine es renunciar al estilo propio. Eres un extraño a las órdenes de alguien que igual tiene una visión del mundo que no es la tuya. El ego lo debes dejar en el ropera>> ALBERTO IGLESlAS. Entrevista de Diego A. Manrique, "El País", 6 de mil. "La Opinión A Coruña", 2 de febrer de 2006 «He trobat més barreres i més dubtes a casa meva que a fora. Una pregunta que, després de quaranta anys, em continuen fent cada cop que torno dels Estats Units o d'Alemanya, és si he cantat en català. 1 és clar que he cantat en català! Mentre aquestes preguntes no s'esborrin de la mentalitat del poble català, la nostra cultura no serà plena ni satisfactòria, per més que es preocupin els polítics de si es parla en català o no. [. ..]De tota manera, el 90% dels recitals que he fet els darrers trenta anys han estat fora de Catalunya. Però vaja, aquest és un país pe- febrer de 2006 «Me refiero a los cambios de contenido -inclusa el anecdótico y temporal- con que los jóvenes directores e intérpretes torturan los textos clasicos creyéndose portadores de una nueva creatividad, aunque sea la de la confusión y el malentendido. El caso de la ópera es escandalosa .. [. ..] Para ofrecer una visión moderna de las grandes óperas no se plantea otro método que el de superponer una confusión temafica. {...] Pera, sobre todo, hay que fener en cuenta que añadir confusión en la epidermis de un espectaculo no es una auténtica modernización, sina un banal subterfugio. No reduciremos así el fallo de tener pocas óperas originariamente modernas, activas y vitalizadas, ni simularemos una modernidad «No concibo la música sin humor, ni sin autocrítica. Como no la entiendo con dogma, sacralización... Existe excesiva idolatria en la representación del músico. Muchos músicos se creen investidos de superioridad, de un no sé qué... La música es un acta humana y yo say un trabajador mas. [... ) say consciente de que mi música estó fuera de juego en relación con la terrible uniformización que domina hoy en dfa. Se dice que hay 50.000 propuestas musica/es. Si se fijan veran que no hay nuí s de tres o cuatro. La forma de cantar, los arreglos, las bases rítmicas, toda se parece>> PASCAL COMELADE. Entrevista de Marino Rodriguez, "La Vanguardia", 15 de febrer de 2006 «Toda música tiene una arquitectura afín y para cada arquitectura hay una música que /e es idónea [. ..}. Cuando esto pasa, La arquitectura se convierte en el segundo instrumento [. ..}. Hay que oír las voces e instrumentos en recintos que concuerden y cuando hay una perfecta confluencia, cuando la música se produce en ellugar para el que fue pensada, imaginada, concebida y fabricada, entonces es el paraíso. [. ..] el auditoria para mí tiene un inconveniente; se supone que tiene que servir a toda clase de música y yo, lo que dejiendo, es que no hay un espacio para toda clase de música; cada música tiene sus espacios. Hago una excepción con el PALAU DE LA MÚSICA CATALANA, porque es una obra de arquitectura excepcional que, excepcionalmente, funciona de maravilla como auditoria, pero es una excepción» JOAQUÍN ARNAU AMO, arqui- 258 tecte i musicòleg. Entrevista d'A. Díaz, "La Tribuna de Albacete", 2 de febrer de 2006 «Los habituales del Liceo me cuentan que, comparada con otras, el ap/auso de esta noche [Otello] es rotunda, exitoso, de los buenos. Algunos espectadores lo acompañan con expansivos gritos de ''bravo ". Es curiosa: los que no gritan miran a los que lo hacen con cierto desprecio, como si consideraran que aplaudir y grifar al mismo tiempo es una forma de hacer trampa, de enfatizar lo que ya de por sí expresa el ap/a uso. Lo dijo Xema Belga say: "El cantante de ópera es un magnífica pretexto para que los aficionades a ella puedan aplaudir largamente su propia sensibilidad artística ">> SERGI PÀMIES. "El País", 24 de fe- 17 brer de 2006 161 Gracias Daniel por hacernos El ·or del mundo ntander ya era el mejor Banco del esfuerzo personal y una beca esta licenciando en 1nformatica, mo persona. Gracias a la confianza de 63 millones de clientes, el esfuerzo de 120.000 empleades y el apoyo de 2,6 millones de accionistas hoy podemos decir algo que ya sabfamos. S~der, el . ~~~d,.._..g:r~u~ o;i~~~i~~;;i'om del m . . untversta SANTANDER PRESENTE EN MAs DE 40 PAISES ;es _.•• ~-·-•;•l1•;• C R ÍT I CA El Mahler interioritzat de Chailly Concert memorable de Volodos i la Filharmònica d'Hongria Palau 100. Orquestra de la Gewandhaus de Leipzig. Dir.: Riccardo Chailly. Mahler: Simfonia núm. 7. Palau de la Música Catalana. 1 de març de 2006. Temporada Ibercamera. Orquestra F ilharmònica Nacional d'Hongria. Arcadi Volodos, piano. Dir.: Zoltan Kocsis. Haydn: Simfonia núm. 82. Prokófiev: Concert per a piano i orquestra núm . 2. Bartók: Concert per a orquestra. L'Auditori. 22 de febrer de 2006. na de les orquestres que més sovint ha estat convidada els darrers anys per la temporada lbercamera ba estat la Fil harmònica d' Hongria, una fom1ació en la qualla sonoritat compacta és fruit de la connuència d'unes cordes que configuren un bloc sòlid i cohesionat, d'unes fustes amb una calidesa sonora i una tècnica individua l im pecable, un metall majestuós i una percussió rotunda i exacta en cadascuna dc Ics seves inte1vencions. Si hi afegim el treball del pianista i director Zoltan Kocsis, els resultats sempre vénen acompanyants d'un alt grau d'exigència interpretativa. El concert, però, tenia un a l·licient més, la presènc ia d'Arcadi Volodos interpretant un tour de force com el Conceri mím. 2 de Prokóliev, una de les pàgines tècnicament més exigents del repertori i que el pianista de Sant Petersburg va enfocar exposant les seves facultats tècniques excepcionals, la força i contundència que marquen les seves recreacions d'obres concertants del repertori rus i, en dc!initiva, superant amb una aparent fa cilitat tots els reptes que proposa aquesta partitura vinculada a l'estètica futurista. El decurs dels quatre moviments, bé fos en el caràcter de tocata del segon, bé en la marxa carregada de l'humor punyent de Prokóftcv, bé en el quart moviment en el qual l'esclat de sonoritat i de força arriba a la màxima eclosió, tenia en Volodos un interlocutor ideal. Infinitat de bravos per a una orquestra excepcional i un Volodos novament abassegador que després del concert va ofetir els seus particulars bisos. tres noves ob•·cs U L a Simfonia núm. 7 de Mahler representa, en el corpus de la producció del compositor, una de les aportacions més complexes quant a contingut temàtic i plantejament estètic. Afrontar aquesta obra suposa un repte inqüestionable per a orquestra i director, els quals sempre han de defugir d'una justa interpretació una versió que tendeixi a un excés de romanticisme -perquè es truncaria un dels vessants estètics de l'obra- i intentar assolir en un moment concret un joc de contrastos com a epicentre de la partitura i que, per tant, atorgués a un o al tre passatge un protagonisme inqüestionable. Estructuralment, la SeleIW té una construcció fona mentada en ]'"Scherzo", emmarcat per les dues músiques nocturnes, que de la seva banda tenen com a punt inicial i final els dos moviments extrems, el darrer dels quals, el més convencional en comparació amb altres simfonies mahlcrianes. La Se/ena posseeix una força interior innegable, i només la sonoritat d'una orquestra compacta en totes les seves línies, el treball d'un director que conegui amb profunditat l'obra (com és el cas de Chailly, que n'ha fet un enregistrament amb l'Orquestra del Con- certgebouw) i una comunió estètica entre ambdós components poden assolir els resultats musicals demanats. Chailly i la Gewandhaus dc Leipzig -que per cert posseeix una sonoritat molt més diàfana i brillant en la secció de metalls que la mostrada en passades actuacions al Palau- van oferir una Selena des dc l'òptica d'un gran bloc monolític, en què la interiorització del d iscurs, el profund sentit analític i la força del seu missatge mai tenien com a complement una tendència a l'emotivitat discursiva. La seva visió tendia a la línia de la cohesió. de la fortalesa interna del missatge amb els dos "Nachtmusik" traçats amb eloqüència, amb un "Scherzo" que fugia d'una visió temperamental per endinsar-se en una concepció interioritzada i un moviment final en e l qual la grandesa mahJeriana mai va endinsar-se cap al plantejament d'una gran riquesa plàstica, sinó cap a una opció austera i contundent. Versió en què confluïren, per la seva visió introspectiva, les aportacions llegades per les orquestres i els directors centreeuropeus. però que per la sonoritat brillant del seu efectiu s'acostà a Ics recreacions que nombrosos directors n'han assolit al capdavant de les grans simfòniques i filharmòniques americanes. fora de programa en què les proeses tècniques que només cU és capaç d'assolir van acabar de conuborar que aquest talent pianístic -enguany fa deu anys que va consagrarse amb el recital al Carncgie Hali- ha esdevingut un dels fenòmens del tecla t més carismàtics de la darrera dècada. L'orquestra va obrir el concert amb la Simfonia l'Ós de Haydn, una de les sis simfonies de París escrites pel compositor austríac i de la qual. en la línia de les versions de Dm·ati, de Solti o dc Von Matacic, Kocsis va proposar-nos una lectura amant de les grans sonoritats i a lhora diàfana en el seu plantejament formal i de detallisme. El concert es va cloure amb una monumental interpretació del Coucer/ per a orquestra de Bartók. una obra de complexitat contrastada. L'orquestra coneix a la perfecció aquesta obra cabdal de la seva tradició musical , i la varietal dc plans. la màgia assolida en I'''Eiegia ... la nuïdcsa dels "Scherzi", la vitalitat exposada en el darrer moviment van configurar una versió de la partitura que reafirmava la qualitat d'aquesta orquestra excepcional. 258 19 /63 ....§•····}'·j· CRÍTI C Un Palau ple d'elfs La meravella de Cecília Bartoli Concerts Simfònics al Palau. OSV. Cors infantils i juvenils. Christopher Devine, piano. Elena Copons i Elisenda Cabero, solistes vocals. Dir.: Manuel Valdivieso. Mozart: Concert per a piano i orquestra núm. 8. Mendelssohn: Somni d' una nit d' estiu. Palau de la Música Catalana. 11 de febrer de 2006. Palau I 00. Cecilia Bartoll, mezzosoprano. Freiburger Barockorches ter. Petra Müllejans, concertino directora. Alessandra Scarlatti, Antonio Caldara, Arcangelo Corelli, G. F. Handel. Palau de la Música Catalana. 23 de febrer de 2006. osseir un dels virtuosismes canors més impactants i, a la vegada, interpretar a fons cadascuna de les obres ofertes és a l'abast d e ben pocs. I Cecília Bartoli n'és un exponent. Convençuda del programa que proposa, escrutat amb total deteniment, extretes les possibilitats que eviten que sigu i una fórmula pericl itada, la Bartoli crea i recrea, omple de vida un repertori fi ns no fa gaire oblidat. Abanderada d' una mena de nacionalisme musical italià, en els seus enregistraments només hi ha obres de composito rs d'aquel les contrades; té un disc dedicat a Vivaldi, un altre a Salieri i en el que va nodrir gairebé la totalitat del recital, titulat Opera proibila, si bé inclou un Handel, ho fa amb Ics àries que va compondre en la seva estada a Florència, Roma, Nàpols i Venècia. En òpera s'ha especialitzat en Rossini i si canta un Handel és en italià i àdhuc en un títol com Giulio Cesare amb subjecte històric de l'Imperi romà. El recital va començar de manera prou satisfactòria, però a mesura que transcorria i la veu s'anava escalfant, aconseguia que l'emissió musculada i segura que li cal per lluir trinats i ornaments, s'endolcís en contrastos expressius i pianíssims impossibles. Va fer, en cada compositor, una obra meditativa i la segona amb tot l'ardor i la força del món. Dirigínt al mateix temps el ritme i la intensitat de l'orquestra, tot i estant-hi d'esquena aconseguia una unitat interpretativa que només músics com els 20 164 de l'Orquestra Barroca dc Freiburg o, en el disc, Les Musiciens du Louvre, són capaços. Davant de tants concerts de música morts en què a vegades autèntics especialistes es recreen en l'alquímia del so, la Ba11oli hi oposa un esclat de vida. Ningú no es va bellugar, tothom bocabadat amb els arabescos tràgics, exultants, tristos o melangiosos que desgranava. En la primera part, després d'obres d'Scarlatti i Calda ra, es va arri bar a la sublimitat amb l'ària "Lascia la spina, coglí la rosa" de Piacerc d'Jl triomfo del tempo e del disinganno de Handel, amb un dels temes que -quan eren reeixits- els compositors utilitzaven en diverses obres amb lletres diferents. Com aq uest que sorgia ja en una sarabanda instrumental d'Aimira i que després trobem en Rinaldo amb la lletra que s'ha fet més famosa : "Lascia ch'io pianga". En la segona part, des de l'ària de Santa Francesca "Si piangete, pupille dolenti" de l'Oratorio per Santa Fran cesca romana de Caldara fins a la darrera, l'ària de l'Àngel "Disserratevi, o porte de l'averno'' de l'Oratorio per la Resurrezione de Nostro Signar Gesú Christo de Handel, ens va tenir literalment sense tocar de pcus a terra. Va eludir la monotonia diferenciant el caràcter de cada fragment i quedanthi tant integrada que li cos- ' OSV va muntar una fes ta en forma de concert i hi va convidar una bona colla de joves intèrprets (coristes, cantants, pianista i fins i tot director); els uns ja consagrats, d'altres amateurs, tots amb una característica comuna: tenir una llarga i prometedo ra carrera musical al davan t. I molt encertadame nt van titular aquesta festa musical "Somnis d'infants", no pas pel repertori escollit (que també tenia el seu component p1·imerenc i juganer), sinó per les tones de somnis, iJ.Iusions i potencialitats musicals acumulades dalt de l'escenari. I, efectivament, el concert va ser una alenada d'aire fresc i vivificant que es va propagar entre el públic que atapeïa el Palau. Christopher Devine, el pianista escocès de vint-i-tres anys que ha guanyat la datTera edició del Concurs Ricard Viñes, va recrear l'aparent simplicitat i el foc juvenil del Concert per a piano núm. 8 de Mozart (compost q ua n tenia vin t anys) amb molta seguretat i una tècnica impecable; però on va demostrar una inusitada maduresa va ser en el bis que agraïa l'ovació rebuda, La terrasse des audiences du clair de lune, del segon llibre de Preludis de C. L P 258 A tava retornar a la realitat i prendre consciència que era en una sala de concerts. L'orq uestra va donar alguns respirs a la cantant amb l'Obertura de l'oratori de Santa Francesca ja esmentat, en la primera part, i amb la Sonata d'!I Triomfo en la segona, d'un gran nivell. Ni va convèncer tant amb el Con- certo grosso en Fa, op.6, Debussy, interpretat amb una sorprenent profunditat. En Ja segona part va arribar la gírncana: el Somni d'una nit d'estiu de F. Mendclssohn és una màquina de rellotgeria de pols implacable, vigorosa, volàtil, plena de paranys i que respira l'esperit entremaliat i juganer del món de fades shakespearià . Manuel Valdivieso, eficaç i rigorós com sempre, va gestionar de meravella l'heterogeni equip d'i ntèrprets que tenia davant i va treure el rendiment màxim que cadascun d'ells podia oferir: el descomunal cor (en evident desequilibri entre presència física i participació musical: només dues intervencions), format per 300 ado lescents amatents i hipnotitzats per la batuta, va sonar com una sola veu, impecable d'afinació i precís en el ritme; bona prestació de les dues solistes (magnífica la veu d'Elena Copons en uns aguts endimoniats) i molt implicada I'OSV, amb un so bonic als violoncels, homogen i a la corda però mancada de vitalitat en l'"fntermezz o" i tímida en algunes entrades delicades del vent. La festa hauria estat rodona si el nar· rador que sonava per megafonia entre número i núme· ro s'hagués corpo ri ficat, s'hagués fet present a l'escenari com un bon amfitrió: hi faltava en Puck! núm. 12 d'Arcangelo Corelli amb què va obtir la segona part. La Bartoli, dava n t l'excepcional acollida del públic, va tenir la generositat dc donat·-nos bisos de Calda ra, Bononcini i Handel. I enca ra, amb l'orquestra ja retirada, va tornar a sortir amb un "No ti scordar di me" cantat a veu nua. 4WMWM•WW1W~Wtt. CRÍTICA Otello sense alè tràgic A. IIORU. La sorpresa d'un festival de música contemporània Otello de Giuseppe Verdi. Lübret: Arrigo Boi to. José Cura. Lado Ataneli. Krassimira Stoyanova. Vittorio Grigolo. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. musical: Antoni Ros Marbà. Dir. escènica: Willy Decker. Producció: Théíitre de Ja Monnaie, Grand Tbéatre de Genève. Gran Teatre del Liceu. 9 de febrer de 2006. s vulgui o no, de manera més o menys manifesta o més o menys subliminal, cada nova versió d' una òpera coneguda competeix amb alguna altra anterior que per mèrits propis i també del procés d' idealització memo1ialística, ha quedat mitificada. Aleshores la valoració dels mèrits intrínsecs de la nova sempre queden condicionats per aquest context. Hom voldria abstreure's d 'aquell inoblidable Otello que la temporada 1984-85 va interpretar Placido Domingo amb Silvano Can·oli i, compte també, amb la dramatúrgia de Piera Faggioni, però el que ara ha arribat a l'escenari liceístic li ho posa complicat. No és fàcil escatir-ne les raons, perquè sobre el paper de la matemàtica artística - que naturalment no existeix- , la suma dels factors en joc havien de donm~ o prometien -o era nonnaJ- un resultat diferent. Crec que un element molt condicionant ha estat la drama túrgia de Willy Decker, amb un escenari molt simple en fort pendent, de tendència c laus trofòbica, amb aparts mal resolts que encara accentuaven aquesta dimensió; tot això, ens consta, afavorint a més la fatiga dels cantants. Aquest clímax d'incomoditat pesà com w1a llosa i es va traslladar inevitablement a la platea. La resolució de l'escena del tercer acte, quan Otello confirma tes sos pi tes de la traïció de Desdemona amb Casio, amb un ús pueril d'una E mena de teló americà, no seria acceptada ni en la dramatúrgia d'uns Pastorets. Tot plegat llastà el clímax tràgic de l'obra. Els cantants no van saber imposar la força dels seus personatges i per això els millors moments van ser els dc contingut líric, com el duo OtelloDesdemona del primer acte o el bellíssim monòleg d'aquesta del tercer. Per tant, no ha de sorprendre que si algun cantant reeixís amb nota fos precisament la soprano Krassimira Stoyanova -en el paper més intrínsecament líric- , que, sobre la base d'una veu d'un color molt pur i d'una musicalitat exacta, va entendre molt bé el seu personatge, tot donant-li cos respecte de versions sovint massa neumes. El duel Otello/José Cura-lago/Lado Atanelli no va deixar aq uell rastre exigible en una obra d'aquestes característiques. Pel que fa al tenor argentí, p er manca de plenitud i grandesa per fer front al personatge; i en el cas del baríton georgià, per ser més cantant que artista. Ben altrament, al fossat sí que hi va haver el gruix i l'espessor idònies en un treball de concertació d'Antoni Ros Marbà molt precís i alhora brillant i vital, en què cada moment - tràgic o lírictenia la seva expressió idònia, virtuts que, amb lot, no van transcendir damunt l'escena•·i. En resum, la lírica va superar la tragèclia, tot deixant a l'aire un notab le regus t d' insuficiència; o d'Otello a mig camí, o a mig fer. I Festival de Música Contemporània, Gerhard 2006. M. Villalba, piano. Villarrasa, nauta. M. A. Sanz, guitarra. A. Lacruz, violoncel. E. BrugaJJa, piano. A. Comas, tenor. M. Evangelisti, piano. M. Pérez Iniesta, clarinet. M. Villalba, piano. M. Oliu, violí. P. Cortese, viola. f. Vilaprinyó, viola. C. Bolsi, violí. Auditori Caixa Catalunya (la Pedrera). li de febrer de 2006. s. es de primers de febrer tenim en marxa a Barcelona un altre Festival de Música Contemporànja ... Desitgem-li llarga vida i que de la seva mà, d'una vegada per sempre, la nova música assoleixi a la nostra ciutat aquella presència veritablement significativa que va tenir en altres temps: per exemple en els concerts de Música Oberta i del Grup Instrumental Català de les dècades dels anys seb:anta i setanta del segle passat, o bé en les Mostres de Música Contemporània que, entre 1983 i 1995, organitzà l'Associació Catalana de Compositors ... Certament, hi ha hagut altres festivals. com el Festival de Música del segle xx i daiTerament els de ··músiques contemporànies", que s'han dut a terme gairebé sense ressò ... Esperem que ara la Fundació Caixa Catalunya recuperi aquesta aura de contemporaneïtat que en altres temps ti ngué la nostra ciutat quan els festivals de la SIMC, que la presència de músics com Stravinsky. Brittcn, Webem, Schonbcrg, Stockhausen. Ligetti, Ginastera i Boulez, entre d'altres, tingui continuïtat amb les visites dels compositors més significatius del moment i que també els nostres compositors puguin donar a conèixer amb certa assiduïtat i rellevància les seves produccions. I d'alguna manera, sigui per l'entitat que dóna suport al projecte, com tam bé per la presència del poeta Àlex Susana i de Xavier Güell com a responsables principals de la programació, saludem amb un cert optimisme aquesta nova singladura per promoure la música del nostre temps. De moment, la realitat és que el Festival s'ha iniciat amb dues sessions brillantíssimes. La p1imera va consistir en una marató dedicada a la música de Robert Gerhard; en definitiva van ésser quasi cinc hores d'audició d'unes obres d'interès indiscutible i factura personalíssima, que va n posar dc manifcstl·entitat creativa d·a- D quest compositor que avui comença a ésser conegut entre nosaltres. Les versions de les catorze obres programades s'han de qualificar d'excellents i de gran força expressiva, amb Ja qual cosa tots els intèrprets van posar de manifest la vocació i la sincera disposició a aprofundir en el contingut estètic de les obres. Igualment, el Quartet Ard itti va obtenir una acollida sensacional del públic que omplia totalment la sala. En la bellíssima i magistral Suite lírica d.Alban Berg i en les ni més ni menys Cinc peces op. 5 d·Anton Webem, aquest quartet de corda londinenc va mostrar la seva indiscutible qualitat com a tTaductor del repertori contemporani, a més també d'ésser ovacionats per la interpretació del Quartet núm. 2 de Robert Gerhard i en !"obra, complexa i schonberguiana, de Benet Casablancas. En properes cròniques farem referència al cicle Celebracions que enguany s'ha dedicat a commemorar els centenalis d'Homs i Xostakóvitx, al setanta-cinquè aniversali de Benguerel, Guinjoan, al setantè dc Josep Soler i al seixantè igualment de Cervelló. També s'hi evocarà el setantacinquè aniversari dc la creació del grup Compositors Independents de Catalunya (26 de juny de 1931 ) amb un concert amb obres R. Lamote de Gtignon, Blancafort, Mompou, Gerhard, Grau, Samper. Toldrà i Gibert Camins. Mentre que el Festival prosseguirà amb actuacions de Marino F01·menti, piano, Trio Kandinski, Musik Fabrik de Colònia i Remix Ensemble. Així mateix, prosseguint la línia d'encàrrecs amb motiu de les exposicions de la Fundació Caixa Catalunya. s' han fet encàrrecs a Agustí Charles. A. Garcia Demestres i B. Vivancos. En definitiva. com afim1a Güell: "La nostra proposta neix amb el clar objectíu dïnic:iar una etapa que tomi a Barcelona la se11a antiga implicació amb la 111odemitat musical més trencadora." 