Revista Musical Catalana. Núm. 259 Maig 2006
Editorial: Quarta època / PANORAMA Montserrat Torrent Una vida dedicada a l'orgue. M. Lluïsa Cortada / El Festival de Música Antiga s'instal·la a l'Auditori. RRMC / El Palau de la Música ret homenatge al jazz amb PalauJazz XXI. Núria Peláez / Important cicle de cambra a Santa Cristina d'Aro. Nova Música a l'Ateneu Barcelonès. Presentació de la Jove Orquestra dels Països Catalans. RRMC i F.Taverna-Bech / Dietari d'un crític en excedència. Debut gris a la Cançó Popular. Antoni Batista / Noves veus al Palau, de la mà del Concurs de Cant Jaume Aragall. Mercedes Conde / Mikrokosmos: L'Aplec de Montserrat del 1956. Pere Artís / Tangents: Música i TVC. Jordi Maluquer / Del seu affim.: Sra. Montserrat Torrent. Jaume Comellas / Ars Subtilior: Verdi a Can Barça. Xavier Chavarria / Ho han dit, ho han escrit... / Crítiques: Jaume Comellas, Lluís Trullén, Robert Benito, F. Taverna-Bech i Xavier Chavarria / Cinc anys viatjant amb el Cor de Noies. RRMC / TEMA 150 anys de la mort de Robert Schumann / L'univers simfònic. Jesús Rodríguez Picó / El piano, una confessió. Adolf Pla i Garrigós / Els lieder a l'ombra de Schubert. Manuel Capdevila i Font / Florestan Eusebius, Meister raro... & Robert Schumann, escriptor Francesc Cortès / MUSICALIA Darina Takova. Sempre reina a l'escenari. Mònica Pagès / Precritiques: Els Diumenges al Palau, lbercamera, Temporada OBC. Lluís Trullén / Ariodante. O l'exuberància de l'època barroca. Jaume Comellas / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / DISCOS I CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
R!VI STA MUSIC Robert ann Takova Torrent Schum Intel·lectual i romàntic Soprano 'reial' Darina Montserrat Feliç 80è aniversari Bs pilatS del Palau ía són més de dues-centes empreses amb inquietud per la cultura. Tu també pots incaporar-te a la H.n:1aci6 com a Membre d'Honor, Membre ProtectOI" o PatrocinadOI". lnforrnadó: 93 295 72 14 patrocinadors@palaurrusica.org Tu també pots ser un