258 21 165 _.••w•·•·••~•• C RÍTICA Entre la funcionalitat i el drama María del Carmen (en versió de concert) d' Enric G ra- Temporada OBC. Dir.: Víctor Pablo Pérez. Xostakóvitx, Britten-Berkeley. L'Auditori. 11 de febrer de 2006. )~~~--~::-.~~:. l programa tenia dos continguts ben d iferenciats. Per una banda, la música diguem-nc aplicada o funciona l i per l'altra la música que es dirigeix a l'esperit i a la reflexió. De la primera vam escoltar dues mosh·es: Marxa fúnebre que Xostakóvi tx va escriure per a la banda sonora dc la pel·lícu la Un gran ciutadà i una suite de danses que els aleshores joves compositors anglesos Be rkeley i Brillen van escriure conjuntament basant-se en balls populars catala ns, arran de la seva visita a Barcelona el 1936. L'obra titulada Montjuïc. Suite E 258 22 166 de danses catalanes per a orquestra està catalogada com a opus 9 en el cas dc Lennox Berkeley i com a opus 12 en el de Britten. Tret d'aquesta curiosi tat i ressaltar la nexibilitat temperamental d'ambdós músics per adequar-se en llurs temperaments respectius i de no caure en el pur pintoresquisme, la partitura ve a demostrar com la música pot entendrc's com un exercici d'estil simple i formal. Més interessant, ma lgrat ser un xic reiterativa, resulta la Marxa fúnebre de Xostakóvitx, ja que tot i de pe ndre d'unes imatges, com a fil conductor i lògicament del factor temporal, els pentagrames despleguen un interessant procés d'elaboració instrumental. En cert sentit, la composició també pot reduir-se a un exercici gairebé mecànic i no per això ha de perdre pes a l'hora de commoure l'oient. Potser si volguéssim aprofundir en aquesta línia arribaríem a la conclusió que el fet de crear no sempre és art o bé que el fet de cercar l'art mai no és garantia suficient per convertirse en compositor. En tot cas, entre la vocació creati va i la voluntat laboral de l'artesà, el compositor fa el seu camí María del Carmen, un drama mancat de malícia dramàtica nados. Llibret: Josep Feliu i Codina. Ana María Sanchez. Albert Montserrat. David Pittman-Jennings. María Rodríguez. Stefano Palatchi. Joan Martín Royo. Josep Fadó. Vicenç Esteve Madrid. Enric Martínez-Castignani. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Josep Caballé-Domènech . Gran Teatre del Liceu . 19 de febrer de 2006. g ~ ~: ~~--~--------~ a vegades a cegues i en altres moments, sigui enlluernat o iJ.Iuminat per combinar sons, ritmes i timbres, tot esperant de trobar la seva veritat per poder-la comunicar a qui el vulgui escoltar. Tanmateix, també la música és el mitjà amb el qual l' home pot expressar i comu nicar les seves idees i les seves reflexions. Aquest és el cas de Xostakóvitx, que compon la seva Setena Simfonia com un acte de fe i d'amor a la vida i a la pau per oposar-se a la violència del totalitarisme, del color que sigui. Ai>..i es manifesta en els quatre moviments d'aquesta partitura que Xostakóvitx va escriure duran t el setge de Leningrad per les tropes alema nyes. Efectivament, en el primer es respira el clima de pau i fraternita t que desitjaven els pobles abans d'iniciarse la guerra i que tanmateix es transfonna en un tema obsessiu i marcial que simboIHza l'afany de poder dels governants i dirigents. En la segona part, el compositor expressa la desolació que li produeix el conflicte bèl·lic, menh·e que el tercer moviment és una manifestació d'amor a la natu ra i a la vida, com si en ell es volgués trobar la força per oposar-se a la tirania. La simfonia es clou amb un cant que confia en la victòria de la justícia i de la llibertat. Amb eficàcia i una certa inclinació pel sensacionalisme, mitjançant I'agudització dels contrastos en el matís i les sonoritats de la percussió i els metalls, Víctor Pablo Pérez va dirigir amb autoritat el concert que l'orquestra va interpretar amb notable força expressiva i excel·lents resultats quant a equilibri i claredat expositiva. ovament per les raons que siguin, però que inevitableme nt sempre cauen damun t d'una òpera catalana, ens n'han impedit el gaudi al Liceu en versió completa, o sigui sense l'escapçament dramatúrgic. De moment sembla que no hi ha remei, constatació que per descomptat no ens complau ni ens resulten fàcilment digeribles els arguments justificadors. D'aquesta manera. la fu nció de descoberta, o dc redescoberta que tenen aquestes escadusseres propostes queden llastades d'origen, perquè la distància entre els dos tipus de presències condiciona i pertorba massa la imatge real. María del Carmenés una òpera més carregada de bones intencions que no de resultats. Filla del seu temps i d'una relativa maduresa del músic Lleidatà -amb prou feines havia superat els trenta anys quan la va escriure-. acusa la manca d'ofici o de malícia -poseu-hi el que vulgueu- com a compositor líric, amb el factor agreujant d'un llibret que al ma 1·ge de l'argument regionalista/folklorista tòpic, pateix la condició d'un substrat massa narratiu: hom explica més les coses que no les mostra, tot convertint els moments de soliloqui -l'àmbit de Ics àries, per excel·lència- en gairebé discursos. N La partitura és una mica pastitx de tot allò que es cuinava a l'època: Wagner, Bizet, Verdi. .. passat pel sedàs de l'elegància i el refinament peculiars del compositor; per una escriptura contro lada que mai no cau ni en l'excés ni en la buidor. Òpera en el sentit més natural de l'expressió, va ser servida de manera digna per un equip en el qual Josep Caballé-Domènech va confirmar que és un director cerebral, que té una plena consciència dels objectius i dels camins per assolir-los i que per això domina amb absoluta autoritat tots els fils sense tampoc pretcndr·e inventar res. Ana María Sanchez va tomar a mostrar les seves virtuts - una línia de cant pràcticament im peca ble-, però també la seva fredor en escena, a la llinda dc l'a bsentisme quan no hi té participació directa. Magnífic David PittmanJennings, poderós i amb classe, i exccl·lent el tenor Albeti Montserrat en el que po- dríem anomena r debut liceístic e n un paper amb un mínim de cos. És un altre valor que clama amb mètits explícits per una politica més generosa de s uport a la promoció de ls nostres cantants, des del mateix Liceu. Autoritari i fins i tot més convincent que en anteriors presències Stcfano Palatchi i més que correcta la soprano María Rodríguez. -4WWè••8 WW'*;lcRíTicA Un debut exitós amb Schumann com a padrí 11111 Bostridge (dreta) i ~ ,.1/'"Dmk•; :I Q < l .. e; • ntra en la nova fi losofia del Liceu de trencar les formes encotillades de presentació dels actes musicals, i a això va contribuir el debut del tenor britànic I. Bosttidge i del reconegut pianista f. Drake, que amb americana i sense corbata van conquistar de la mà dels lieder de Schumann tot el públic del coliseu operístic. Més enllà de les maneres de vestir, el que es va copsar en el recital va ser una interpretació diferent del lied. El 1995 ja van gravar tenor i pianjsta el cicle Dichterliebe, op. 48, que van oferir en la primera part del concert, i igual que llavors crítica i públic van reconèixer la visió personal i profunda d'un músic sensible, compromès amb el seu art, vehement i amb una de les veus de tenor més commovedores de la seva generació. Els Zwolf Gedichte, op. 35 van configurar la segona part E lan Bostridge, tenor. Julius D rake, piano. Lieder op. 48 i op . 35, de R. Schumann. G ran Teatre del Liceu. 20 de feb rer de 2006. del concert, tot revelant una inte l·ligència musical i una maduresa artística acompanyades per una tècnica vocal i un sentit del text que fan d'aquest gènere íntim que és el lied una fo rma gran en expressivitat, tant poètica com musical. Tres característiques podtien defmir la impressió d'aquest cantant que debutava al Liceu: la sorprenent bellesa del seu timbre escoltada en cadascuna de les seves interpretacions, carregades de passió; una presència inoblidable entre debilitat física i fortalesa emocional i una noblesa que subjuga pel convenciment del que fa. Un silenci, gens nmmal del públic, carregat d'atenció, respecte i complicitat amb els intèrprets, va provocar tres generosos bisos que van tancar una vetllada digna dc recordar i que esperem que continuï amb altres visites d'aques ts intèrprets a Barcelona. Prenguin-ne nota progt·amadors i públic. La saviesa de Lluís Millet i els seus contemporanis Cobla, Cor i Dansa al Palau . Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. O rfeó Català. Dir.: Josep Vila. Morera, R. Lamote de Grignon, Vives, LI. M. MiUet, f. Serra, PérezMoya, Manen, LI. Millet. Palau de la Música Catalana. 18 de febrer de 2006. oncert ben agradós, tant per l'entusiasmadora in· te rvenció del Cor de l'Orfeó Català, que està mantenint una trajectòria de constant superació del seu esplèndid nivell coral, com per l'actuació comunicativa de la Cobla Sant Jordi i per l'audició d'unes músiques que malgrat haver estat escrites en èpoques pretèrites es mantenen fresques pel seu contingut humà, suggeridor i profundament genuí de la creació musical catalana. L'Orfeó Català va desplegar tota una època en què la nostra lírica va assolir nivells de qualitat i comutúcació equiparables als de la majoria dc països europeus. I, veritablement, escoltant L'aire daurat de Ricard Lamote dc Gtignon, prodigiosa en riquesa harmònica i personalitat melòdica, o bé la profunda i emocionada religiositat d'In Paradisum de Lluís Maria Millet, hauríem d'admctTe que el mestratge dc Lluís Millet, d'Emic Morera i C de Francesc Pujol no solament va obrir el camí perquè poble i música es trobessin, sinó també perquè la creativitat sonora pogués tenir el seu lloc en el concert de la història musical. I és així com les sardanes magistrals de Les neus que es fonen i La sardana de les monges de Morera, Sant jordi triomfant de Francesc Pujol o bé Marinada d'Antoni Pérez Moya, les cançons La Balmlguera d'Amadeu Vives, Cap· vespre de joaquim Serra i l'himne El cant de la senyera de Lluís Mjllet tenen per dret propi aq uell aliè de genialitat que trobem en les obres dels grans mestres que han fet història. Veritablement. els encerts indiscutibles que donen vida a aquestes pàgines en van ésser uns intèrprets no solament emocionats i brillants, sinó també rigorosos, els cantaires de l'Orfeó Català i els músics dc la Cobla Sant Jordi, que en to t moment van donar la resposta puntual a les precises i musicals indicacions del seu director: Josep Vila i Casañas. 258 El quadrat d'or Quartet Casals: Vera Martínez i Abel Tomàs, violí; Jonathan Brown, viola; Arnau Tomàs, violon cel. Haydn: Quartet op . 20/2 i op. 33/4. Mozart: Q uartets K. 170 i K. 458. Auditori de Caixaforum. 19 de febrer de 2006. i els enregistraments del Quruiet Casals (l'últim, acabat de sortir del forn, dels Quartets dc joventut de Mozart amb Harmonia Mund i) ja són cristalleria fina, els seus concerts resulten una experiència sublim i reveladora. És un plaer escoltar-los, però plaer major és vew-e'ls tocat~ perquè la seva presència sobre l'escenari és magnètica: la música es fa present constantment més enllà del so, S pren cos, adquireix una dimensió afegida que converteix el concert en una mena de cerimònia iniciàtica. Commou el delicat i prodigiós equilibri d'aquest quadrat d'or, on cap dels seus membres sobresurt, però tothom hi destaca, on cadascun d'ells s'alimen ta dels altres en una justa simbiosi, amb el joc de mirades i un diàleg eloqüent; a les seves mans i amb els seus arcs, talment varetes màgiques, la música pren vida, guspireja i electritza l'ambient. Sensacions com aquestes es van viure en el concert que van ofetir a l'Auditori de Ca ixaforum (ple de gom a gom: els seus seguidors ja són exèrcit) en el marc del magnífic cicle dedicat a Haydn. El programa, triat amb molta intel-ligència, permetia assaborir la causa i la conseqüència musical de l'admiració que Mozart sentia per Haydn: un Quartet de l'opus 20 i un del 33 dc Hayd n, van tenir la seva rèplica en els Quartets K. 170 i el K. 458 (un dels sis ded icats a ell) en què Mozart se'n declara hereu però investiga nous camins. Una lliçó estètica i d'amistat. I aquest és el territori natural del Quartet Casals, el repertori que té més integrat, que domina a la perfecció i en el qual es troba més a gust. Amb afinació impecable, pulcritud tècnjca, noblesa de so i una compenetració exquisida, va esprémer tot el suc de cada nota, de cada acord, donant sentit a cada melodia, jugant amb tots els detalls i descobrint els racons infinits que proporciona aquesta música: tot està mil·limètricament destil-lat, no hi ha rutina i res no queda a l'atzar. Cal no deixar escapa r les actuacions que fa el Quartet Casals a casa nostra: són a la rampa de llançament i quan emprenguin el vol definitiu seran molt cars de veure i els haurem de perseguir arreu del món. 23 167 ~•;•S••••;•-. C TICA Salvador Mas excel·leix en Brahms i SchOnberg Un destacadíssim clavicembal·lista Temporada OBC. Bella Davidovich, piano. Dir.: Salvador Mas. Balada: Simfonia núm. 6. Chopin: Concert per a piano núm.2. Brahms-Scbonbe rg: Quartet amb piano núm. I. L'Auditori. 24 de febrer de 2006. Cicle Cambra Coral. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Nicolau de Figueiredo, clavecí. M. Elena Medina, viola de gamba. Santi Mirón, violone. Dir.: Jordi Casas. Alessaodro Scarlatti i Domenico Scarlatti. Petit Palau. 23 de febrer de 2006. I nou concert de la temporada de l'OSC presentava una sèric d'al·licients d'un atractiu inqüestionable. En primer lloc, assist ir a l'estrena dc la Simfonia núm. 6, "de les penes··: dedicada a les víctimes innocents dc la Guerra Cívil Espanyola, i composta per Balada responent a l'encàrrec dc I'OBC. D'alt ra banda, escoltar In llegendària Bella Davidovich - guanyadora l'any 1949 del celebèrrim Concurs Chopin de Varsòvia- interpretant el Concert per a pit1110 núm. 2 del compositor polonès, i per últim observar com Salvador Mas di· ligia una obra emblemàtica com E el Quarte/ amb piano núm. I 258 RÍ de Brahms en l'orquestració rea li tzada per Schéinbcrg l'any 1937. Pel que fn !l l'es trena, Balada va continuar mostrant Ja scva línia compositiva habitual. amb un gran domini de la paleta orquestral, amb un sentit tímbric de personalitat indubtable . i amb la realització d'una composició en què dues melodies. dues maneres de pensar absolutament divergents -representades per l'I/inme de Riego i el Cara al sol. van oposantse, elabo rant-sc. contraposantsc, per crear un a at mosfera en tot moment colpidora. Postc· riorment Bella Davidovich va ser la solista del Concert per a piano núm. 2 de Chopin: una versió lenta, refinada en l'àmbit expressiu, però mancada de la força i e l vigo r que en moments dels dos moviments ext rems es desprenen dc les versions conegudes per tots; una interpretació que va permetre escoltar a una llegenda viva del piano elaborar un bellissim discu rs en el moviment lent del Concert, el punt més remarcable de la versió. L'O BC va desplegar els millors moments interpretatius en el decurs de la interpretació dc l'obra dc Brahrns-Schon berg. Sa lvador Mas va oferi r-ne una versió multicolor, amb una forta càrrega romàntica. amb un detallisme perfecte en la realització dels nivells de sonoritat d'una OBC que en to t moment va interpretar amb comod itat, serenitat. fortalesa i amb una dicció plena de claredat. Passatges d'una gran subtilitat com l'~ Andante con moto~. d'una alta fogositat i vivac ita t com el "Rondo alia zinga resc" o d' una bellesa quasi transcendent renectida en l'"lntermezzo·· van corroborar una gran entesa entre orquestra i director en la interpretació d'aquesta admirable transc ripció real itzada per Schéin berg. I Cor de Cambra va dedicar el tercer concert del seu cicle a la música d'AIessandro i Domen ico Scarl atli. amb interessan ts exe mples de madrigals, sonates i l'esplèndid Stabat Mater a deu veus. La vetllada, però, va tenir (amb el permís del Cor) un protagonista inesperat i amb llum pròpia: el sal udable costum de combinar, en tots els concerts del cicle, obres corals i repertori exclusivament instrumental que ens va permetre descobrir l'extraordinari clavecin ista brasiler Nicolau de Figueiredo, el qual, tol i haver-sc establert a Europa fa vint-i-cinc anys i haver col·laborat amb els millors grups de música antiga del continent, és força desconegut a casa nostra. Figueiredo es va convertir en el mestre de cerimònies de la vetllada: ell va invocar l'esperit estètic que va tenyir tot el concert, el d'un barroc exuberan t, terrenal, convu ls. ple de contrastos. de llums i ombres. Així van sonar les quatre sonates per a clavecí dc D. Scarlatli que va tocar, en una exhibició de virtuosisme, amb un prodigiós domini de l'instrument i dels seus recursos tímbrics. i amb un ex- E quisit joc d'omamentacions. Poques vegades hem sentit un clavicèmbal recargolant-se i gemegant d'aquesta manera. fins a sonar, en determinats passatges, com un instrument de percussió o fins com una veu. Especialment impactant va ser la interpretació de la Sonata K. 141, un terratrèmol musical que va apujar el voltatge del concert i va connectar-hi decididament el Cor de Cambra, el q ual després d'un inici tebi i distant, es va implicar en l'espeJit que proposava Figueiredo. El ventall dinàmic es va eixamplar en el madrigal Arsi Ull tempo i va assolir el punt just de d ramatisme i ferotgia en O selce .. . El concert va assolir el punt climàtic amb l'espectacular Siabat Mater per a deu veus i continu de D. Scarlalti, una obra complexa i mo lt exigent per al Cor. d'innegable regust venecià, ple de contrastos, d'efectes sonors i amb predomini dels grans blocs harmònics per sobre del melodisme. Jordi Casas i els seus cantaires se'l van posar a la pell, amb convenciment i bravura (i amb destacades intervencions dels solistes del Cor), i van deixar el nombrós públic (per fi!) ap legat al Petit Pala u gratament sorprès i plenament satisfet. Mozart en la seva justa proporció Palau 100. The King's Consort. Dir.: Robert King. Leopold Mozart: Divertimento en Re major. Simfonia en Do major. Wolfgang Amadeus Mozart: obertura de Lucio Silla. Simfonia núm. 36. Concert per a trompa i orquestra en Mi bemoll major. Palau de la Música Catalana. 13 de febrer de 2006. ozart parc i fill", aquest va ser el programa en què les obres de Leopold i Wolfgang Amadeus van compartir cartell en una nova aparició de Robert King al Palau, en un concert organitzal per Palau I 00 que s'emmarcava en els actes de celebració del 250è M 24 /68 aniversmi del compositor de Salzburg. Divertiments, concerts, o bertures i simfonies, escrits entre els anys 1762 i 1786 en què quedava rencctit l'esperit clàssic en l'estat més pur, en el qual la vitalitat, el gust per la melodia, el refinament estilístic i les línies dinàmiques de gran bellesa s'anaven succeint en el decurs de les obres. King va oferir amb e ls seus King's Consorl una recreació basada en la naturalitat, en la nuïdesa de la melodia, en plantejar els discu rsos d e la manera més evident possible i despullantlos de qualsc,·ol tipus de sonoritat o dc dinàmica forçada que pogués destorbar l'evidència de la melodia clàssica. Bé fos en els concerts per a instruments de metall - impecables les aportacions dels tres solistes- que van centrar el programa, bé en l'obertura de l'òpera Lucio Silla o en la Simfonia Linz, tot fun cionava seguint un perfecte ordre, en què els cànons de proporció clàssics no podien ser destorbats per cap tipus de sonoritat excessivament e loqüent o, pe1· contra, que tendís a una desmesurada subtilitat. King va presentar un Mozart -tant l'obra de Leopold com la de Wolfgang- en la proporció justa, en l'equilibri just, i és aq uí on rau la dificultat d 'in terpretar aquestes o bres orques- trals: plantejar-les amb una naturalitat expressiva i un rigor formal que en cap moment no puguin destorbar la genialitat del discurs de la melodia. Un planlejament que certament no és a l'abast de tothom. Re el ,. . . . . . Finalitza el projecte internacional Harmos l projecte Harmos, destinat al desenvolupament de nous productes i serveis multimèdia aplicats a l'àmbit musical www.harmosproject.com, ha finalitzat aquest mes de març. L'ESMUC, per mitjà del Departament de Sonologia, ha participat com a membre d'aquest programa en l'enregistrament de diverses classes magistrals realitzades tant per professors de l'Escola com per intèrprets i estudiosos convidats. El contingut d'aquestes classes magistrals (que han inclòs tot tipus d'estils i temàtiques) ha estat anaJitzat pels alumnes de l'ESMUC, amb la supervisió de la Fundación Albéniz, responsable del projecte. Un cop analitzades, han estat traduïdes al castellà i a l'anglès. Acabada, per tant, la fase d'anàlisi i traducció de les classes magistrals dutes a terme a l'ESMUC, la biblioteca de l'Escola permetrà que els estudiants puguin veure no només aquestes, sinó també les classes que han estat enregistrades a la resta de conservatoris europeus que han participat en el projecte. A més de l'ESMUC, han estat: la mateixa Fundación Albéniz, el Grup de Tecnologia Musical de la Universitat Pompeu Fabra, Orbiteam, l'Associació Europea de Conservatoris i Escoles de Música (AEC), i els conservatoris de Lituània, Brussel·les, Stuttgart, el Royal College of Music de Londres, i l'Escola Superior de Música i Arts de l'Institut Politècnic de Porto. Per a més informació: www.esmuc.net/sonologia. E Premis E11registrame11t d'1111a de les sessio11s del projecte Hnrmos l compositor de bandes sonores i professor de composició per a mitjans audiovisuals de I'ESMUC, Amau Bataller, ha estat el guanyador del VIII Premi Tirant de l'Audiovisual Valencià per la música original de l'audiovisual Omar Martfnez. L'enregistrament d'aquesta banda sonora es va dur a terme a les instal·lacions de l'ESMUC i si van involucrar vuit Línies de so per a una formació de saxo tenor, quartet de corda, guitarra i piano. E L'ESMUC, seu de la 27a edició del Concurs Joan Massià en la modalitat de piano ' Associació Massià-Carbonell, organitzadora del certamen d'interpretació Joan Massià, destinat a afavorir els joves intèrprets i difondre la música del mestre Joan Massià, celebrarà aquest mes d'abril una nova edició del seu Concurs d'Interpretació Musical. En l'especialitat de piano, el certamen tindrà lloc la dar- L 2 ESMUC rera setmana d'abril, amb la prova eliminatòria el dijous 27, i el divendres 28, la prova final. Ambdues audicions tindran lloc a l'aula de cor de l'ESMUC (3r pis). El jurat del Concurs Massià està format per Miquel Farré (president), Albert Atenelle, Josep Maria Colom, Maria Rosa Llorens, Salvador Pueyo i Maria G lòria Vila puig. Nova imatge gràfica de l'ESMUC nan de la participació en l'última edició del Saló de l'Ensenyament, Estudia 2006, l'Escola ha presentat la seva nova imatge gràfica integrada per l'edició de tot el material informatiu referent als estudis, proves d'accés, normativa i titulacions que s'imparteixen a I'ESMUC. El grafisme, creat per la dissenyadora Mariona Rubio, apareix més nítid i unificat de traços i colors i s'acompanya de la inclusió d'una sèrie d'il-lustracions realitzades per Arnal Ballester (Barcelona, 1955). Ballester ha desenvolupat la seva tasca professional majoritàriament en l'àmbit editorial, com a il·lustrador de llibres - més d'una cinquantena- i portadista. L'any 1993 li va ser atorgat el Premi Nacional d'IJ.Iustració de Llibres per a Nens del Ministelio de Cultura; l'any I 994, el premi Tllustrators of the Year Award d e la Fira del Llibre de Bolonya-UNICE F ( 1994) i l'any 1995 el Premi de la Crítica Serra d'Or. Els tres premis van reconèixer el seu treball en la sèrie Los artísticos casos de Fricandó (Ed. Destino), concebuda per acostar l'art contemporani a l'àmbit infantil. A Conferència de Professorat de Piano de Catalunya ESCOLA SUPERIOR DE MÚSICA DE CATALUNYA Barcelona 5 I 6 de maig de 2006 ll·lrtstmci6 de la titulació de composició Autor: Arnal Ballester L'any J996 va ser un dels trenta il-lustradors seleccionats per a l'exposició commemorativa internacional del trentè aniversari de la Fira de Bolonya, "The Secret Garden", i l'any 2005 va formar part de la mostra "IIustrísimos. Panorama de la ilustración infantil y juvenil en España". Darrerament s'ha especialitzat en la il·lustració en premsa, tot col·laborant en diverses publicacions periòdiques (El País, El Mundo, Grupo Z ... ), com també en la publicació de llibres d 'imatges per a adults, sense oblidar el camp de la literatura infantil. Ballester és professor de l'Escola Massana d'Art i Disseny de Barcelona. L'ESMUC organitza la la Conferència de Professorat de Piano de Catalunya ' Escola Superior de Música de Catalunya organitza la 1a Conferència de Professorat de Piano de Catalunya, que tindrà lloc els dies S i 6 de maig a les seves instal·lacions, situades a l'edifici L'Auditori. Per fomentar la màxima participació i implicació dels centres, l'Escola hi ha convidat explícitament els equips directius i el professorat de piano dels conservatoris de grau mitjà, així com el professorat de piano dels centres que imparteixen el nivell mitjà i elemental. El programa de la conferència, que inclou l'anàlisi i la revisió del model actual (elemental, mitjà, superior) i una anàlisi comparativa amb l'estat de l'ensenyament musical a altres països (gràcies al testimooj de prestigiosos ponents internacionals), serà presentat íntegrament en roda de premsa al final del mes d'abril. Per a més informació: L www. esmuc. net!conferencia.piano. 3 La músiques íntimes de oan Massià «És de tot cor i ben humilment que confesso que si de tota la vida el meu gran goig ha estat compondre, mai no havia pensat de publicar la meva música, que constitueix per a mi quelcom íntim i necessari espiritualment.» Joon Mnssiil e/1934 mb aquestes paraules s'adreçava Joan Massià als col· laboradors que van fer possible, l'any 1953, la primera edició del recull pianístic Notes d'estiu. Manuel Valls, en el seu llibre La música cat ala na contemporània (1960) parlava de les «atmosferes intimistes i profundament sensibles» de les obres de Massià. Potser aquest caràcter íntim de la música de joan Massià, unit al tarannà modest i reservat del compositor, han fet que, malgrat ser considerat una de les figures més importants de la música catalana del segle xx, Joan Massià sigui encara un compositor per descobrir. Nascut a Barcelona l'any 1890, va fmmar-se com a violinista a Bmssel·les amb Alfred Marchot (iHustre alumne del llegendari Eugène Ysaye). Entre els anys 1907 i 1914 va viure a París, on va tenir l'oportunitat de tractar amb Granados, Albéniz, Falla, Viñes i, sobretot, Pau Casals, amb el qual va mantenir una estreta amistat durant tota la vida. De tomada a Barcelona, va altemar una dedicació vocacional a la pedagogia del violí amb una intensíssima activitat concertística per les principals ciutats europees, fmmant un cèlebre duo amb l'extraordinà- A 4 ria pianista francesa Blanche Selva i, anys més tard, al costat de la seva esposa, la també pianista Maria Carbonell, dedicatòtia de bona part de les seves obres. Massià va ser, a més, un dinamitzador entusiasta de la vida musical catalana, amb iniciatives com l'Associació d'Amics i Deixebles de Joan Massià i Maria Carbonell o I'Orquesh·a de Cambra Joan Massià, fmmada majoritàriament pels seus alumnes. Massià va morir l'any 1969 havent rebut molts honors d'institucions, com l'Estat francès, l'Ajuntament de Barcelona, o Ja Fundación Juan March, entre d'altres. A París va tractar amb Granados, Albéniz, Falla, Viñes i, sobretot, Pau Casals, amb qui mantingué sempre una gran amistat. L'obra creativa que ens ha deixat joan Massià no és gaire extensa, però té un refinament i és d'una inspiració -però també d'un tigor- que l'hauria de fer mereixedora d'una difusió més àmplia. D 'entrada sorprèn que, malgrat que fou un violinista exceJ.lent, Massià només dediqués quatre obres al seu instrument. Es tracta de peces per a violí i piano escrites a la manière de diversos compositors del passat: un Amoroso que parteix d'una melodia de Franz Schubert, un Rigaudon inspirat en Forqueray, la Intraira a partir de Francesca Geminiani i, finalment, una peça amb reminiscències del virtuosisme de Paganini o de Flitz Kreisler, l'Allegro spiritoso. Totes quah·e són obres impecables des del punt de vista instrumental - no podia ser altrament-, però no són reveladores d'un llenguatge personal. Són més interessants, sens dubte, les Set cançons, escrites a partir de l'any 1949 sobre textos de Tomàs Garcés. Les cançons no només presenten els h·ets característics de la música de Massià, sinó que en algun cas són harmònicament més complexes i atrevides que cap altra obra del compositor. erò el gruix més gran de la producció de Joan Massià és dedicat al piano, fet que pot resultar sorprenent en un violinista. En realitat Massià era també un pianista notable i un bon improvisadm~ segons que expliquen els oients privilegiats que van tenir la sort d'escoltar-lo. Sembla que moltes de les seves obres s'originaren com improvisacions que després anotava (malgrat que a vegades, per falta de temps o per desinterès del mateix compositor, algunes d'aquestes peces dissortada- P 1 J I fcxm Massià ambla seva esposa Maria Carbo11ell, e/ IIOVCI/lbre de 1965 (a dalt, dreta) i 8/anche Seiem (esquerra), amb qui formà 1111 conegut duo I ment no passaven a un pentagrama) . La seva primera obra per a piano coneguda es remunta a l'any 1924, quan va escriure El gorg negre, primera peça del recull Notes d'estiu, una suite de sis peces escrites durant les vacances estivals d'un petiode de temps força llarg (entre 1924 i 1943). Manuel Valls, en l'obra abans esmentada, es refeda elogiosament a les Notes d'estiu i comentava que «denoten un temperament cultivat i una intuïció musical traduïda en unes refinadíssimes realitzacions ha rmòniques». En odgen, El gorg negre formava part d'una suite descriptiva de diversos indrets de Catalunya (a la manera de Cerdanya de Déodat de Scverac). Algunes peces d'aquesta projectada suite van quedar en esbossos i d'altres es creu que foren completades però finalment desestimades pel mateix composito r, que només en conservà El gorg negre, que ha acabat essent potser l'obra més coneguda de Massià. Es tracta d'una petita peça d'encant innegable, amb un llenguatge proper al romanticisme tardà i a les inflexions melòdiques de Gabriel Fauré. Les dues peces següents de Notes d'estiu, Dansa catalana i Scherzo, van ser compostes deu anys més tard, el 1934, i presenten elements que suggereixen el folklo re català amb un embolcall harmònic impressionista. L'Scherzo, potser la peça més ambiciosa de Massià, segueix el model dels Scherzi de Chopin, d'escriptura brillant i virtuosística, amb una secció central-el «Trio»- més lírica i reposada. En aquest Scherzo, ja hi són presents algunes de les característiques que marcaren tota la música de Massià: ús de quintes buides, acords amb Va formar un cèlebre duo amb l'extraordianària pianista francesa Blanche Selva. quartes i quintes paraJ.leles, fragments de politonalitat, girs melòdics propers a la música popular catalana i una escriptura pianística superba. Les Notes d'estiu continuen amb dues miniatures: la Rondalla de 1935 i la Pastoral de 1938. La primera s'acosta a l'intimisme del Schumann de les Escenes d'infants i porta el subtítol de Conte (i certament la música. sense evocar cap programa ni cap història concreta, té un caràcter nar- ratiu notable). La Pastoral es titulava o riginàriament Pastoral de Vano, amb referència a una cançó d' Apel·les Mestres, gran amic del compositor i un artista que el jove Mas- sià sempre va admirar. Tanca el recull Ocell de pedra, de 1943, digne hereu dels il·lustres ocells de Ravel, Mompou o Granados, i una de les creacions més refinades de Massià. scrits entre els anys 1952 i 1953 els Tres preludis són harmònicament més complexos, i mostren un compositor de recursos més amplis que el de les Notes d'estiu. Els referents són també molt més diversos, per bé que l'empremta personal de Massià hi és sempre clara. Així, el primer preludi, L'ermita, mostra una influència òbvia de Mompo u en l'evocació dels sons de les campanes, però amb unes hatmonies en ocasions més aspres i dissonants. El segon preludi, Libèf.lula, combina la lleugeresa dels motlo perpetuo de Mendelssohn amb les harmonies suggestives de Ravel. Libèllu/a, a banda de ser potser la peça E s ESMUC )onu Mnssill amb Yehudi Menullin d'execució més difícil de Massià, és una de les més enginyoses i atractives, a causa de la constant irregularitat 1ítrnica d'intencions descriptives evidents: el vol àgil i imprevisible de l'insecte del titol. El tercer preludi, Preludi arcaic, de factura més neoclàssica, té reminiscències de les obres modals de Debussy i tanca brillantment el cicle. ret dels dos quaderns d'Apunts, la resta de l'obra pianística de Joan Massià són peces soltes que no formen part de cap sui te. L'Impromptu en sol, subtitulat Jorn de festa, va ser escrit l'any 1957 i és una divertida peça monotemàtica, en forma de btillant tocata. El «Sol» del títol no és només la tonalitat de l'Impromptu (sol major), sinó també una referència a la lluminositat solar radiant del dia que Ja música descriu. EL pla de les papallones, escrita l'any 1942 però publicada només pòstumament, és una obra plàcida i de considerable extensió que podtia recordar el ptimer Debussy (el de les Arabesques i de la Suite Bergamasque), però la lírica melodia central té un aire clarament català. lntrada i giga, dedicada al compositor basc josé Antonio Donostia, és de l'any 1951 i, juntament amb l'Allegro i la Sonatina, constitueixen una aproximació de joan Massià al neoclassicisme que conreaven molts compositors de l'època. Els models, en el cas de Massià, sembla que són les sonates per a teclat de Scarlatti o del pare Soler, amb un llengua tge harmònic dissonant (especia lment en lntrada i giga). Es desconeix la data de composició de l'Allegro i de la Sonatina, publicats pòstumament l'any 1985. Ambdues peces prenen la fonna d'invencions enginyoses a dues veus i van ser dedicades a la pianista Blanche Selva, companya en innombrables gires de concerts. Finalment, les dues col-leccions d'Apunts mostren el Massià més íntim i nostàlgic. El primer quadern T 6 ESMUC Tot i ser violinista, el gruix de les seves composzczons son per a pzano, instrument del qual també fou un intèrpret notable. / té finalitats didàctiques i inclou cinc petites peces fàcils que exploten les possibilitats de la posició fixa de la mà (com ja va fer Stravinski en la seva obra Els cinc dits o Bartók en els primers volums del Mikrokosmos) . Les dues darreres peces del quadern són per a piano a quatre mans, amb una part molt simple per a l'alumne i l'altra una mica més elaborada per al professor. La primera d'aquestes peces, El petit Narcisó, és dedicada al compositor Narcís Bonet, que llavors era un nen; la segona és una deliciosa cançó de bressol titulada L'Àngel somniador. El segon quadern dels Apunts, a diferència del primer, no té voluntat pedagògica, sinó que són breus peces de concert que van ser escrites durant un extens període de temps i reunides per ser publicades conjuntament en un sol volum. L'epigramàtica Enyorança obre el quadem, que continua amb una Cançó, dedicada a la mare del compositor i esctita l'any 1935 en l'estil romàntic d'El gorg negre. Segueixen El balancí, una nova aproximació al mon subtil de Mom pou, esctita l'any 1945, i Sesta del 1952. Tanca el recull Estudi, de 1945, que rememora una vegada més les brillants figuracions de la música de Scarlatti. Aquest text és una versió ampliada del que es va publicar al llibret del CD Joan Massià: obra completa per a piano, editat pel segell discogràfic Anacrusi (AC054) i interpretat per Jordi Masó amb la col·laboració de Marisa Ruiz i Magaldi en les dues peces de piano a quatre mans. Jordi Masó és pianista, professor a /'ESM UC i al Conservatori de Granollers. Entre els seus més de trenta enregistraments discogràfics, destaquen les integrals pianístiques de Frederic Mompou, Robert Gerhard, joaquim f-Jorns i el pare Donostia per a Naxos/Marco Polo i de Ricard Lamote de Grignon i joan Massià per a Anacrusi. Actualment està enregistrant/a integral de joaquín Turina per a Naxos. Activitats Concert del professorat de l'Escola Rau! García, trombó, i Albert Giménez, piano Dia 25, 19 hI Aula d'orquestra Obres d'A. Lebedev, H. Tomasi, C. Debussy, A. Civílotti i E. Ewazen. Departament de Jazz i Música Moderna I Presentació Presentació del llibre d'Enric Alberich Fonaments del abril2006 noramització diferenciada d'aquelles amb les quals va ser produïda. També es presentarà un plugin YST que, assistit per un humà, permet aplicar aquesta tècnica en temps real per efectuar tasques d'anàlisi o remescla en certes produccions musicals comercials. Departament de Música Tradicional I Concert Concert de la cobla de l'escola Dia 5, 18 hI Aula d'orquestra 1/euguatge musical Dia 3, 19 h I Aula de cor A càrrec de Manel Camp. Enric Alberich Artal és composit01·, pianista i pedagog, i Llicenciat magna cum laude pel BerkJee College of Music de Boston. Ha estat director de L'Aula de Música Moderna i Jazz entre els anys 1995 i 200 I . Fins ara, l'aprenentatge de les disciplines del jazz i la música moderna només disposava de materials didàctics escrits en anglès o en castellà. La col·lecció «Textos de Música Moderna» de l'editorial DINS lC, en la qual es publica el llibre d'Albetich, és la primera iniciativa que posa a l'abast del públic llibres de text i d'exercicis escrits en català. Departament de Jazz i Música Modema I Classe magistral Dia 7, d' l l a 14 h I Aula I I I Classe magistral de trombó A càrrec d'IIja Reijngoud. Departament de Sonologia I Seminari Dia 3, de 18 a 19,30 hI Aula 346 Seminari de sonologia A càrrec d'Enric Guaus i Emilia Gómez, professors de l'Escola i del Grup de Tecnologia Musical de la UPF. L'objectiu principal d'HARMOS, un projecte de recerca i desenvolupamen t subvencionat per la Comissió Europea, és desenvolupar una col·lecció multimèdia amb més de 500 hores de classes magistrals impartides per diferents professors europeus, i fer-la accessible online. Aquestes classes han estat enregistrades i anotades, seguint criteris pedagògics, en diferents institucions educatives europees, entre les quals hi ha l'Escola Superior de Música de Catalunya. Un cop fmalitzat el producte, es farà un repàs dels objectius, tasques i resultats aconseguits. Departament de Sonologia I Seminari Dia 24, de 18 a 19.30 h I Aula 346 Seminari de sonologia Departament de Música Tradicional I TaUer Dies 5, 19 i 26, de 18,30 a 21,15 hI Aula 354 Dues visions actuals de la composició per a cobla A càrrec de Xavier Pagès i Jordi Molina. Programa: Dia 5: Xavier Pagès. La sessió versarà sobre les caractetístiques i possibilitats de la cobla en el seu vessant més proper a la música clàssica i contemporània de concert. Dies 19 i 26: Jordi Molina. Aquesta sessió h·actarà sobre altres influències estètiques en la música de cobla: possibilitats tècniques, adaptació i nous llenguatges en la interpretació dels insh·uments tradicionals i incorporació en altres formacions. Departament de Música Tradicional I Presentació Presentació del llibre de Joan Elias 24 estudis per a tenora i tible Dia 25 I d'l1,30 a 13 hI Aula de cor A càrrec de Joan Elias i jordi Vilaró. Departament de Musicologia I Semjnari Dia 26, de 18 a 21 hI Aula 345 Polifonies populars de Sardenya A càrrec d'lgnazio Macchiarella. doctor i professor a la Universitat de Cagliari (Sardenya). És especialista en l'estudi de les polifonies de tradició oral de Còrsega, Sardenya i Sicília. Departament de Música Clàssica i Contemporània I Concert Concert de percussió. Intercanvi amb Musikene Dia 28, 19 hI Aula d'orquestra Per consultar totes les activitats: www.esmuc.net A càrrec de Marc Vinyes Raso, llicenciat en Matemàtiques, enginyer de telecomunicacions, aficionat a la producció musical i guitarrista amateur. 080 13 Barcelona En aquesta sessió s'analitzarà una tècnica que, en determinats casos, permet extreure d'una mescla les pistes amb pa- Tel.: (+34) 933 523 Oli Fax: (+34) 933 497 108 A/e: info@esmuc.net lnternet: www.esmuc.net Padilla, 155- Edifici L'Auditori 7 ESMUC Toni Flotats Responsable del Parc d'Instruments "Un bon instrument esdevé amb el temps altament rendible" ... P.~E-~!:!!-~!.~-~--- Què entenem per Parc d'l nstru· ments? -El Parc és un servei transversal de l'Escola que es vincula fonamentalment amb les disciplines instrumentals dels departaments de Música Clàssica i Contemporània, Música Antiga, Jazz i Música Moderna i Música Tradicional, tot i que esporàdicament determinades àrees de Musicologia o Pedagogia també n'utilitzen el material. - De quin nombre d' instrument s estem parlant? -Ara per ara, n'hi ha al voltant d'un miler, si comptem des d'un cròtal fins a un gran cua. Amb tot, el Parc inclou instrwnents de tot tipus, siguin o no difícils de trobar. - Recentmen t, el prestigiós pianista Paul Badura-Skoda remarcava la qualitat dels pianos de I'ESMUC. Hi ha algun instrument del qual estiguis especialment orgullós? -Segurament d'algun dels clavicèmbals del constructor català joan Martí i Llobet, com també dels excel·lents Steinway & Sons de què disposa l'Escola. - Quins són els requerimen ts bàsics per garantir el bon mantenime nt dels instruments? Hi ha algun procedimen t preestablert? 8 -Personalment, entenc el manteniment dels instruments a tres nivells. El primer, el personal, és el que fa el músic i inclou aspectes tan bàsics com desar l'instrument net després de tocar; el segon és el manteniment tècnic especialit- zat segons la tipologia i l'ús de l'instrulllent; i per últim, hi ha el manteniment que pot fer únicament el constructor i que inclou un reglatge i una revisió més acurada. Aquest últim estadi s'associa al creador o fabricant que estableix la marca original de la peça. - S' usen molt, els instrument s del Parc? Qui els pot fer servir? -L'objectiu bàsic, el que dóna sentit al Parc d'Tnstruments, és el fet de donar suport a l'estudi, la docència, i fins i tot la recerca que es desenvolupa a l'Escola. D'aquí, doncs, que l'ús del patrimoni instrumental de l'ESMUC el realitzin fonamentalment els alumnes i professors de l'Escola. És ben probable que, avui per avui, els nostres siguin els instruments més tocats de Catalunya. Això converteix el Parc en una mena de banc de proves instrumental. - Quins són els criteris d' adquisició que regeixen el Parc? -Bàsicament, ens adaptem a les demandes vinculades amb les assignatures i els cursos d'especialització que programa l'Escola. Si em demanes, però, què m'agradaria que inclogués el Parc, et diré que els instruments necessaris per fer possible la interpretació de tot tipus de repertoris. Tot sovint rebem peticions de préstec de diverses formacions orquestrals, i això evidencia que estem pràcticament omplint Ull buit: tota orquestra hauria de tenir un parc d'instruments propi. D'aquí que la creació del Parc de l'ESMUC hagi estat pionera. - A què atribueixes aquestes mancances? -Sobretot a la manca d'inversió en equipamen t instrumenta l. Tradicionalment, la compra d'instruments ha estat sempre un dels punts on retallar els pressupostos. Només cal veure, per exemple, el nombre d'arpes, marimbes o timbals d'orquestra que hi ha a Catalunya. Cal tenir en compte, però, que un bon instrument esdevé, amb el temps, altament rendible, es pot amortitzar durant molts anys. Hem de treballar molt per potenciar, en alguns casos fins i tot implantar, criteris com la inversió, el manteniment, el transport, la cobertura que les assegurances donen a aquest tipus de serveis... Tot això ja està molt assumit a altres zones d'Europa, i hi ha empreses especialitzades en aquest tipus de serveis. A això cal sumar que a les escoles s'inclouen assignatures relacionades amb el coneixement i el manteniment dels instnunents. L'objectiu, en aquest sentit, és clar: aconseguir que sigui l'alumne qui decideixi i triï l'instrument, basant-se en el seu propi criteri. - A títol personal, quins són els objectius que t'has marcat a curt termini? -Completar el catàleg del Parc d'Instruments i documentar-ne el funcionament perquè esdevingui una eina útil per a l'Escola. També m'agradaria projectat; fins i tol reivindicar, la figura del constructor d'instruments; deixar constància de la seva tècnica, tal com passa amb els intèrprets. De fet, estem treballant en el que serà una filmació del procés de construcció d'alguns instruments, així com en un programa de control d'afinacions de pianos. e R Í T e A La naturalitat dels Divertimen ts de Mozart El Quartet Endellion triomfa al Petit Palau Euroconcert. Ensemble Zefiro. Oir.: Alfredo Bernardini. Mozart: Divertimenti K . 251, K . 205, K . 131 . Palau de la Música Catalana. 20 de febrer de 2006. Música de Cambra al Petit Palau. Endellion Quartet. Haydn: Quartet Hob. m, 75. Bartók: Quartet núm. J. Sz. 85. Beethoven: Quartet núm. 13 op. 130 i "Gran fuga". Petit Palau. I de febrer de 2006. tiva subtilitat; i per últim el K. 251. escrit probablement L a m.úsica. dc Mozart, protagon ista enguany de tants i tants concerts, va monopolitzar la nova actuació al Palau de l'Ensemble Zefiro. Tres Divertiments de Mozart configuraven el programa: el K. 131, escrit quan Mozart tenia setze anys i en el qual instruments de vent i cordes atorguen a la partitura un alt grau de vistositat; el K. 205, caracteritzat per l'ús d'una plantilla orquestral reduïda (tres instruments de vent i cordes) i que musicalment es caracteritza per la seva emo- per celebrar l'onomàstica dc la seva germana 1annerl. en el qual melodies populars i infantils semblen evocar temps passats. Música, en definitiva, que interpretativamen! parlant cal que renecteixi un sentit de nuïdesa, naturalitat, espontaneïtat, i una facilitat en la seva execució que exigeix una gran cohesió i compenetració entre els intèrprets. Aquesta música melodiosa, plena d'enginy, va assolir en les mans del conjunt Ze· firo una visió plenament encertada: la va1ietat de colors, els contrastos, les dinàmiques, el gust per les melodies exposades amb una gran claredat eren el producte final d'un treba ll en el qual quedava palès un sentit de la compenetració tant en l'aspecte tècnic com estilístic. Un Mozart exposat amb el grau de naturalitat i tècnica pròpia de les versions de gran qualitat interpretativa. La Lluna en un cove Cicle Joves Intèrprets Catalans. Laia Oliveras, actriu. Roger Puig, cantant. Brossa Quartet de Corda. Obres de Part, Galasso, Maderna, Montsalvatge, Costello i Glass. Auditori del CCCB. 18 de febrer de 2006. araula i música es van unir en la cinquena proposta del cicle ]LC que organitza La Porta Clàssica. "He posat la Lluna al tocadiscos'' més que un concert va ser un espectacle interdisciplinari que aplegava un quartet dc corda, una actriu i Lm cantant en un espai escènic oníric, suggeridor, conceptual, cercant la bellesa de la simplicitat, l'art del quotidià, en la línia de l'arte povera: un estenedor, un bagul, una escala de pintor i l'omnipresent Lluna. El fil conductor dc l'espectacle va ser la poesia d'autors cata- P lans (Marçal, Brossa, Foix, Casasses, Pàmies, Estellés... ) alternada amb una suggestiva combinació de músiques ben diverses de tall clàssic, contemporani i popular. L'o· ficiant de l'espectacle va ser l'actriu Laia Oliveras, captivadora per la frescor i la intensitat en la paraula poètica, per la mirada magnètica, la veu clara i musical, i el domini de l'espa i escènic i el moviment. La servitud escènica de la música (sovint es recitava mentre sonava la música, amb la consegüent dificultat per assaborir tots dos estímuls) va resta1· protagonisme a la interpretació del a connuència de quatre solistes de corda de primer ordre en un conjunt com el Quartet Endellion ha aportat en les darreres dècades unes recreacions que han estat, per la seva força, pel seu caràcter i profunditat, punt de referència en el panorama cambrístic. En el cicle Música de Cambra al Petit Palau aó·ontava un programa de complexitat cont ras tada, amb obres dc Haydn i Bartók, co· ronades pel sublim Quartet op.130 i la monumental Gran fuga de Beethoven. Classicisme en estat pur en Haydn, una fortalesa títmica i un caràcter punyent i vehement que queden reflectides en una de les pàgines de cambra cabdals del segle XX com el Tercer Quartet de Bartók, i una obra com la de Beethoven, van mostrar com els Endellion poder afrontar amb una idèntica perfecció diversitat d'estils de màxima exigència tècnica. La seva visió de Haydn va ser la de la vitalitat i una certa rotunditat, en una versió que abandonava el camí més delicat propi d'altres recreacions més canòniques i en optar per una lectura en la qual la diversitat de plans sonors i dinàmiques contrastades tinguessin un paper determinant. Un Haydn temperamental que obria les portes al món punyent i rotund que Bartók, plasmat en el Quartet núm. 3; versió plena de plàstica, fortalesa, sentiment i vatietat tímbrica que ens endinsava amb una força encegadora dins la complexitat estètica i estilística dc la qual és portadora aquesta obra del compositor hongarès. Els Endellion han mostrat en el decurs de la seva trajectòria la seva especialita t en l'obra de Beethoven i la seva òptica del Quartet i Gran fuga programada així ho va corroborar. Poètica, tendresa, jocs hrumònics. sonoritats agosarades. convicció en l'execució i un ventall dc recu1·sos tècnics que sempre s'atenien a extreure el màxim de profit de la composició. Un Beethoven plantejat amb l'impuls romàntic i que per la seva màxima atenció al detallisme atorgava al conjunt de la monumental composició un alt sentit de cohesió. Els Endellion van triomfar una vegada més. Brossa Quartet de Corda, que, no obstant això, va demostTar bones maneres en un repertori heterogeni i complex: des de la Summa d' Arvo Part (interpretada des del fons dc la sala i mentre el públic hi entrava) o el minimalisme del Quartet Company de P. Glass, fins a l'experimentació de la Serenata per a w1 satèl·lit de Madema, o Ics cançons d'Elvis Costello convenientment destil·lades i servides per la veu camaleònica de Roger Puig, una mena dc big bro- ther de l'espectacle, dc presència inquietant. Les Tres postals if.luminades de X. Montsalvatge van mostrar el bon treball i el potencial del Brossa Quartet de Corda. En definitiva, una proposta agosarada i admirable. que surt dels paràmetres habituals, original i imaginativa, sincera i dii·ecta, deliciosament humil, en què el so musical. la paraula poètica i el silenci s'articulen amb tendresa, elegància i honestedat. I a loan Brossa li hauria agradat. L 258 25 169 •www•·•,••}j.. El Cor Jove rep el Cor de la Universitat de Viena per Sant Jordi I cor vienès oferirà dos concerts: el dia 2 I en el marc del Festival de Música Clàssica i Tradicional d'Esplugues, i l'altre el mateix dia de Sant jordi al centre dc Barcelona. El repertori inclou obres dc Rheinbcrge r, Mozart, música tradicional austríaca i gospels. El Cor dc la Universitat de Viena va ser fundat l'any 1994 per Dom inik Kimmcl, director del Club Universitari i que havia estat director artístic de l'Orquestra Acadèmica de Viena, i també per Vijay Upadhyaya. El cor que ens visita aquest abril estarà integrat per una cinquantena de membres i dirigit per Upadhyaya , l'actual titular. Des de la seva fundació. el cor ha actuat a Àustria, Alemanya, Itàlia, França, Gran Breta nya, Polònia, Txèquia, Eslovàquia , E Turquia, Síria, Líban, Armènia, Geòrgia, els Estats Units, Canadà, Sud-àftica, Xlle i Argentina. La visita del cor austríac representa la segona part d'un intercanvi entre ambdues formacions que s'inicià amb la visita del Cor Jove de l'Orfeó Català a Viena el passat mes d'octu bre. En aquesta visita, el cor català va oferir un concert a l'església de Sankt Agyd, al centre de Viena. Amb direcció del seu titular, Esteve Nabona, en la primera part va interpretar obres dc Fauré i Rheinbergc r i, en la segona, una selecció de cançó tradicional dels Països Catalans. El públic, que omplia l'església, va rebre amb gran entusiasme la interpretació del cor. El Cor Jove també va visitar el Musikverc in (seu dc l'Orquestra r ilharmònic a de Viena) i del Wiener Singverein (coneguda internacionalment , sobretot, perquè és on anualment se celebra el concert de val- El Cor jove eu In seva visita n Vieun l'oct11bre de 2005, dnvnul el cnslc/1 de Belvedere sos de Cap d'Any). Cal remarcar el paral·lelisme entre aquesta emblemàtic a sala de concerts amb el nostre Palau de la Música, i d'aquesta Associació d'Amics del Cant (WS) amb l'Orfeó Català. Aquests tipus de projectes són molt importants per a l'evolució dels nostres joves cantaires, ja que els dóna una dimensió molt més àmplia del moviment coral europeu, i també els permet de conèixer i conviure amb cantaires i directors d'altres països, amb tot el que això representa: conèixer altres cult ures. altres maneres de treballar. func ionar, interpretar i viure e l cant i la música en general. També serveix per difondre la nostra tasca i el nostre repertori autòcton. En aquesta línia, el director del Cor jove, Esteve Nabona, ha rebut una invitació per fer un taller de música coral catalana a la Universitat de Viena. ABRIL Divendres 2 1. Concert Festival de Música Clàssica i Tradicional d'Esplugues. Concert del Cor de la Universitat de Viena. Vijay Upadhyaya, director (cor convidat pel Cor Jove de l'Orfeó Català). Església de Santa Maria Magdalena d'Esplugues, 21 h. Dissabte 22. Concert del cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau. Cor Jove de l'Orfeó Català-Ensemble Vocal Cambra' 16. David Malet, orgue. Esteve Nabona, director. Palau de la Música Catalana, 19 h. Diumenge 23. Cantada de Sant Jordi. Cor de la Universitat de Viena. Cor Jove de l'Orfeó Català. Vijay Upadhyaya i Esteve Nabona, directors. Capella de l'Esperança (Barcelona) , 19 h. 26 170 MÚS I CA I PO D ER ( li ) Reflexió de base i paradigmes contemporanis n aquest número posem fi al Tema sobre les relacions entre música i poder, tot completant el discurs iniciat fa un mes, amb nous paradigmes d 'un interès particulat~ però no solament amb això. En aquest sentit, remarquem la inclusió d' un assaig en el qual se situen les bases més genèriques i obertes de la realitat. Es tracta d'una anàlisi aprofundida, que tot contemplant el tema des de l'alçària d' un cos argumental elaborat, sotja els aspectes més essencials i els posa a l'abast d'una reflexió d'un gran interès. Pel que fa a ls nous paradigmes que s'exposaran tot seguit, hem fet esm ent especial al concepte "contemporanis", perquè creiem que aquesta condició hi atorga un interès acusat. La causa és que acaren contextos que per la seva immediatesa, i per un sentit de proximitat evident, alhora que indefinible, ens poden afectar amb més intensitat. És el cas, per una part, de les figures dels grans violoncel·listes Pau Casals i el seu deixeble Gaspar Cassadó, Ics trajectòries dels quals, coincidents durant molts anys, van oferir actituds de caracterís- E riques mo lt dissemblants en una època enormement complicada, que alhora comportava una línia de resposta davant del poder també enormement complicada, valgui la redundància. Van ser anys que van congriar uns esdevenimen ts que situaven les actituds personals en límits molt apurats, en els quals el decantament vers un costat o un a ltre podia comportar resu ltats d' una gran transcendència personal i social. El tractament curós i gens a priorístic que hom atorga a aquest paradigma ajuda a entendre la realitat dc manera oberta. La peripècia d e Manuel de Falla, aquí considerada en solita ri , és d' un enotme interès, perquè es mou en un context històric molt especialment proper i així mateix molt delicat. La fi gura humana d el músic gadità pel que fa a la resposta contra una situació com l'emanada del règim franquista, resulta altament exemplificadora de com n 'eren, de complexes i multicairades, les situacions que va haver de viure . També aquí el material és tractat amb una gran finor, aportant el màxim de riquesa dc matisos, fet que reforça la seva autoritat i validesa. 258 Poder versus llibertat creativa EL PODER POT MOBILITZAR UN CONJUNT DE MITJANS QUE LI PERMETEN DE REALITZAR OBJECTIUS ESCOLLITS COM A PRIORITARIS: AIXÒ EL CONVERTEI X EN UN INSTR UMENT DE GRAN UTILITAT PER A LA SOCIETAT. TAMBÉ EN UN OBJECT E DE COBEJANCES POC O M OLT DESORDENADES. prets, en relació amb la qualificació que els mereix aquest poder. En primer lloc. doncs, la temptació d'orientar la creació i la difusió musical. Umberto Eco ha cridat l'atenció sobre el canvi -que ell ha pogut comprovar en les llibreties importants de les grans ciutats que visita de tant en tant- en la manera que vénen classificats els lli bres a Ics lleixes segons crite ris volubles basats en les ex.igències del màrqueting. Deixa nt a part el màrq ueting com a explicació, en la història dels significats de la música ens trobem una cosa semblant. La música ha estat considerada de vegades com una secció de l'ètica, en d'altres com pertanyent sobretot al camp de les matemàtiques. Si per a alguns la música té un valor autònom detivat de la seva mateixa estructura o dels elements que componen la relació entre sons. en canvi per a d'altres el que val per sobre dc tot és la seva aptitud de recollir, exposar i fins transformar els referents que li són externs, a aquesta esn·uctura, i que tenen la virtut de ben influir sobre els sentiments o les emocions. Fugint de les taxonom ies contundents, la rea litat sol ser confusa i és raonable dubtar que es puguin destria r els dive rsos vessants del renomen musical. El valor intrínsec de la música i la preeminència dc l'experimentació en la creació artística no es produeixen en un buit indiferent al context cultural d'u na col·lectivitat i -més en particular- d'una possible audiència, que no n'ha de quedar indiferent i a la qual cal garantir una certa accessibilitat. D'aln·a banda, l'aspecte sensible o emocional de la música no pot bastir-se al marge d'uns conceptes o d'una lògica, que són garantia de perdurabilitat i resistència al temps, atès que només una estructura racional pot segellar l'encert d'una intuïció de partida. anmateix una dc les notes del poder és la seva capacitat d'absorció de tot allò que es proposa, de la qual ha fet un pràctica admirable i difícil d'igualar. La convicció que exhibeix el ventall de mitjans -econòmics, dc vanitat o de prestigi- de què disposa fa que, al seu davant, els ciutadans s'hi acabin conformant i molts s'apressin a col·laborar-hi de ma nera prou evident. La història d'aq uesta absorció pot no tenir res d'exemplar si es dóna una contrapartida progressivament creixent d'instrumentació de qualsevol que es presti, ni que sigui lleument, a fer-li el joc. Aquesta complexitat invalida tota generalització sobre les relacions entre música i poder perquè no es pot prescindir de cap manera de les circumstàncies particulars que en cada cas s'hi fan presents. La frontera entre ús i abús és làbil i dc contorns vagues. La música ~aquest '·art noble que en les hores fosques ... escalfa el cor i transporta a un rnón millor"- actua sobre quest efecte sobre l'audiència o sobre Ics persones els sentiments ind ividuals i col·lectius. Una representano ha passat desapercebut. En efecte. l'interès dels ció a Brussel·lcs dc Lamuette de Portici va contribuir a titulars del poder polític o econòm ic o dels líders l'er esclatar els incidents que condtiiren a la independència religiosos per la música ha anat més enllà de la seva de Bèlgica. El seu caràcter inefable la fa objecte de subtils possible afecció musical. Casos patològics d'aquest especial seduccions i dc perilloses concupiscències, provoca el interès a dominar o si més no a otientar el fenomen de la músipoder i, per tant, hi arrisca. ca són l'Alemanya nazi i la Unió Soviètica. Naturalment, el contacte entre ambdós fenòmens -el La temptació de condicionar la creació musical per obtede la música i el del poder- és tributari del rol que la músinir-ne determinats resultats d'ordre social ja fou desenvoluca assumeix en la vida cultural i social d'una detctminapada per Plató, que estava ben convençut de la influència da col·lectivitat. Per tant. a països on als governants se'ls de la música sobre les persones fins a influenciar la seva moraacut d'oferir als seus músics -ni que aq uests s'anomelitat; defensava, clones, una interve nció pública que deternin Falla- un lloc al Consell d'Administració de Campminés el sentit que havia prendre l'educació musical. Però sa com a mitjà dc garantir i afavo rir la seva producció, ja aq uest interès interessat en el desplegament musical és ben queda clar que no cal atendre massa consideracions analísignificatiu que anés acompanyat d'una atenta preocupació tiques ni fer-se excessives il·lusions sobre el capteni ment per la fàci l accessibi litat de la música, tot defensant llavors la del poder en relació amb la música. En aquests casos preosenzillesa i el caràcter previsible del discurs musical. És ben cupants, la marginació del fenomen musical en la vida signWcatiu perquè aquesta instrumentalització política de col·lectiva explica que la despreocupació del poder per la la música pel poder ~ue ja suggereix Plató- sempre ha exhimusica anibi fins a aquests extrems. En canvi, altres països bit una sospitosa sol· licitud, per mitjà d'instruccions fèrries, com Alemanya i Rússia, on el paper de la música es tot per tal d'aconseguir de la música una audiun altre, han proporcionat modernació fàcil. comprensible i segura, segons ment exemples significatius dels els estàndards de les autolitats loca ls. exn·ems perniciosos d'aquest contacLes característiques do minan ts en la te. J crec que val la pena d'atura r-s'hi, LA TE MPTACIÓ DE música alemanya du ra nt el període dc la perquè fin almen t la patologia arri ba CON DICIONAR LA CREACIÓ República de Weimar -és a d ir, la seva a revelar l'anatom ia. avidesa per connectar amb allò que s'esMUSICAL l'ER OBTENIR m detind ré en dos d'aquests devenia fora del país i l'obertura cap a RESULTATS o' ORDRE noves experimentacions- foren substiexemples. En primer lloc el SOCIAL JA VA SER DESENtuïdes per una voluntat interventora del de l'orientació de la creació VOLUPADA P ER P LATÓ. i de la difusió musical des del govern nacionalsocialista a partir del poder i, en segon lloc. el del capte1933, que es va proposar justament el niment dels músics, creadors o intèrcontrari, és a dir, configurar la música T A E 28 172 - Xostakóuifx, víctima de l'nb!Ís del poder polític sobre la crenció alemanya en els referents d'una suposada i inventada "getmanitat" que alhora que havia de garantir la comprensió dels públics, havia de condemnar la "degeneració" del fet musical en tenyir-se de continguts aliens a aquest corrent (Entartete Kunst). La fi dc la guerra va acabar amb l'intent. A la Unió Soviètica, passat l'entusiasme més o menys espontani dels primers anys, des del 1948 es van endurir les condicions en el si de les quals podia discórrer la música i se'n va reforçar el caràcter ideològic -dictat des dalt-, amb pretensió de fer-la popular. El desglaç que va començar entre 1953 i 1956 -simbolitzat amb I'èxit de la primera audició el 1954 de la Desena Simfonia de Xostakóvitx- va començar a permetre una major permeabilitat amb el que s'esdevenia fora de les fronteres i una major naturalitat en l'activitat creadora dels músics. No per això es va interrompre del tot la llarga i sòlida tradició musical a ambdós països; cal lamentar, sobretot, el tall de molls exilis i la paralització provocada pel bloqueig a qualsevol intercanvi que requereix la llibertat artistica. L a història dc la música dóna molts exemples de compositors compromesos amb la seva societat, d'acord amb les seves pròpies conviccions. Potser en el camp de l'òpera abunden aquestes manifestacions: Le nozze de Fígaro, Si mon Bocca11egra o Fidelio poden ser esmentades entre moltes d'altres. En la música simfònica, la Barcelona de la guerra civil fou destinatària, per exemple, de la Suite seu marit, Wilhelm Furtwiingler, Arnold Schonberg va recomanar-li que restés a Alemanya per dirigir la bona música. El mateix director explicà a la fi dels seu procés de desnazificació que "ningú no havia tingut Ull desig i una necessitat més punyent i més dolorosa d'escoltar Beethoven i el seu missatge de llibertat i d'amor fratemal que els alemanys que vivien sota el terror de Himmler". Però quan Furtwiingler va voler justificar el seu apoJjticisrne a Pau Casals, aquest li respongué que com a home tenia uns deures que no l'eximien de la seva responsabilitat. Precisament, el trio Thibaud, Casals, Cortot -un dels més cèlebres dc la història de la música- va viure en el seu si el drama de compartir durant la guerra posicions ben diferents i antagòniques. Referint-se a Pau Casals, jacques Thibaud el 1951 va esctiure: "Però cal que les conviccions polítiques hagin pri11at el públic de poder escoltar durant molts anys un dels talents més purs que la música ha tingut mai?'' En canvi, emfasitzant el que eU entenja com una exigència ètica, Casals havia manifestat que ''l'artista no pol aïllar-se en una torre d'ivori, al marge de qualsevol responsabilitat amb la societat .., i va afegir-hi ·'que l'home ha de fer allò que considera correcte i negar-se, per tant, a transigir amb e/ mal~. Mentre que Casals refusava de tocar a Alemanya i s'abstenia d'interpretar per l'actitud tolerant de les democràcies occidentals davant de la dictadura espanyola, Alfred Cortot col·laborava activament amb el règim de Vichy i Thibaud seguia un capteniment equívoc per no comprometre's. La realitat - ja s'ha dit- no és mai blanca o negra i les situacions negres sortosament es donen en moments límit. com els que s'acaben d'exposar. Nogensmenys les situacions límit es fan més evidents pel seu dramatisme: a vegades s'és més procliu a sucumbir a les petites temptacions amb el poder o des del poder i a les petites concessions del món de la música. Per això, les situacions sovintejades de Ja vida quotidiana exigeixen una atenció especial. Convé adonar-se'n. =s .... ·:= a ::;;' ¡;;¡· 258 L a consideració de casos lím its - i no gens aconsellables- ens pot potser aclarir el que hauria de ser un contacte profitós entTe la música i el poder, en benefici dels ciutadans. Si el poder segueix una política que evita el que han estat els seus abusos en el Montjuïc. món de la música ja tenim - em sembla- la condició Però hi ha també altres supòsits. El segon aspecte que he necessària d'una plausible coHaboració. seleccionat de possibles patologies enh·e música i poder afecPerò caldria fer un pas més, perquè la música tant ta els mateixos músics i singulatment els intèrprets de la músien la composició com en la intet·pretació i la difusió ca. pel que fa a la seva consciència de ciutadans. en general (menys quan es pretén que faci de -soroll'' En el període clàssic van canviar les possibilitats ofertes als de fons) educa el gust i estimula els aspectes més nobles músics; es desprengueren progressivament de la inevitable de les persones; la seva audàcia desallotja la rutina i dependència de la noblesa per prosseguir la seva canera. El estimula l'audició. La música, com l'art en general. servei de Haydn als Esterhazy podia ja evitar-se en ob1ir-se la no entén de fronteres i, per tant, promou la connexió perspectiva de can·eres independents. La composició o la interamb els conreadors dc més enllà d'aquestes. Precisament pretació per als prínceps podia ser fruit d'un encànec, però els casos perversos indiquen que el control abusiu ja no d'una relació entre amo i servidor. Tanmateix aquesta del poder sobre la música es dirigeix precisament a la lluiindependència del músic i la seva relació directa amb el públic ta contra l'audàcia i pretén tancar la mateixa tradició. Aquesta acció ha estat feta en gran part l'investia d'una autoritat moral que li féu a partir de la gratuïtat i l'experiplantejar certs dubtes i li havia de demamentació; aquesta gratuïtat no depèn nar certes preses de posició. -en les societats modernes- només La darrera guerra i el que va significar EL CONTROL d'iniciatives individuals i ha exigit ens proporciona exemples molt evidents ABUSIU CONTRA D EL una acció pública per mantenir i d'aquesta actuació, dels efectes que va acréixer un patrimoni i ocupar-sc comportar i dc Ics angoixes dc molts del PODER SOBRE L A dc la seva difusió. La correcció dels seus protagonistes. No voldl'ia aquí refeMÚSICA ES DIRIGEIX A possibles abusos d'aquesta audàcia rir-me a la conducta d'aquells que es van ha de reposar en el desenvolupament LA LLUITA CONTRA comprometre activament amb règims dc la mateixa opinió i del gust, que opressors. sinó al que suposava llur possiL'AUDÀCIA. seran els que finalment emetran ble col·laboració passiva. Elizabelh Furtla seva sanció. wiinglcr explica que a una demanda del 29 173 Casals i Cassadó. llllatge de la confrontació civil de la seva època ENCARA QUE LA lflSTÒRIA DE LA FILOSOFIA JA S'HA OCUPAT SUFICIENTMENT D'ORIENTAR-NOS EN AQUEST MAR D'ABSTRACCIÓ APLICADA A LA REALITAT, SEMBLA QUE HAUHÍEM D'ARRIBAR A LA CONCLUSIÓ FINAL QUE LES PARAULES "ÈTICA" I "ESTÈTICA" SÓN SINÒNIMS D'UN MATEIX CONCEPTE, O BÉ QUE TOTA REALITAT PRÒPIA DE L'ÉSSER HUMÀ TÉ DUES DIMENSIONS QUE ES COMPLEMENTEN, QUE NO ES PODEN SEPARAR: L'ÈTICA I L'ESTÈTICA. Sr TOTHOM COINCIDÍS EN AIXÒ, NO CALDRIA REIVINDICAR LA DIMENSIÓ ÈTICA QUE EVIDENTMENT EXISTEIX EN LA MÚSICA, TOT I SER LA MANIFESTACIÓ ESTÈTICA MÉS PURA. 258 a independència creativa que va defensar el romanticisme va donar. per primera vegada en la història, veu i vot polític a l'artista. Una veu que ha anat augmentant en crescendo mitjançant l'onada dc convulsions socials que s'han anat succeint des de la Revolució Francesa, en el ressorgiment dels nacionalismes tot al llarg del segle XIX, i fins en les ducs hecatombes mundials del segle xx. L va fer gairebé al mateix moment en què Cassadó, després de ser reconegut com a gran músic al seu propi país. va decidir fer el contrari: marxar de Catalunya i anar a Itàlia per quedars'hi. Tots dos, gairebé de mane ra simultània, van anar forjant el seu gran prestigi seguint la seva pròpia personalitat: Casals renunciant, en certa manera, a la fama universal que havia aconseguit la seva genialitat com a intèrpret i comprometentse amb la vida cultural d'un país, d'un poble: i Cassadó, en os destins oposats. En el marc de l'última canvi, estenent unes ales ben amples des de Florència fins a guen·a mundial. la de 1939 a 1945, trobem un catamúsics Berlín, com a gran solista, segu int el model de l'artista solidels dos en d'això exemple bon tari i errant, que se sent ciutadà del món i essencialment ll iulans més aclama ts internacionalment: Pau re en la seva expressió estètica, individual, separat de tot Casals i Gaspar Cassadó. Mestre i deixeble al París de col·lectiu. Novament trobem, per una banda, l'exili inevitable 1908; i en els anys vint i trenta, dos dels més grans virtuode Pau Casals, ja entrat en la seixantena, que va haver de fugir sos del violoncel. Però els seus camins, tot i que estaven de la desfeta de la Guerra Civil Espanyola per la seva vincuunits en la primera dècada del segle xx, es van anar sepalació amb el Govern de Companys, i que es va trobar en la rant amb els anys fms a acabar personalitzant la mateixa situació dc milers de catalans que van haver de buscar refugi confrontació que la guerra va ocasionar tant a Espanya a França. D'altra banda. Cassadó. vint-i-un anys més jove, com a la resta d'Europa. Casals i Cassadó van esdevenir va es en plena maduresa artística. tot i l'ascens de Mussolini no va dos artistes paradigmàtics de la realitat cultural que esdemúsica la que fer va que i abandonar itàlia i va continuar sent un dels violoncel·listes anys cinquanta viure fa més sol· licitats de la vida musical italiana i vingués una atma més. tot implicant-hi alemanya -po1iat per l'agent musical Louitant intèrprets com compositors. La se Wolff- com un dels intèrprets preferits trajectòria biogràfica d'ambdós va de directors com Furtwangler, Beecham, seguir direccions paraJ.Iclcs però en CASALS DE cAMINs Ets Mcngclbcrg i Weingartncr. sense segurament sentit s oposats, I CASSADÓ, EN PRINC IPI El cert és que tots dos, tan! Casals com voler-ho, i sense adonar-se'n. UNITS, S'ANAREN SEPACassadó, no van deixar de tocar del tot D'una banda, Casals, en la primeRANT PINS A SER PARADIGa l'Europa ocupada pel nazisme. Però, ra dècada del segle i després d'haver mentre que Casals tocava a Perpinyà, a MES DE LA CONFRONTACIÓ triomfat arreu d'Europa i Amèrica, i a altres contrades franceses en Marsella va decidir tomar a Barcelona per estaCIVIL DEL PAÍS. blir-s'hi i crear l'Orquestra Pau Casals concerts a benefici dels refugiats, Cassai l'Associació Obrera de Conce11s. Ho dó omplia les sa les dc Ics ocupades D 30 174 que els músics d'Amèrica sabran com actuar en aquest cas, que en la meva opinió és més seriós que el de Furtwiingler o el de Gieseking. No és una qüestió de revenja, sinó de dignitat i justfcia". 1 Aquesta acusació signada per Casals va provocar la cancel·lació dc la gira de Cassadó i la seva expulsió dels Estats Units. En la seva rèplica, també publicada als diaris nord-americans, Cassadó es declru·ava completament innocent, pels seus trenta anys de canera, per la seva vinculació amb Casals com a deixeble i pel fet d'haver deixat de tocar a Itàlia durant la guerra i en una sola ocasió en terres alemanyes, com va n fer molts altres músics en aq uell moment. En una carta dirigida a Pierre Foumie1~ es lamentava dient que "el que és més trist d'aquest assumpte és que l'element més important en contra meu és el meu propi Mestre. Això fa la meva defensa, justa i lògica, impossible". 2 L'acusació de Pau Casals va significar un cop gairebé mortal per a Cassadó, en uns anys en què les imatges que es descobrien de l'holocaust estigmatitzaven tots aquells que no demostressin amb proves convincents que estaven en contra del feixisme que es va estendre per tot Europa. Amsterdam, Brussel·les o París davant la presència dels capiEl cas de Cassadó no va ser l'únic de la purga que també tosts nazis, com a artista que feia dècades que pertanyia als hi va haver en el món de la música: Thibaud. Cortot, cercles musicals centreuropeus sense ser ni de raça jueva ni Furtwangler o Karajan, en són més exemples. i la mateiexiliat català ni tenir cap vinculació amb la República. xa consciència de cadascú té prou autoritat moral per ju~ar­ En el cas de Casals, és difícil saber on acabava el seu profund los davant de la política militar implacable que els afecsentit ètic i on començava el seu caràcter demostradament tava directament; ni seria just pensar que estaven obligats polític. Pel que fa a Cassadó, també resulta difícil establir els a comportar-se com a herois i aJTiscar la seva pròpia vida, límits de la seva vocació artística amb la seva sensibilitat com no ho hauria d'estar ningú en cap situació límit com eminentment apolítica. En aquest cas trobem una molt bona aquesta. aplicació d'un pensament de George Üiwell que deia que la L'any següent, el 1950, gràcies al contacte amb el violiindiferència envers els polítics en nom de l'art és ja per si mateinista no rd-ame ricà Alexander Schneider, que va esdevexa una actitud política. niJ·-ne el director artístic, i seguint la iniciativa del seu amic La carrera de Casals estava en un carrer sense sortida, a les el pianista Horszowski, es va inaugurar el primer Festival portes de la vellesa i en un panorama intemacional confús que Bach a Prada de Confl ent. Amb el suport dels nord-ameril'amenaçava amb l'oblit. La de Cassadó, que no es va intercans que va tenir el Festival, el mestre Casals es va projecromp re, consolidava el prestigi del seu virtuosisme i de la seva tar a tot el món com una figura de culte de l'Europa alliprofunda sensibilitat musical en cada actuació, al marge de la berada. I el petit poblet del Pirineu de la Catalunya Nord censura i de la persecució que van patir molts dels seus va esdevenir un dels punts estratègics per desenvolupar la col·legues alemanys. política econòmica i cultural dels Estats Units a Europa. La mateixa política que, per ironies de la història, també contribuïa amb les bases militars i amb ajuts econòmics a atac de Pau Casals. Aquesta situació oposada en la realitat del conflicte polític va fer que Casals i consolidar la continuïtat del règim de Franco. Cassadó protagonitzessin un dels episodis més penoLa celebració dels vuitanta anys de Casals, el 1956, va sos de la història de la música del segle xx. El 1949 ser la millor excusa per tancar la profunda ferida oberta Cassadó arribava als Estats Units, deu anys després del seu entre Cassadó i Casals. Cassadó va ser convidat a formar debut, contractat per la Columbia Records per fer-hl una gira part del jurat del Concurs Pau Casals a Paris i a participar i dur a terme alguns enregistraments que li havien de suposar en el concert que es va fer amb més de cent vint violonla consagració artística definitiva. Tot just començats els cel·listes de tot el món dirigits pel mateix Casals en la interconcerts per terres americanes, el 6 de març d'aquell any va pretació de l' Elegie de Gabriel Fauré. Perquè per sobre de aparèixer al "New York Times" un article tot, malgrat tot, més enllà de tots els signat pel violonceJ.Iista Diran Alexanian posicionaments i de totes les ideoloen el qual incloïa una carta de Pau Casals gies polítiques, més enllà de la mateiescrita l' I de febrer també del 1949, en la xa història, sempre trobarem la veriL A CELEBRACIÓ DEL qual manifes tava, després de declarar que tat absoluta de la música. 80 ANIVERSARI DE Cassadó havia fet una brillant carrera per CASALS VA SER L'EXCUSA Alemanya, per ftàlia i també per l'EspaNOTES PER TANCAR LA nya de Franco, que "la presumpció de Cassadó no té límits; sabent que sóc víctiPROFUNDA FERIDA I. Mònica Pagès i Santanaca, Cassadó, la ma de l'exili per haver jugat la carta OBERTA AMB CASSADÓ. veu dell'io/oncel. Amalgama. 2000, pàg. L ' contrària, utilitza elm eu nom per a cobrirse. Un cinisme indignant! Espero almenys 51. 2. Op. cit., pàg. 52. 31 175 Difícil diàl eg de Falla an1b el franquisme LA PARAFERNÀ LIA I L'ESPECTAC LE D'HONORS MILITARS QUE VA ACOMPANY AR EL TRAM FINAL DEL TRASLLAT DEL FÈRETRE AMB LES RESTES MORTALS DE FALLA, DES DE LA SEVA ARRIBADA A TENERIFE I EL SEU POSTERIOR VIATGE AMB EL VAIXELL MINADOR El cañone'YO FINS A LA SEVA SEPULTURA A LA CRIPTA DE LA CATEDRAL DE CADIS, VAN SER EL GEST POLÍTIC AMB QUÈ EL RÈGIM DEL genemlísimo FRANCO VA CULMINAR LA SEVA ACCIÓ DE RECONEIXE MENT I PROPAGAND A EN RELACIÓ AMB LA FIGURA MÀXIMA DE LA MÚSICA ESPANYOLA, DEL VISTIPLAU DEL QUAL MAI NO VA PODER GAUDIR. 258 costar el músic al règim fossin tan sols una operació d'imatge. Per a Falla -que tot i mostrar el seu suport entusiasta a la instauració de la República, també va manifestar alguna vegada les seves idees sobre la necessitat d'ordre que havia de salvar Espanya- va haver-hi, però, dues fe1ides impossibles de cicatritzar. L'una, els atacs al ctistianisme, raó per la qual no va dubtar a exposar les seves idees a altes autoritats del govern republicà i de l'Església; davant del que ell qualifica com "el reiterat intent de descristianitzar Espanya ", insisteix al ministre de los Ríos: "Per què confondre una posició anticlerical amb una ofensiva anticristiana? Per què aquest interès oficial de fer antipàtica la República a tot cristià veritable per antimonàrquic que sigui?" Aclareix encara més la seva posició la carta que escriu al cardenal Vidal i Barraquer en la qual fa referència a "la danyosa barreja de La Religió amb la PolUica" afavorida pel clergat i la premsa catòHca, i assenyalant que, "afortunadam ent ", part dels clergues a Andalusia fan una feina evangèlica i caritativa que ajuda a "desvirtuar «la llegenda»[. ..] d'una certa aliança [de l'Església] amb les classes benestants, i fent-la aparèixer allunyada del poble. " L'altra ferida, potser la més profunda, va ser l'assassinat a Granada del seu tan volgut amic Federico García Lorca. Falla en persona, malgrat l'estat deficient de salut, va baixar "consternat" a la ciutat per intercedir al seu favor i ex.igir per la sort del poeta al Govern Civil i a les autoritats militars establertes a Granada, la qual cosa, en un ambient tan irracional, a punt va estar de costar-li molt car. Una història que ell mai va confiar ni tan sols als seus millors amics, i que recordava fa alguns anys a Granada una persona que - aleshores un nen- feia els encàrrecs als Falla, i amb qui va baixar aquell dia negre des de l' Antequeruela. 2 anuel dc Falla havia mort el 14 de novembre de 1946, la petita localitat d'Alta Gracia, a la província de Còrdova (Argentina), a més de mil quilòmetres de Buenos Aires, després d'un ex.ili voluntari de gairebé set anys i conscient que -tal com manifestà als seus amics pròxims i potser deixà escrit- no desitjava tomar a la seva ten-a en la situació en què llavors vivia Espanya. La seva percepció dels fets anteriors a la sublevació i els que es van desencadenar després era molt particular, però no pas per això mancada de sentit comú. Potser una frase seva contextualitzada adequadament, escrita a un amic al començament de les crisis de la República encara amb els convents fumejant, pot sintetitzar el seu pensament en a convicció cristiana dc Falla, que no és objecte de ser els amargs anys de la guerra que va viure a Granada. Datractada en aquesta ocasió, va ser sempre molt forta i vant de la impotència pel desolador espectacle que segucaràcter molt profund. Però també ho era el seu esde rament va veure des del pujolet de l'Albambra, escriu: "Anit liberal i progressista, tot sostenint un concepte perit l'esadoptades, finalment precaucions les mateix, malgrat de la tradició proper al d'Unamuno i Ortega y Gasset, del penglésia de Sant Nicolau seguia cremant fins a la destrucsament propiciat per Maritain, i molt distant per tant del conció, mentre algú feia tocar desvergonyidament les campaservador tradicionalisme que dominà una pa11 d'Espanya i s'esnes. Quina pena que fa Espanya, i com entre els uns i els 1 campà definitivament després de la guena. 3 I precisament en altres la continuen destruint!" el funció d'aquest pensament, la seva distància amb tot el que deteriorada, exterior imatge una Freturós de millorar considerava vinculat al poder temporal, al fast dels homes, va règim de Franco va intentar guanyar-se la confiança i el visser molt marcada, i es va resistir a l'homenatge personal en tiplau de l'il·lustre músic de renom internacional, ja abans aquells temps de crisi, tant si la proposta aní bava des d'un secvinculesel que gestos de mitjà per fms i tot de la victòria, tor polític com de l'altre. sin a les seves files. Però hi havia, en aquestes gestions, més }a en temps de guerra, reclòs a Granada, que la simple i descamada intencionalitat que aviat fou dominada pels "nacionals" i de propaganda. Vinculats als insurrecamb una forta repressió vers els intel·lectes primer, i al govern establert després, tuals, no va deixar d'intercedir pels seus l'àmbit de hi havia figures destacades LA FERIDA MÉS amics que resultaven amenaçats: ja hem cocultUI·al que havien estat amics veritaPROFUND A VA SER mentat la desaparició i mo11 de García Lorbles de Falla; penso immediatament i GRAA AT L'ASSASSIN ca, fet que li va afectar seriosament la saMaría josé l'escriptor en síntesi a com lut. Però a més, els ecos de les matances soPeman, gadità també com el músic i el TAN SEU DEL NADA lien ani bar directament; des de casa seva a enterseu amic d'anys enrere, i com ell, VOLGUT AMIC FEDERIla pujada de I'Antequeruela Alta, a les nits rat també a la catedral de Cadis. D'alescoltava el sinistre soroll dels motors dels CO GARCÍA L ORCA. h·es, com Eugeni d'Ors, no tan propers, camions que pujaven els detinguts a les prohi mantenien una relació directa, i no es ximitats del cementiri. pot dir només que els seus intents d'a- M L 32 176 absència de l'esperit de Déu, el mal s'estableix com a força motTiu. Poc abans, el gener, en una mena de cimera politicocultural de la zona "nacional" esdevinguda a Salamanca, s'havia creat l'Instituto de España, inspirat per Eugeni d'Ors, del qual Falla és designat president sense el seu consentiment. Assabentat per la premsa, envia un telegrama a Pemím demanant de ser-ne substituït del càrrec per causes de salut i del seu necessari treball en Atlàntida, situació que no es dóna, per a importunament del músic, fins al mes de juny, després de cartes amb peticions angoixoses de la seva banda. En les que intercanvia Pemím amb les autoritats per a aquestes gestions, es veu la importància que suposava per a la imatge de l'Alçament mantenir Falla en aquest càrrec. La seva resistència s'exhaureix i en cartes d'aquestes dates -primavera de 1938- es deixa albirar -sense dir-ho encara-la idea esperançada d'Amèrica. 6 El 25 de maig d'aquest any expressa finalment les seves intencions immediates -parla de '·com més aviat millor''-, "de conèixer aquestes belles terres i mars i aquests bons amics als qui, fins i tot sense conèixer-los, estimo tant"; "el meu metge de capçalera -escriu a l'amic Freixas a l'Argentina- creu necessari per obtenir el meu tan retardat guariment i per fer possible d'enllestir aviat l'Atlanlida que canviï d'ambient durant una temporada". Aniba per fi a les seves mans una invitació de la Institución Cultural Española de Buenos Aires, el president de la qual era Rafel Vehils, per dirigir uns concerts al Teatro Colón, a Ja qual cosa Falla respon l'I d'abril de 1939, i poc després dóna instruccions al Tea tro per deixar en suspens el bitllet de tornada, que "dependrà de les circumstàncies de salut, etcètera··. La seva decisió d'abandonar Europa era clara i, conscient i amoïnat per l'avanç dels feixismes i sempre present la gue1Ta, rebutja una invitació de Petrassi per a la Biennale di Venezia a la Itàlia de Mussolini. La relació i correspondència amb José Maria Peman aporta molts elements sobre les seves actituds i també en relació amb les demandes i pressions amb què intentaven involucrar-lo en el suport dels sublevats. Les quartilles de la seva correspondència les va encapçalar durant tot el temps de la guerra amb la paraula/anagrama PAX, i en una carta del 18 de setembre de 1936 escriu a Peman sobre un tema tan delicat com les constants execucions que es duien a terme a Granada, i cridant l'atenció sobre "l'aplicació freqüent de la pena capital a persones els delictes de les quals manifesten, almenys en aparença, notable desproporció", i demanant-li que influenciï amb el seu prestigi per limitar aquests fets. 4 Precisament per mitjà de Pemím, i enmig de la guen-a, Falla rep un parell de peticions, a les quals respon de Ja millor manera possible, aprofitant sempre els pretextos de Ja seva minsa salut i la necessitat de descans per als seus treballs en Atlóntida. Una d'aquestes peticions fou la composició d'un himne marxa, per a les forces de Franco, per encàrrec del general Orgaz, al qual Falla va respondre per sortir del pas amb un arranjament del "Cant dels almogàvers" d'Els Pirineus de Felip Pedrell, tot adaptant-lo a la lletra escrita per Peman: "Aicemos la bandera/ la bandera de la p~u·ia" 5 ... Falla va fer-ne la versió esprés de donar a conèixer al ministre Ibiíñez amb acompanyament de piano i tambors, i es va negar de poMartín la decisió del viatge a Buenos Aires i obsar-hi instrumentació, entre altres coses per la incompatibilitenir el passaport oficial necessari, Falla va deitat que significava per a un clistià que estiguessin juntes en un xar Granada el 28 de setembre de 1939 amb desmateix text les paraules "baioneta" i "Déu~. tinació a Barcelona, on va embarcar per a la temuda traL'altra demanda va ser la proposta, també del poeta gavessia de l'Atlàntic. dità, de posar música al seu Poema de fa Bestia y el Angef. Davant d'això, el govern de Franco no va restar impasLa premsa "nacional" va recollir amb deteniment (foto de porsible, i va promoure una sèrie d'iniciatives que els mantada en "ABC" i altres) la visita de Peman a Granada i la lectingués la vinculació del músic. Aixi, poc després, en l'estura pública del poema el 28 setembre de 1937 al jardí del Carcala que el Neptunia va fer a Rio de Janeiro, van lliurar a men de Pérez Roda. La fotografia és eloqüent, cenh·ada en PeFalla un telegrama en què se li comunicava que li havia esmanen cadira de privilegi, altres jerarques del Movimiento, i tat concedida pel govem espanyol una pensió vitalícia anual amb una imatge de Falla no llunyana de la de Ghandi. "pagadores a partir de fa seva tomada a la pàtria". L'arAquests intents d'obtenir el seu vistiplau van in crescendo, gument per a Ja negativa va ser la diñcil situació econòigual que les negatives i evasives de Falla d'acceptar Ja seva vinmica d'Espanya, i demanant que s'"ajorni el compliment culació formal o qualsevol compromís amb el Movirniento, la de tan generós auxili acordat per a la meva tornada a Esqual cosa el fa certament sospitós, i culmina panya" fins al moment en què la salut li finalment en una exigència d'adhesió púimpedís procurar amb la seva profesblica que el músic escriu el març de 1938 sió els mitjans de vida necessaris. i que es reprodueix en la revista "Aniba EsPoc després, ja a Villa Carles Paz paña" (any I, núm. I 2). És un text breu en Es VA NEGAR A INS(Còrdova), Falla rep la notícia de la seel qual manifesta la seva "independència va designació com a president honoraTRUMENTAR UN HIMde tota política" i que, malgrat l'intens dori del Patronat Menéndez Pelayo del NE PERQUÈ LA LLETRA lor que sent sempre davant de la g uerra, CSIC, i pel juliol d'aquell 1940, el Je"l'Alçament Nacional d'Espanya suposa fe del Estado el nomena cavaller de UNIA LES PARAULES per a mi -diu- l'alta esperança que no torl'Orde d'Alfons Xel Savi amb la cate"BAINONETA" I "DÉU". nin a ltmnentar-nos les blasfèmies"... , "els golia de Gran Cruz. martiris", "els sacrilegis'', posant "Déu per També li ofereixen concerts a Sevi~ ~ sobre totes fa coses", en la seva idea que en lla, ditigir el Conserva tolÍ de Madrid... ; ~~~~~~~~~~~'!!Y D 33 177 Les honres fúnebres a la ciutat de Còrdova van ser modestes, però imponents i VA COLPffi-LO LA commovedores per Ja multitud que va omNOTÍCIA DE LA PENA plir els carrers quan, en passar el seguici, des de les escalinates del Teatro l'orquestra CAPITAL IMPOSADA A va interpretar música de Falla, i cantant-se R!vAS CHERIF I A MImissa a la catedral. reunir-nos "Tant de bo puguem aviat La polèmica sobre la decisió de trasllaGUEL SALVADOR. ....._ tots a Swilla i celebrar aquests concerts el cos de Falla a Espanya va ser alesdar "'' el projecte dels quals honra tant el Gehores molt seguida per la premsa, que fins neralísimo. Però quan podrem tomar, i tot va publicar els testaments que Falla havia atenent a la gravetat creixent que ara sudel 1932. Curiosament, en l'últim, de 1936, des escrits deixat tot, en com això, En posa qualsevol travessia marítima? en còpia dipositada al Consolat espanyol a Còrdova, Falla conDéu disposarà, i no hi ha altra cosa que deixar-se consigna: "I aquí acabo la segona i penúltima part de les meves duir... " testamentàries al dia 4 d'agost de 1936." Va arridisposicions es coses, les de marge al restava no Falla Mentrestant, bar a escriure'n una "última" part, encara que fos en esborrany? mantenia informat, col·laborava d'una manera solidària Pocs dies abans de morir l'havia visitat Conxi ta Badia, que amb qui li ho demanava, intentant de mantenir l'anonimat havia decidit tomar a Barcelona amb la seva fam[lia; "en conper evitar que el seu nom fos utilitzat politicament, i a més tra del que s'ha dit-comentava la cantant-, ell no tenia el propò-com assenyala en més d'una carta als seus amics- per evisit de tornar per ara. Precisament em va dir dues o Ires vegaEsa estava que germà, seu al tar possibles problemes des: ((Conchita, hauries de quedar-te dos anys més»." panya. S'interessa pels amics exiliats a Mèxic, i s'estremeix El pas del fèretTe per Buenos Aires va ser, en canvi, molt ràamb la notícia que llegeix l'octubre de 1940 que fa repid i gairebé furtiu per temor de les reaccions dels exiliats, conferència a la pena capital imposada a Rivas Cherif i a Mitraris al trasllat, perquè entenien que vulnerava la voluntat guel Salvador i la seva possible commutació per una altra Falla. L'Ambaixada espanyola va justificar la seva acció en de mial immediata carta de trenta anys de presó. La seva "els desitjos del finat, que en diverses ocasions recents va manistre lbañez Martín- "he de parlar-li d'una cosa que les seves actituds i els projectes no van per aquest camí, els seus treballs musicals a Atlantida s'han recuperat, i en cartes de març al seu germà German, que també exercia en aquestes intermediacions per a la tornada, li diu: aquests últims mesos m'està fent passar moments amargs"- 258 assenyala la vella i fidel amistat que els uneix i posa el seu nom a disposició de qualsevol petició d'indult. Les especulacions sobre la tornada de Falla continuen presents a Espanya, i en parlen aJguns articles; dues visions de l'afer es llegeixen en "An·iba" de febrer i d'octubre de 1944, escrits a l'Argentina: Ramón Gómez de la Sema havia escrit amb la seva perspicàcia: "Segur i amagat al seu refugi, no crec que Falla es mogui d'aquí en molt de temps, perquè ha trobat observatori astronòmic per veure Espanya com una estrella. " Mentre que poc després josé lgnacio Ramos, vincu lat a l'Ambaixada, li fa dir: "Només aspiro a tornar a Espanya quan la guerra acabi, quan seran més ràpids i segurs els mitjans de viatge, i quedar-me a viure foscament els darrers dies de la meva vida en un poblet espanyol." De 1945 i 1946 són dues invitacions molt formals les que Falla rep a l'Alta Gràcia per intentar la seva tomada a Espanya. La segona és del seu amic Francesc Cambó: "El Govern espanyol té gran interès que vagi vostè a Espanya, no per a LIIIO visita, sinó per quedar-se a residir allí, i li ofereix tol el que vostè vulgui: despeses de viatge, casa confortable a Espanya, una pensió i tot el que vostè necessiti per viure en pau i poder treballar a gust [. .. ]. I aquí ha acabat la meva missió i vostè resoldrà com li sembli, que sempre serà el millor", diu Cambó, que evita de pronunciars'hi, malgrat que deixa albirar sedosos dubtes sobre la conveniència de la tornada. Novament la resposta de Falla és eloqüent: agraeix honorat els oferiments i manifesta que ha d'esperar "que a Europa comencin tan sols a estabilitzar-se les coses". Quan la notícia de la mort sobtada de Falla el 14 de novembre de 1946 arriba a Buenos Aires, el president general Juan Perón era rebut per representants del Govern espanyol a bord del Cabo de llornos, un vaixell que feia la travessia habitual entre ambdós països. Immediatament es va disposar d'enviar Pedro Ara a Alta Gracia, anatomista espanyol vinculat a l'Ambaixada que posteriorment embalsamà el cadàver d'Eva Perón, per ocupar-se de les pertinences dc Falla i preparar el seu cos per al trasllat a Espanya. 34 178 nifestar el seu propòsit de retornar a la pàtria per passar allí els seus últims dies, tan aviat/a seva delicada salut li ho permetés", davant del que }uan José Castro, músic nascut a l'Argentina, fill de gallecs i potser l'amic més pròxim de Falla aquells anys, va assenyalar: "El cert és que el mestre Falla, davant de les peticions de tomada a Espanya fetes en ocasions recents, 110 manifestar en forma in tergiversable el seu pensament de romandre fora d'Espanya mentre la situació no canviés. Això ho saben tots els qui van ser els seus amics íntims; ho saben també els qui per raons professionals (els seus metges) el van acompanyar fins a l'últim moment, i lots ells, com també la seva germana María del Carmen, poden testimoniar-ho. L'amor del mes/re per la veritat, la seva enèrgica protesta contra els qui traïen el seu pensament, obliguen els qui van tenir el privilegi de comptar amb la seva amistat a ocupar-se de defensar-lo ara, reverentment, de les moltes coses que, contra el que ell hauria desitjat, es fan i es diuen. Aquest és L'únic sentit d'aquestes línies." NOTES 1. D'una carta de l 13 d'agost de 1932 dirigida al seu amic el ministre republicà Fernando dc los Ríos enmig dels desacords entre Església i Estat. 2. Ian Gibson descriu una de les versions dels fets en la seva biografia de García Lorca. 3. Vegeu, en aquest sentit, Jorge de Persia, En torno a lo español en la música del siglo xx. Granada, 2003. 4. Cal entendre l'extrema precaució i la mesura de l seu llenguatge, ta l com sol ser habitual en aquests casos. i poder llegir convenientment tot el que es pot arribar a dir sense gairebé dir-ho; ja hem vist allò dc "desvirtuar la «llegenda»{... ] d'una certa aliança [de l'Església] amb les classes benestants" de què parlava al cardenal primat amb seu a Tarragona. S. Són quatre fulls d'esborrany amb pautes per a piano, cant i tambors, escrits a Granada el 1937; Ricm·do Dorado Janeiro, aleshores director de música del Rcgimiento de lnfantería San Marcial núm. 22 en va fer la instrumentació per a banda, datada a Burgos el 15 de gener de 1938. Falla arribà a corregir i a donar instruccions per a la instrumentació. Referències del Catalogo de Obra s de Manuel de Falla por Antonio Gallega. Madrid: Ministerio de Cultura, 1987. 6. Vegeu, en aquest sentit, amb més deta ll, Jorge de Persia, Los últimos años de Manuel de Falla. Madrid: FCE, 1993. , REGINE CRESPIN E L PASSAT MES DE GENER, LA QUARANTA-TRESENA EDICI Ó DEL C ONCURS INTERNACIONAL DE CANT FRANCESC VIÑAS VA GAUDIR DE LA PRESÈNCIA EN EL J URAT DE LA SOPRANO FRANCESA o ' ARRELS ITALIANES R:ÉGINE CRESPIN. ENDI N SADA EN EL RITME FRENÈTIC DE LES PROVES ELIMINATÒRIES, VA ACCEPTAR AMB GENEROSITAT DE SER ENTREVISTADA, I EL QUE PODRIA HAVER ESTAT UN SIMPLE JOC DE PREGUNTA I RESPOSTA VA ACABAR ESSENT UN EMOCIONANT tête à tête EN EL QUAL LA PERSONA VA RELEGAR A SEGON TERME L'ARTISTA I OBRÍ EL SEU COR TAL COM ACOSTUMAVA A FER EN ESCENA, PERÒ AQUEST COP AMB UN DECORAT BEN DIFERENT, LA VIDA REAL. Una soprano wagneriana d'arrels mediterrànies 258 na per primer cop? -La carrera de cantant, ¿és una elecció o un destí? -És un des/f, sens dubte. Quan jo era jove, la meva mare em va posar a estudiar piano perquè volia que fos pianista, però no hi va tenir gaire èxit. Tanmateix, la professora que tenia em feia solfejar i cantar i em deia que tenia una veu molt maca, però a mi només m'agradava la música popular: Charles Trenet, etc. Al cap d'un temps la meva mare em va dir que ja n'hi havia prou d'aquestes cançons i que em portaria a un professor de cant. jo no volia anar-hi i quan el professor em va escoltar em 11a dir que amb aquella veu 11o s'hi podia fer res, però que encara que no em prometia res, em faria una prova duran t tres mesos a veure què passava. jo devia tenir llavors uns setze anys, que és l'edat en què la veu es desenvolupa. Al cap de tres setmanes de fer classe em va dir, tot sorprès, que jo tenia veu i que no podia entendre on l'havia amagada fins llavors. Amb ell vaig estar treballant tres anys i hi vaig gaudir molt, realment. Realment, aquesta professió està a mig camí entre l'atzar i la predestinació. De fet, ara tinc la impressió que abans de començar a cantar jo estava adormida, com somiant. Tinc la sensació que jo estava esperant justament això i que quan el cant va entrar a la meva vida em vaig despertar. -¿Mai no s'ha penedit de cantar? -Sempre hi ha dies diftcíls, en què una pensa que ja en té prou de tants assaigs, de vocalitzar cada matí, però mai no me n'he penedit. El cant és una mena de sacerdoci, però es viu amb tanta joia i tant de fervor... Crec que jo esta110 feta per a això i que he arribat allà on luwia d'arribar, com si algú m'hagués agafat pels cabells i m'hagués guiat fins al bel/ mig de l'escenari, sense elecció. Sembla una bogeria, però és cert. Estic segura que vaig ser escollida i també protegida. Jo crec molt en la vida interior i 110 tinc cap dubte que vaig ser escollida per fer això. -Què va sentir quan va pujar a escc- -Va ser horrible. Quan cantava al conservatori no vaig conèixer mai el que és tenir track, però quan vaig fer el meu debut a Mullwuse amb Lobengrin, vaig sortir a escena amb molta por. Hi ha una anècdota molt divertida que em va passar en aquesta primera funció. Eisa surt per primer cop a escena amb el cap cot i li fan unes preguntes a les quals ella respon només movent el cap però sense articular cap paraula: després de la funció l//la dona se'm va apropar i em va preguntar si ha11ia tingut molt de track i quan li vaig contestar afirmativament, em va dir: "fa m'ho ha semblat! Quan he vist que sortíeu arnb el cap cot i que quan us preguntaven 110 responíeu, m'he dit: 110 cantarà en tota la nit!" Afortunadament sí que vaig cantar aquella nit, però és cert que a partir de llavors i durant els meus quaranta anys de carrera mai no he deixat de tenir track. De fet , un no pot mai pujar a escena sense tenir una mica de por. Sorali Bemhardt feia una reflexió molt divertida amb referència a aquesta sen- 35 179 4rt••···-··· R sació. Una jove actriu li va dir un cop que elfa no patia mai nervis en sortir a escena i la Bernhardt li va contestar: "No et preocupis, bonica, que això ja et vindrà amb el xec. " És impossible no tenir track. s'ha de superar i controlar, però sempre és bo tenir-ne una mica, perquè és el que dóna ganes de superarse. Recordo una única vegada que vaig sortir a escena sense tenir-ne i quan me'n vaig adonar, que no en tenia, em va agafar quatre vegades més fort! Sempre he de sortir a escena amb una mica de por i encomanant-me a la meva àvia italiana, Mannolini, que va ser l'amor de la meva vida. -Què va representar per a vostè, Mannolini? -Vaig passar la meva infància amb ella, era qui em feia riure i qui em va donar des del primer moment un amor incondicional, sense discussió, amb passió. Era una dóna molt senzilla, havia arribat a França sense parlar ni un mol de francès i es va quedar a Marsella. Era molt assenyada. Mai no oblidaré una frase que em va dir quan jo era joveneta: "Qualsevol cosa que facis a la vida, encara que sigui escombrar el carrer, no oblidis mai les cantonades. ~ Em va inculcar la importància de fer qualsevol cosa, a la vida, ben feta. Tenia una intuïció extraordinària i m'ha deixat molles coses, m'ha marcat molt i segurament m'hi assemblo en moltes coses. 258 -Què és el que eaJ per ser un bon artista? -Hi ha una gran diferència entre ser un bon cantant i un bon artista. Per ser un bon cantant cal una bona veu, però per ser un artista la cosa ja es complica més. Sens dubte, cal tenir una bona veu, però també és essencial tenir una mica d'intef.ligència, d'imaginació, curiositat per mirar més enllà del mateix ofici. En resum: moltíssim lrebalf i una mica de sort.jo sempre ho resumeixo en aquest percentatge: un trenta per cent de veu, un trenta per cent d'intel·figència i musicalitat, un trenta per cent de treball i un deu per cent de sort. Per ser un artista, amb la veu no n'hi ha prou, perquè hi ha tantes coses al voltant que són tan o més importants: el caràcter, la sensibilitat, el cor, les emocions, etc. Aquesta diferència entre cantants i artistes s'observa molt en els concursos de cant. Hi ha molts cantants que canten només amb el cap i no amb el cor i això és insuportable. -Què es pot aconsellar als cantants que no són artistes? 36 180 -Han de ser elfs els qui trobin l'A rt al seu interior, un no pot donar a menjar aquella "cosa" i dir, "ara ja pots cantar". Un pot explicar com és un rol, com han d'interpretar-lo, però fa falta la participació personal, la imaginació, la curiositat. Recordo que essent professora de cant al Conservatori de París, un dia hi havia un baríton a la llotja que el Conservatori tenia a l'Òpera durant una funció d'Un ballo in maschera que al fi· E T R A T Aquesta professió està a mig camí entre l'atzar i la predestinació. sentir molt bé. Per això m'hi vaig quedar durant disset anys, durant els quals JJaig aprendre moltíssim. Perquè quan un canta a vegades no sap com ho fa, però quan un ensenya això s'ha d'explicar amb paraules i no és gens fàcil. És un treball fascinant perquè exigeix molta intuïció i molt d'anàlisi i això m'ha obert molts horitzons. Quan un canta està condemnat a una mena d'egoisme terrible, perquè no pol fer molles coses i quan vaig començar a fer classes, tot i que encara cantava, vaig passar per sobre de la pura voluntat del i pel can/; vaig començar a escoltar els alumnes i a entendre'ls, no només a sentir-los cantar. f això també ho reben els alumnes, naturalment. -Quina és la diferència entre les classes al Conservatori i les classes magistrals que vostè també ha impartit? -Són coses diferents. Les masterclasses són per a alumnes que estan més avançats tècnicament i un pol ocuparse no només de la tècnica. Llavors es posa més atenció a la part interpretativa i el repertori i això és molt interessant, també. na! de la funció em va dir: "Quin baríton més fantàstic ha cantat!"; i jo li vaig preguntar què li havia semblat la soprano, la mezzo, l'un darrere de l'altre tots els altres intèrprets de l'òpera, i cada cop em responia que no hi havia parat atenció. Ell només hi havia anat per escoltar el rol que potser algun dia podria cantar. jo li vaig dir: "Tu no seràs mai un artista." És clar que a un li pol interessar més el rol que li escau per la seva veu, però hi ha més coses al voltant en una òpera. Un pol aprendre també moltes coses veient una pef·lícula al cinema. A mi em fascina la professió d'actor i he après moltíssimes coses veient pel·fícules. Un ha de recollir tol allò que pol ajudar a entendre la manera d'expressar coses no només amb la veu; amb un moviment, una mirada, en w1 cert moment ... -¿Per ser professor cal ser cantant? -Crec que per ser professor de cant és imprescindible haver estat cantant. Tot i això, no tols els cantants són bons professors. jo mateixa, pensava que no podria pas ensenyar. Quan em van oferir de ser professora al conservatori, tres anys abans de ser-ho definitivament, vaig dir que no. Un dia estava treballant la veu a casa meva davant del mirall i em deia a mi mateixa: "No veus que si cantes aquest Sol tan fort el Si bemoll surt massa dur?" Llavors vaig parar i em vaig dir: "M'acabo de fer una lliçó a mi mateixa!" En aquell moment em vaig adonar que estava preparada per ensenyar. No sabia ben bé com fer-ho ni com tractar els joves estudiants, però vaig descobrir que ser professor també és fer de mare, pare, professor, analista, amic, enemic, tot això junt. Hi intervenen un cúmul de sentiments i m'hi vaig -¿La interpretació del lied reclama una tècnica diferent d'aquella que es fa servir per cantar òpera? -Respondré amb una vivència personal. El primer cop que em van convidar a fer un recital, vaig pensar que per a un recital no podia cantar a plena veu, que podia ser exagerat. Un crític va escriure que no podia imaginar-se corn devia fer-ho la gent per sentir-me al Mel. Llavors vaig reflexionar i vaig descobrir que tenia tota la raó, s'ha de cantar amb la mateixa veu, amb la mateixa tècnica. De fet, amb el temps m'agradava mil cops més cantar en recital que en òpera, perquè s'hi poden fer mil matisos diferents, acolorir la veu i el repertori és tan ampli ... A més, un està sol amb el pianista i es poden fer moltes més creacions. -Quin és el criteri que ha seguit durant la seva carrera per escollir un rol, o li ha vingut també escollit? -Sí, pràcticament sempre sí. Quan vaig debutar a Mulhouse i el director del teatre em va oferir de cantar Eisa, jo era molt jove i no sabia ben bé si aquest rol m'anava bé. Però el vaig estudiar, el vaig fer i va sortir bé. Podria haver destrossa/la meva carrera, evidentment, però no va ser així. Una anècdota divertida és que un crític que va assistir al meu debut va escriure que tol i ser jove, havia defensat bastant bé el rol d'Eisa, però que mai no seria una cantant wagneriana. Cinc anys més tard ja estava a Bayreuth cantant la Kundry de Parsi fa!. Jo entenc que en aquell moment escrigués que era una mica jove, per al rol d'Eisa, però pronosticar-me que mai no seria una soprano wagneriana ... , això no se sap mai, depèn de l'evolució de la veu! Però és cert que sempre he tingut bastant d'encert amb els rols, tant amb els que sí vaig fer com amb els que MANTENIR UNA CONVERSA AMB RÉGIN E CRESPIN ÉS COM ENDINSAR-SE EN UNA N OVEL·LA 0' AVENTURES. LA SEVA MANERA D'EXPLICAR LES SEVES EXPERIÈNCIES, ATAPEÏDES D'ANÈCDOTES CURIOSES I AMB UN LLENGUATGE EXQUISIT, FAN QUE EN APAGAR EL M ICRÒFON ES TINGUI LA SENSACIÓ D' HAVER ASSISTIT A UNA mas- terclass EN FILOSOFIA DE LA VIDA¡ TANTA ÉS LA RIQUESA INTERIOR QUE ES DESPRÈN DE LES SEVES REFLEXIONS PERSONALS. No RESULTA ESTRANY DEDUIR QUE LES SEVES MEMÒRIES, TITULADES A la SCene à la ville, SÓN ENCARA MÉS MIRALL D'AQUESTA PERSONALITAT DESBORDANT I D'UN CARÀCTER TEMPERAMENTAL QUE, DURANT UNS ANYS GLORIOSOS PER AL MÓN LÍ RIC, VA APORTAR MAGNÍFIQUES I INOBLIDABLES INTERPRETACIONS DE L GRAN REP ERTORI ALEMANY, ITALIÀ T FRANCÈS. no he cantat mai. Amb la /solde, per exemple, vaig dir que no quan me'l van oferir perquè no em sentia capaç d'enfrontar-me amb l'ombra de la Flagstad. Com deia Leonie Rysanek, és millor que diguin quina pena que no va cantar mai un rol concret, que no que diguin quina desgràcia que cantés aquell rol. No s'ha de lamentar mai el no haver fet alguna cosa. -¿I amb el rol de Brünnhilde? -El rol de Brünnhilde mai no va ser el meu, la meva veu era ideal per a Sieglinde. Però Karajan em va demanar un cop que volia que cantés Brünnhilde precisament per les característiques de la meva veu: més mediterrània, més lírica i més humana i per això ho vaig fer. Només la vaig cantar dos cops i després vam fer un enregistrament i em va agradar molt haver-ho fet , però no ho hauria fet amb ningú altre, això, perquè a la meva veu no li escau, aquest rol. -Quins són els seus rols preferits del repertori francès? -Les Troyens, Dialogues des Carmelites ... En aquesta òpera jo vaig crear el personatge de la segona priora i més tard vaig cantar també la primera priora. Quan Poulenc estava component l'òpera, li va dir al meu empresari de llavors que buscava un La bemoll pianíssim per a la segona priora i el meu empresari li va dir que anés a escoltar-me, ja que aquells dies precisament jo cantava Otello. Al final de la representació me'l van presentar i em va dir: "fa he trobat el meu La bemoll pianissimo!" Llavors em va explicar que estava component mLÍsica per a una òpera sobre els Dialogues des Carmelites de Bernanos i quan em va fer escoltar algunes parts de la música que ja havia compost em vaig quedar impressionada per la seva bellesa i vaig acceptar sense dubtar ni un moment. Un dia li vaig comentar com m'agradava el rol de la primera priora i em va dir que en quinze anys jo el podria cantar. /tenia raó, ell no ho va arribar a veure, perquè ja era mort, però tal com m'havia dit, al cap de quinze anys vaig cantar el rol de la primera priora. És un rol que vaig adorar, molt més que el de la segona priora. És més curt però té una força ... , la mort de la primera priora és colpidor, una dona que hauria de morir en la fe però mor en la por i dubtant de Déu amb un tal dolor. -En les seves memòries parla de les pierres blanches amb referència a aqueLles nits de tliomf sobre l'escena ... -Sí, aquesta expressió de difícil traducció vol dir aquelles nits en què tot ha anat bé. El meu debut al Metropolitan de Nova York amb la Marschal/in del Rosenkavalier, en què tot va anar extraordinàriament bé, amb molta emoció i alegria, va ser una d'aquestes. La posada en escena la feia Lotte Lehmann, la primera Marschallin de la història i va ser tan encantadora amb mi! A Buenos Aires també tinc moltes pierres blanches, perquè e/ teatre és meravellós, la ciutat també, però sobretot ho és el públic. Tenen una actitud especia/vers els artistes; si t'adopten. és per a tota la vida. fo els anomeno la meva "màfia". Quants records i quantes alegries em van donar! -¿I de pierres noires? -Sí, per descomptat, també en tinc. La primera va ser a l'Òpera de París, on havia cantat una sèrie de valquíries, però una part del públic volia Leonie Rysanek, cosa que jo no sabia; en aquella ocasió em van rebre amb una mica de fredor. Però dos anys després vaig tornar per cantar-hi ParsifaJ i jo potser en aquells moments no estava tan en forma, però tampoc no vaig cantar malament. Tot i això, com que una part del públic volia la Rysanek, m'ho van fer pagar a mi i em van xiular, mentre que l'altra part intentava fer-/os callar. Era la primera vegada que tenia un fiasco i va ser al meu propi país. Anys més tard, durant una època en què per una sèrie de problemes personals estava baixa de forma, vaig rebre una trucada anònima a mitjanit d'un dels qui em van xiular dient-me que es volia disculpar. fo entenc que quan un no vol aplaudir no ho faci, però per xiular s'ha d'haver cantat molt malament perquè un s'ho mereixi. Aquest és el pitjor record que tinc i la veritat és que em va fer molt mal. I això que més endavant vaig estar a punt d'abandonar la carrera. Du- rant un any vaig deixar de cantar per tornar a aprendre de zero tota la tècnica, perquè vaig estar tant al límit físicament i anímicament que no em veia en. cor de cantar, havia perdut completament el control de la veu, a causa d'un estrès emocional. Vaig començar a fer classes amb un baríton holandès que es deia Rudolf Bautz a Colònia, amb exercicis de respiració i vocalitzacions de les més elementals, i gràcies a això se me'n 11a anar l'estrès i vaig poder tornar a cantar. -Quin és el moment en què un cantant ha de decidir retirar-se del cant? -En el meu cas va arribar un moment en què el fet d'haver d'estudiar, fer exercicis vocals, assaigs i tot el que camporta la vida d'una cantant em cansava molt i ja no trobava la recompensa justa a tot l'esforç. Un bon dia vaig arribar al Metropolitan per assajar una òpera i vaig anunciar que aquella seria la meva última aparició al Met. I a partir de llavors vaig anar fent el mateix a tots els escenaris on tenia compromisos. No és una cosa que hagués meditat durant molt de temps, sinó que més aviat em va sortir inconscientment. fo tenia molta por de no saber acabar la meva carrera en el moment indicat i per sort vaig saber fer-ho. I sorprenentment això no em va causar un sentiment de buidor ni de tristor. Des del moment en què vaig deixar de cantar, ja no ho he fet més, ara ja només xiulo. Sembla mentida ... Allò que era tota la meva vida no ho trobo gens a faltar. -Això vol dir que té altres interessos 258 a la vida ... -Sí, afortunadament, m'encanta llegir, el cinema, el teatre, etc. Abans no m'agradava gens la política i en canvi ara m'interessa moltíssim. No m'avorreixo mai, sóc molt curiosa i dono gràcies a Déu de ser-ho. A més, no m'agrada gens escoltar els meus enregistraments; així com hi ha altres cantants a qui sí els agrada, a mi m'horroritza. Quan no tinc més remei que escoltarme, sempre faig broma i en comptes de comentar aquelles coses que no m'acaben d'agradar em dic: do11cs no està tan malament! 37 18/ ..*•••••••••• PRECRÍTI CA Rudolf Buchbinder, amb Brahms Temporada OBC. Rudolf Buchbinder, piano. Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. Brahms: Concert per a piano núm. I. Sibelius: Simfonia núm. 2. I:Auditori. 21, 22 i 23 d'abril de 2006 (21 h, 19 h i 11 h, respectivament). l pianista austríac Rudolph Buchbinder ha esdevingut una dc Ics figu res de referència en la interpretació dc l'obra de Mozart, Haydn i Beethoven. Amb èxits que es remunten a la dècada dels anys seixanta, Ja seva trajectòria ha estat marcada per la interpretació i l'enregistrament dc l'obra d'aquests autors. Els Concerts per a piano de Mozart amb la Simfònica de Viena i la integral dels Concerts per a piano de Beethoven són eixos claus dels seus enregistraments, als quals cal afegir la integral de les Sonates de Hayd n i, per descomptat, la integral de les Sonates de Beethoven, un corpus que ha ofert en directe en el decurs de la seva vida en més de trenta ciutats diferents, entre les quals Viena, Ham· burg, Munic, Zuric o Buenos Aires. Però aquest pianista deixeble de Bruno Seidlhofer-que a la vegada va impartir classes a Alfred Brendel i E 258 Rudolf Buchbinder Friedrich Gulda-, ha centrat els darrers anys una especial atenció a l'obra concertística dc Brahms. Acompanyat de Nikolaus Harnoncourt i l'Orquestra del Royal Concertgebouw va enregistra r en directe aq uestes obres, de les quals Buchbinder oferixà a Barcelona el Concert núm. 1 al costat de I'OBC dirigida per Ernest Martínez lzquierdo. En el decurs del mes de març d'enguany Buchbinder ha ofert actuacions a ciutats com Munic, Bema, Stuttgat1 o Graz, i entre els dies 22 i 28 ha interpretat a Filadèlfia aquesta obra concertant del compositor alemany. Pocs dies abans d'actuar a Barcelona, Buchbinder oferirà concerts a Frankfurt i Varsòvia, per prosseguir durant el mes d'abril amb noves actuacions a I'Haia, Luxemburg i Lieja. Ara doncs, Buchbinder interpretarà a l'Auditori una de les obres cabdals del repertori per a piano en la qual de ben segut· desplegarà tot el talent que l'ha envoltat en aquesta carrera artística que l'ha situat com un dels grans talents del teclat. La Rossignol debuta a Barcelona Euroconcert. Compagnia La Rossignol. Dir.: Domenico Baronio. Espectacle de música i dansa del Renaixement italià. Palau de Ja Música Catalana. 4 d'abril de 2006 (21 h). ntegrada per dotze intèrprets (vuit instrumentistes i quatre ballarins), la Compagnia La Rossignol centra la seva activitat en la difusió de la música antiga mitjançant l'estudi de Ics fonts històriques, musicològiques, instrumentals i iconogràfiques i en el fet d'afrontar de manera original uns repertoris emmarcats en els petiodes med ievals i renaixentistes. Dirigida per Domenico Baronio, Ics danses històriques tenen com a complement un acompanyament instrumental en què llaüts, nautes, guitarres moresques, percussió i altres instruments, segons les necessitats del programa, configuren l'aportació necessària per recrear una atmosfe- I 38 182 ra plena d' atractius. Programes dedicats a la "Festa del castelo". amb àries, danses i cançons a les corts del Renaixement; "A Ricolta" -música mecüeval i de l' Ars Nova-, "Veni crea tor spiritus" -música al castell, a l'església, a la cort i a les tavernes medievals-, "Giardino d'amere" -danses a les corts renaixentistes- o "Anno Domini MCCC'' -cants dels pelegrins medievals- han estat algunes de les propostes discogràfiques aportades per aquest conjunt que ara al Palau oferirà el programa "Festa di ballare". Amb vestuari d'època, amb el ball i amb els instruments adequats per a l'ocasió, el conjunt ens farà reviure el clima aristocràtic i refinat d 'una festa noble cortesana dels segles xv i XVI. Actuacions a itàlia, Hongria, Àustria, Suïssa, França, Israel, Alemanya, Tunísia, Algèria, en els fes· tivals dedicats a la música antiga de més rellevància avalen la trajectòria d 'aquest conjunt que ara oferirà el seu debut a Barcelona invitat per la temporada Euroconcert. Els quartets Casals i Kuss, per Ibercamera al Palau Temporada de Cambra Ibercamera. Quartet Casals. Kuss Quartet. Xostakóvitx, Beethoven, Mendelssohn. Palau de la Música Catalana. 10 d' abril de 2006 (21 h). es de la seva fundació l'any 1997 a l'Escola Reina Sofia de Madrid, el Quartet Casals s'ha erigit com un dels joves conjunts cambrístics de més entitat en l'àmbit europeu. Els seus reconeixements en concursos de primer ordre celebrats a Londres o a Hamburg i els seus concerts a les sales i els cicles de concerts de més rellevància internacional fan d 'aquest quartet un punt de mira constant en el panorama musical del nostre país. Cal recordar que la temporada 2002 va interpretar la integral dels Quartets de Brahms i el primer cicle dels Quartets de Mozart, a més d'enregisn·ar la sèrie completa dels Quartets d'Aniaga. Des de la tardor del 2003 el Quartet imparteix classes de música de cambra a I'ESMUC, al Conservatori Superior de Música d' Aragó i al Musikene de Donòstia. Ara en una nova actuació al Palau oferirà a l costat del Quartet Kuss un programa integrat per obres de Xostakóvitx i Mendelssohn, complementades amb la interpretació de l'Octet de Mendelssohn, una obra en Ja qual els membres del Casals compartiran escenari amb aquesta formació fundada l'any 1991 i integrada per antics estudiants del Hannse Eisler Academy of Music i que els dos darrers anys ha ofert concerts a sales com el Concertgebouw, Carnegie Hali, Musikverein i ha estat invitat en festivals com el de Santander. La trajectòria del Quartet Casals continua d'una manera imparable i els compromisos per al futur així ho demostren: entre altres concerts, el proper mes de maig actuaran al Conservatori Giuseppe Verdi de Milà, pel juny a Garmisch al Richard Strauss lnstitute, a l'octubre al Barbican de Londres, el novembre serà a Luxemburg i a Atenes, i el febrer i març dc l'any vinent oferiran concerts a diverses ciutats dels Estats Units. Ara, però, tenen una cita al Palau amb un nou concert, en el qual novament tin· dran oportunitat de demostrar el seu aclamat talent. D ~@••···-··-· Ludger Lohmann, a l'orgue del Palau PRECR ÍTICA Ludger Lolmmnn Cicle d' Orgue al Palau . Ludger Lohmann, orgue. Mozar t, Franck, Liszt. Palau de la Música Catalana. 21 d 'abril d e 2006 (19 h). L ' organista Ludger Lohmann serà l'a rtis ta convidat per oferir un nou concert del Cicle d'Orgue al Palau. Amb un programa integrat per la Fantasia en Fa menor de Mozart, la Fantasia en La de Franck i una de les obres de més transcendència de la producció organística romàntica, com és la Fantasia i fuga "Ad nos, sa/utarem undam ·• de Franz Liszt, Lohmann tindrà l'oportunitat de demostrar aquest talent que l'ha portat a ser considerat una de les figures cabdals de la interpretació d'aquest instrument de les darreres dècades. Nascut a Heme (Westfàlia) l'any 1954, Lohmann va estudiar músic-a, ciència de la música, filosofia i geografia a Colònia, essent deixeble d'Anton H eiller a Viena, de Wolfgang Stockrneier a Colònia, i de Marie-Ciaire Alain a París en els seus estudis d'orgue. G uanyador l'any 1979 dels concursos de Munic i l'any 1982 de Chartres, l'any 1981 va doctorar-se en musicologia amb el tractat L'articulació en els instruments de teclat dels segles XVI al XIX, un estudi que s'ha convertit de referència per als intèrprets. Una de les principals dedicacions de Lohmann els darrers anys se centra en un projecte de recerca sobre la interpretació de la música romàntica. Professor fins a l'any 1984 a la Musikhochschule de Colònia, organista de la catedral catòlica de Sant Eberhard d'Stuttgart, estretament vinculat a la Universita t deGoteborg, convidat a oferir cursos a diverses universitats americanes, a participar en nombrosos programes de ràdios i televisions internacionals, Lohmann ha ofert una gran quantitat de gires i concerts per Europa i Amèrica del Nord i del Sud, al Japó, Corea ... , a més de tenir un ampli llegat discogràfic que recuiJ una gran varietat d'obres emmarcades entre els segles XVI i XX, i ser una figura habitual en els jurats dels concursos de més prestigi internacional. Ara el seu talent com a intèrpret i el seus coneixements musicològics podran copsar-se en un dels concerts més atractius del Cicle d'Orgue al Palau d'enguany. 258 Marta Almajano canta cançó romàntica espanyola al Petit Palau Música de Cambra al Petit Palau . Marta Almajano, soprano. Michael Kiener, pianoforte. "La cançó romàntica espanyola" . Petit Palau. 6 d'abril de 2006 (2 1 h). L a soprano Marta Almajano acompanyada al pianoforte per Michael Kiener oferirà al Petit Palau un recital dedicat a la cançó romàntica espanyola en el qualla música dc Ramon Carnice1~ Manuel de Ledesma, Marcial del Adalid, Vicent Martín i Soler i Manuel García -entre altres autors- configurarà un programa de gran atractiu que ja ha suposa t per als intèrpre ts èxits internacionals. La trajectòria de la soprano aragonesa ha estat marcada per un seguit d'èxits a escenaris de prestigi com el Musikverein de Viena, Tonhalle de Zuric, Opéra Comique de París, Library of Congress a Washington o al Palau de la Música Catalana i l'Auditori de Barcelona, entre altres escenaris d'arreu del món. Vinculada aJ conjunt Al Ayre Español des de la seva fundació l'any 1987, Marta Almajano ha estat guardonada els darrers anys amb nombroses distincions, tot destacant-hi el Premio Nacional de Música de l'any 2004, rebut amb aquesta formació instrumental. Professora titular de cant històric a I'ESMUC, la seva trajectòria artística està vinculada a grans noms del panorama interpretatiu, com els directors Robert King, Gustav Leonhardt, Fabio Biondi, Eric Ericson, Víctor Pablo Pérez, Antoni Ros Marbà, Christia n Zacharias, o a conj unts com li Oiardino Atmonico, Les Ta Iens Líriques, Orfeó Català i Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana, el New York Baroque Collegium, i a orquestres simfòniques com Ics de Tenerife o Galícia. Amb més d'una vintena d'enregistraments discogràfics, cal destacar els titulats Per un baccio, Ay du/ce pena, Júpiter y Semefe de Literes -amb el conjunt Al Ayrc Español dirigit per Eduardo López Banzo- o Del amor, acompanyada al pianoforte per Michel Kiener. Ara, la nova actuació a Barcelona de la soprano servirà per posar punt i fina l a la tercera temporada del cicle Música de Cambra al Petit Palau. 39 183 ..*........... PRECRÍTICA El ganxo Estrena d'una òpera de Mestres Quadreny JosEP MARIA MESTRES QuADRENY PORTARÀ AL LICEU, CONCRETAMENT AL FOYER, UNA ÒPERA QUE VA COMPONDRE L'ANY 1959 I REVISÀ GAIREBÉ QUARANTA ANYS DESPRÉS. mb El ganxo es presenta una proposta que és un fruit més de la que va ser intensa col-laboració amb el poeta Joan Brossa. Juan josé Olives, el compositor i director de Tenerife de trajectòria molt densament barcelonina per bé que des de fa temps l'hagi traslladat a Saragossa, és el màxim responsable de la versió d'aquesta òpera; o antiòpera. Ell és quj ens situa sobre les característiques i comença remarcant precisament aquesta condició atípica com a concepte. Fer una òpera oposada al model tradicional A 258 d'aquest gènere, fet que suposa, derivadament, que també l'a rgument sigui un antiargument. -Mestres Quadreny - afirma- buida de contingut teatral allò que en principi era un argument teatral. Ell va partir del fet d'haver-lo impressionat el caràcter burgès que tenia l'espectacle operístic quan va escriure l'obra, i en aquest sentit El ganxo ve a ser una resposta a aquella impressió. L'obra s'estructura en quatre escenes amb un pròleg, de les quals són cantades les dues dels extrems. Per això té una importància destacada el paper de l'orquestra, que ha de fer front, segons el que explica Juan José Olives, a una partitura que ve de la influència de Webem i el setialisrne, que Mestres Quad reny trenca treballant sobre cèl· lules damunt les quals s'organitzen variacions segons l'estètica peculiar del compositm~ en la qual acostumen a tenir un paper important els referents matemàtics. El baríton Lluís Sintes i el tenor Antoni Comas seran els intèrprets d'aquesta obra, en un treball de gran exigència que també es trasllada als intèrprets instrumentals, a aquest Grupo Enigma que gràcies a un treball rigorós s'ha llaurat un prestigi considerable. La batuta del seu creador, l'esmentat Olives, remata i assegura les garanties d'excel·lència, mentre que Mar Gómez també assegura els bons resultats teatrals. Tot això en una proposta amb una durada de menys d'una hora. El ganxo de Josep Maria Mestres Quadreny. Llibret: Joan Brossa. Lluís Sintes. Antoni Comas. Grupo Enigma (Orquesta de Camara de l'Auditori de Sa· ragossa). Dir. musical: Juan Jo· sé O lives. Dir. escènica: Mar Gómez. Coproducció: Gran Teatre del Liceu i Auditori de Saragossa. Foyer del Gran Teatre del Liceu. 6, 7 i 8 d' abril de 2006. ¡ cat~ññyà-ïnúSïcarevt~fu~Wi!~!till2CiAilli~---··-··¡ ~ BUTLLETA DE DOMICIUACIÓ BANCÀRIA ! Sen} or;. els a¡;r:ur~ que amb càrrec al meu compce/Jiibrcta a~oguin els rebuts qll<! els presentarà el Consorci del Palau de la Música Catalana. ¡ pel pagament de la mcv.:. subsaipció a "Catalunya Música/Revista Mus1cal Catalana" 1 1 J_J OFICINA I I I I I DC LLJ NÚM. COMPTE 'li tu lar compte: ..........................................._...-............-·-······--···-··-.......................................................... I I I I I I I I I I I DNI : ........................................................ ~ BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ Signatura: I : Nom i cognoms del subscriptor: ........................ ................... ................ .................................. ................................... ...................................................................... _.................... .... ................ ...................................................... !i Adreça: ...... j PoblacJÓJ Codi posllll: ...................................................................................... . .................... Telèfon: ................................... : ··y- domJc•IJaCIÓ baocà.ria !: Amb Ja quota anual de 25,24 €. Faré efeCtJu J'unport mil¡a~nt Í I. ¡ ¡ i ¡ i¡ ENTITAT i, ! (o bé llll6 baocari adJUnt 11 favor de 'Catalunya Mú.~ica!Revl.'l'ta MubJcal Calalan:t"). Per :t suhscripcious a l'eslrange.r, consulteu el preu. 1 I.ES <;EVES DAOE" SERAN IJoiCC)Iti'ORADES ALS flTXERS DeL. GRUP PALAU Ol! f.A MúSJ('A (()Rrr,ó CATAJ.À. FUNDAOÓ ÜRFEÓ CATALÀ·?ALAU DE LA .M ~'"lCA I COSSOkCI Da PAUU Dl! U. MúSICA CATAL\NA), A.\lll SilL Al. CARRER DE SAli!' f1RANC'I!SC DE PAUI..A, 2, DE BARCELONA, CP 08003, PER • A!ri·SC:.I.A CE""TÓ c;e.."PRAL. l e; AQt-'ESTA ADREÇA POT EXERCIR TOTS ELS OR fiTS O'ACC't:s. RI!CTli'ICAClÓ, CANCET.-l..AOÓ I OPOSICIÓ. li ¡: i : i ii ! : I! ! :.· : I L~····--------------...····-- . . .--·-·--·~····--·····-······-··············-···----........................................______ . ................................._. . . . . . . . .... . ... ......i 184 4*••••• •••;• PRECRÍTI CA Die tote Stadt Esdeveniment al Liceu L'ESTRENA ABSOLUTA DE Die tote Stadt (La ciutat morta) AL GRAN 'TEATRE DEL LICEU ÉS, SENS DUBTE, UN DELS ESDEVENIMENTS DE LA TEMPORADA. A MÉS DE VUITANTA ANYS DE DISTÀNCIA DE LA SEVA PRIMERA REPRESENTACIÓ, I INCOMPRENSIBLEMENT OBLIDADA DURANT UN VERGONYÓS LAPSE DE TEMPS, L'EXTRAORDINÀRI A ÒPERA DE KORNGOLD RECUPERA, PER FI, EL SEU DRET AL RESCAT MUSICAL. rich Wolfgang Korngold (Brünn, 1897-Hollywood, 1957), autor superdotat que amb el seu precoç talent impressionà el seu mestre Alexander von Zemlinsky i també figures com Gustav Mahler, Giacomo Puccini o Richard Strauss, és avui més conegut per la seva faceta com a compositor cinematogràfic que per la seva tasca operística. Les prop de vint bandes sonores de Komgold -algunes guanyadores d'un Oscar, com Anthony Adverse (1936) o The Adventures of Robin l-lood (1938)- sepultaren un magnífic llegat farcit de joies musicals, com Die tote Stadt, que malgrat l'èxit absolut de la seva doble estrena el 1920 a Hamburg i Colònia, i dels aplaudiments recollits en les seves escasses reposicions, no ha aconseguit afermar-se d'una manera regular als escenaris operístics. Partint de la novel·la simbolista de Georges Rodenbach Bruges-laMorte ( 1892) i de la seva posterior versió teatral Le mirage de Georges Raymond ( 1897), el pare del compositor, el famós crític musical )ulius Komgold, s'encarregarà de configurar el llibret i el signarà amb el pseudònim Paul Schott, tot aJ.Iudint al nom del protagonista de l'òpera i a l'editorial que la publicarà. L'acció transcorre al final del segle XIX a la malenconiosa ciutat de Bruges. En aquesta atmosfera bromosa on es barregen somni i realitat, Paul, un vidu que viu dins el seu món de bogeria i superstició, obsessionat pel record de la seva esposa morta - Maríe-, en honor de la qual ha erigit un a l ta1~ coneix Ma- E rietta, ballarina de semblança extraordinària amb la difunta, que intenta seduir-lo. Paul es debat entre la fidelitat a Ma1ie i el desig per Marietta, una lluita entre la moral religiosa i el desig camal, entre passat i present, que té lloc en un món farcit de simbologia, desvaris i al-lucinacions que només cessen quan. al final de tercer acte, Paul s'adona que tot ha estat un somni i, conscient que vida i mort són irreconciliables, decideix de renunciar al seu passat i abandona Bruges, la ciutat mo rta. per començar una nova vida. Korngold plasmà en Die tote Stadt els diversos corrents musicals del seu temps, un univers sonor que, partint de l' últim alè del romanticisme, recollia les tendències estèt iques de l'expressionisme i eJ simbolisme i es deixava influenciar per les teories de la psicoanàlisi, tot absorbint el metodisme de Richard Strauss, la profunditat malenconiosa de Mahler i l'esquinçador lirisme de Giacomo Puccini. Korngold centra l'atenció en les aJ.Iucinacions del protagonista, un esclau de les seves contradiccions i del seu dolor que, en actitud típicament romàntica, s'aferra al record d'un esplendorós passat, viu el present distorsionat i renega del futur. En aquesta lluita en- tre passat i present, entre bé i mal, entre el diví i el demoniac, Komgold utilitza una música calidoscòpica que s'adapta als desvaris del protagonista. Record i realitat es tradueixen d'una manera molt diferent: mentre la música dels records, d'un passat espectral simbolitzat en Marie. és lírica, malenconiosa i serena, amb una vena melòdica a l'estil del bel canto, el present pren vida musical amb Marietta mitjançant la manifestació agressiva de sentiments angoixats i contraposats, valent-se d'una sonoritat d'exaltat cromatisme de significat simbòlic i moral, utilitzant l'expressió del món interior com a catarsi del dolor, i conduint l'al-lucinació sonora a límits extrems. 258 T orsten Kerl afrontarà amb Paul un dels papers més difícils del gènere operístic. comparable al Tristan wagnerià; el seu talent i la seva experiència en el personatge de Komgold -que representà magníficament en l'única versió existent en DVD de l'obra- n'auguren un èxit gairebé segur. L'extens repertori de Susan Anthony i la seva facilitat per enfrontar-se a partitures de dificultat similar, com les de Richard Strauss o Wagner, prometen una convincent recreació de Marie/Marietta, repartiment que es completa amb les intervencions de Bo Skovhus i Julia )uon. La batuta de Sebastian Weigle i la direcció d'escena de WWy Decker acabaran d'arrodonir aquesta esperada i celebrada resurrecció musical. Die tote Stsdt d'Erich Wolfgang Korngold. Llibret: Paul Schott (Julius Leopold Korngold). Torsten Kerl. Susan Anthony. Bo Skovbus. Julia Juon. Begoña Alberdi. Marisa Martins. Francisco Vas. Francesc Garrigosa. Klaus Floriao Vogt. Stephanie Friede. Markus Eiche. Francisca Beaumont. Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Direcció musical: Sebastian Weigle. Direcció escènica: Willy Decker. Producció: Gran Teatre del Liceu/ Festival de Salzburg/ Wiener Staatsoper/ Nederlaodse Opera. Gran Teatre del Liceu, del 12 d'abril al 8 de maig de 2006. 41 /85 .. ~m•••••• per Eduard V. Patsi Música encreuada Música encreuada de març 2006 (núm. 257) 258 Horitzontals.- I. Per baixar mig to. Donar-lo és cosa de l'oboè (plural). 2. Qüestió que cal repassar abans de començar l'assaig. Al fagot d'en Lalo li han volat les consonants. 3. Do major. Primera part d'en Komorowski, compositor polonès. Primera part consonàntica d'en Montsalvatge, compositor català. 4. Instrument de tecla, propi d'esglésies i capelles. La batuta del director. 5. Una altra batuta. Filosofia oriental del revés. Emperadors russos presents a les òperes de Glinka. 6. Associació Musical Korsakov. La Fitzgerald se'n deia (amb una L). Frenant a la partitura. 7. En Guinjoan se'n diu (del revés). El que fa exercici físic i no toca la tuba. 8. Qualitat interior de la persona. Àvia catalana. 9. Associació per la música contemporània que l'any 36 va celebrar el congrés a Barcelona. Tinc un gran desordre a la targeta de crèdit. 50 romans. lO. El que fa una columna al mig d'un escenari. Emmanuel Chabrier. Agafa'! bé i afmaràs. I l. El d'en Cyrano era espectacular. En absolut activus. Verticals.- l. Les de Villalobos són molt famoses. Nielsen o Nicolau. 2. Amb aquestes dues i Ja següent fem la lletra del forte. Òpera (o sarsuela?) d'Arrieta. 3. Obra didàctica per a piano de Bartók. 4. Inici onomatopeic. Ballet de Debussy (titol en català). 5. Joan i Ricard, pare i fill directors de la Banda Municipal de Barcelona. Nin-non. Antoni Pérez (i Moya). 6. Am b aquestes dues i la següent tenim les consonants del compositor Lecuona. A un to de Si i de Sol. La tercera batuta de l'encreuat. La major. 7. Frases musicals que semblen l'original. 8. Mode iònic, mode medieval utilitzat en música profana (dues paraules amb un quadrat negre entre elles, i la segona s'esmuny per l' 11 horitzontal). 9. Una timbala vista des de l'orgue. La Marieta de l' ull viu s'ha fet un nus. Victorí a, Vivaldi o Verdi. 10. Hi ha instruments de vent primitius que s'han de fer sonar amb aquest. La cantaora més famosa. Ni jo ni ell. Il . Músic principal. Od, Er, lm, AL Solucions en el número següent. sidokus.com Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar particular composiaquesta RE SOL LA 00 MJ Sl FA ció musical. I encara hi ha Sl DO Ml RE FA LA SOL una altra pista: si s'interpreten les notes que hi ha a les FA Ml Sl LA DO SOL RE caselles ombrejades (en ordre: d'esquerra a dreta i de Ml RE FA SOL Sl 00 LA dal t a baix) sonen els primers compassos de la peça DO LA SOL FA RE Ml Sl musical que s'indica al peu SOL FA DO SJ LA RE Ml del sidoku. Solucions en el número seLA Sl RE Ml SOL FA 00 güent. 42 186 Sidoku de març 2006 (núm. 257) Petita serenata nocturna (W. A. Mozart) LA SOL Ml DO FA RE LA RE RE DO SOL SI LA FA MI DO <.www.sidokus.com> Vistes al mar (E. Toldrà) FA , sota la teva direcció: llíiiflk>rada de I'OBC des de l'Auditori abril: La veu de la natura 1TOnta,;nc;,m. 6 'Pastoral', op. 68 de L. van Beethoven i alpina', op.64 de R. Strauss. Orquestra de València. Direcfió: Yaron Trau :55 h (directe). 7 abril: NuQf, Messiaen i Berio. !~Espiral$' de J. Nulx'" 'Formazioni' de L. BeñQ i ~xpecto resurectionèi!J. ' de O. Messl-.,~~ Simfònica de I de Catalu recció: Ernest Martfnez ~q 55 h (directe). abril: El primer concert-per a on pera piano i orquestra núm. 1, op. 15 de J. Brahms i Simfonia núm, 2, op. 43 de J. Sibelius. amb Rudolf Buchbinder, piano. 2 lloc•r Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. recció: Ernest Martfnez lzquierdo. 10:55 h (directe). l n......... Temporada del Gran Teatre del Liceu 18 abril: Die tote Stadt d'Erich Wolfgang Korngold, a~ Susan Anthony, Torsten Kerl, Bo Skovhus, Julia Juon, Begoña Alberdi, Marisa Martins, Francisco Vas i Francesc Garrigosa, entre altres. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció: Sebastian Weigle. 20:25 h (directe). Sintonitza, amb tota la informació: TV3 -teletext Catalunya Música avui, pàgina 291 Catalunya Música demà, pàgina 292 www.catradio.cat www. ritmes.net/docs/pro gramacatmusica.pd f Intensament clàssics BARCELONA (BARCELONÈS ) lABRIL 19 h Auditori Temporada OBC. Orqu. Sim( de València. Dir.: Yaron Traub. Beethoven, Strauss. 2ABRIL 11 h Auditori Temporada OBC. Orquestra Simfònica de València. (Segona audició). I 1,30 h Aliança Poblenou Banda Municipal de Barcelona. Oir.: D. Gonzalez de la Rubia. 18 h Palau OSV. Orfeó Català (patrocinat per Fundació Caixa Pcnesdès). María Espada, soprano. Elena Copons, soprano. Josep Pizarro, tenor. Marc PuJOl, baix. Oir.: Joser Vüa i Casañas. Gran Missa en Do menor de Mozart. (Els Diumenges a Palau). 18,30 h Ateneu Barcelonès Miquel Jordà, violí. Oriol Català, violoncel. Erika Murase, piano. Mendelssohn, Xostakóvitx. (Associació Massià-Carbonell ). 21 h Palau Orquestra Simfònica i Cor de la Societat Filharmònica de Bielorrússia. Requiem i Simfonia núm. 36, "Linz", de Mozart. (Promoconcert). 3ABRIL 19 b Palau American Gospel Singers. (Concert de Tarda al Palau). 4ABRIL 21 b Palau Compagnia La Rossignol. Dir.: Domenico Baronio. Piacenza, Mainerio, Ebreo, Attaignant, anònims dels segles XV i XVI. (Euroconcert). 5 ABRIL 21 b Palau Orchestra deli' Accademia Nazionale di Santa Cecilia. Dir.: James Conlon. Britten, Mahler. (Palau 100). 6ABRIL 20,30 h Foyer Liceu El ganxo de Mestres Quadreny. Dir.: Juan José Olives. 21 h Petit Palau Marta Almajano, soprano. Michel Kiener, fortepiano. Adalid, Torres, Udcsma, Carnicer, Garc1a, Núñez Robres. (Música de Cambra al Petit Palau). 21 b Auditori Orqu. Simf. de Berlín. Oir.: E.lnbal. Simfonia núm. 9 de Mahler. (lbercamera). 20,30 h Foyer Liceu El ganxo de Mestres Quadreny. Oir.: Juan José Olives. 21 h Auditori OBC. Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. Nuix, Messaien, Berio. 19 h Palau OSV. Cor Madrigal. Isabel Monar, soprano. Lbdia Vierlinger, mezzosoprano. David Alegret, tenor. Christian Hilz, a ix. Dir.: Salvador Mas. Requiem de Mozart. (Concerts Simfònics al Palau). 7 ABRIL S ABRIL 9ABRIL Q 20,30 h Foyer Liceu El ganxo de Mestres Quadreny. Dir.: Juan José Olives. 22 h Palau Orquestra Simfònica i Cor de Ja Societat Filharmònica de Bielorrússia. Gloria de Vivaldi, Stabat Ma ter de Pergolesi. (Promoconcert). 11,30 h Palau OSV. Cor Madrigal. Isabel Monar, soprano. Lbdia Vierlinger, mezzosoprano. David Alegret, tenor. Christian Hilz, aix. Dir.: Salvador Mas. Requiem de Mozart. (Concerts Simfònics Matinals). s- ...=e .!::! ~~ ¡;;;¡ 258 ..... = a· .... e = !::l. é!. s- ¡;;¡ 11 ,30 h Al.iança Poblenou Banda Municipal de Barcelona. Oir.: D. Gonzalez de la Rubia. 20,30 h Liceu Recital David Oaniels, contratenor. Martin Katz, piano. Mozart, Fauré, Handel, Morrison. 21h Palau Quartet Casals & Kuss Quartet. Bee1'11oven, Xostukóvitx, Mendelssohn. (Temporada de càmera d'fbercamera). 21 ,30 h CCCB Duo Ganzer Salleras (saxo i piano). (Associació Concertante 2006). 12ABRIL 20,30 h Liceu Die tote Stadt de Korngold. Dir.: Sebastian Weigle. lS ABRIL 20,30 h Liceu Die tote Stadt de Korngold. Dir.: Sebastian Weigle. 19ABRIL 20 h Catedral Raul Prieto, orree. Bach, Dupré, Prieto, Reger, Saint-Saens. (L'Orgue de la Catedral e Barcelona. Euroconcert). 20ABRIL 20 h SGAE Pilar Valero, piano. Guinjoan, Cercós, Mestres Quadreny, Taverna-Bech, Homs, Polo. (Avuimúsica). 20 h Acad. Marshall Oriol Romaní, clarinet. Joan Manuel Romaní, violoncel. Mary RuizCasaux, piano. Beetl1oven, Brahms, Garriga. 20,30 h Liceu Die tote Stadt de Korngold. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h Palau La Chambre Philharmonique. Dir.: Emmanuel Krivine. Wagner, Schooberg, Strauss. (lbercamera). 19 h Palau Ludger Lohmann, orgue. Mozart, Franck, Liszt. (Cicle d'Orgue al Palau). 21 h Auditori OBC. RudolfBuchbinder, piano. Dir.: E. Martínez lzquierdo. Brabms, Sibelius. 19 h Palau Cor Jove de l' Orfeó Català (patrocinat per l'Aliança). Ensemble Vocal Cambra 16. David Malet, orgue. Oir.: Esteve Nabona. Cabanillcs, Tuma. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 45 20,30 h Liceu Die tote Stadt de Korngold. Dir.: Sebastian Weigle. 189 lO ABRIL 21 ABRIL 22ABRJL ........= •••i§MMMtWW• 23ABRIL 11 b Auditori OBC. (Tercera audició). 24ABRIL 19 b Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Josep Surinyac, piano. Davir Malet, orgue. Dir.: Jordi Casas Bayer. Brahms. (Co ncert de Tarda al Palau). 20,30 h Liceu Die tote Stadt de Korngold. Dir.: Sebastian Weigle. 26 ABRIL 20,30 b Liceu Die tote Stadt de Korngold. Dir.: Sebastian Weigle. 27 ABRIL 19,30 b Petit Palau Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra. Ona Cardona, clarinet. Gerard Claret, violi. Asbao Pillai, viola. Mozart. 30 ABRIL 17 h Liceu Die tote Stadt d e Korngold. Dir.: Sebastian Weig)e. BARBERÀ DEL VALLÈS (VALLÈS OCCIDENTAL) 9ABRIL 18 h La Romànica Quartet Glinka. Les set paraules de Haydn. CAPELLADES (ANOIA) 22ABRIL 21 h Paper de Música Belén Cab1mes, castan)'oles i dansa. Aodreas Maria Germek, guitarra. Sainz de la Maza, Albeniz, Granados. 30 ABRIL 10 b Paper de Música Sessió final del Concurs Paper de Música de Capellades. Teatre El Jardi Cobla Sant Jordi Ciutat de Barcelona. Orfeó Català (patrocinat per Funci Caixa Catalunya). Oir.: J. VLia i Casañas. Música al voltant de Lluís Millet i Pagès. Auditori Enric Granados Orq_u. Simf. Julià CarboneU de les Terres de Lleida (dir.: A. Reverté). Cor Infantil de l'Orfeó Català (amb el mecenatge de Fundación Santander Central Hispano, dir.: E. Carrasco). Cor de la Berlioer Bach Akademie. Cor de cambra de l'Auditori Enric Granados de Lleida (dir.: X. Puig). Solistes vocals. Dir.: Herbert Breuer. Passió segons sant Mateu de Bach. Teatre Cor Infantil de l'Orfeó Català (amb el mecenatge de Fundación Santander Central Hispano). Cor de Dones d'Olot. Grup instrumental. Dir.: Elisenda Carrasco. FIGUERES (ALT EMPORDÀ) 22 ABRIL 22 h S3 S" = = a ~ LLEIDA (SEGRIÀ) ¡;¡;;;~· 8 ABRIL 21 h 258 OLOT (GARROTXA) 2ABRIL 18h SANTA COLOMA DE GRAMENET (BARCELONÈS) 7 ABRIL 21,45 h Bib. Central Bernat Bofarull, violí. Elisabetta Renzi, violoncel. Vicenç Prunés, piano. Montserrat Olivés, lectures. 21ABRIL 21 ,45 h Bib. Central Bernat Bofarull, violi i viola. Àlex Ramírez, piano. Franck, Piazzolla. TERRASSA (VALLÈS OCCIDENTAL) 6ABRIL 21 h Centre Cultural Orqu. Filh. de Catalunya. Coral Polifònica de Puig-reig. Frederic Descargues, violí. M. Canne Oliveras, soprano. Montserrat Garcia, contralt. Lluís Ramon Sales, baix. Florenci Puig, tenor. El Messies de Hiindel. (Fund Caixa TeJT8SS8). Catedral Orqu. Barroca de Sevilla. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fund. Caixa Catalunya). Dir.: Monica Hugett. Magnificat de Bach. TORTOSA (BAIX EBRE) tO ABRIL 20,30 h EL VENDRELL (BAIX PENEDÈS) 8 ABRIL 22,30 h Aud. Pau Casals Transpenedès Jazz Orquestra. 15 ABRIL 22,30 h Aud. Pau Casals Xavi Díaz Quintet. 46 22 ABRIL 22,30 h Aud. Pau Casals Sitjazz Band. 190 28 ABRIL 20,30 h Bib. Terra Baixa Castan-Domènech Quartet. UNA MANERA DE PENSAR UNA MANERA DE SER UNA MANERA DE LLEGIR '''''''''''''''''''''''''''''''''''''' La vida es llegeix a El Periódico "'''''"'''''"'""'""'"'111111111111 CATALUNYA E CAMBRA MÚSICA CATALANA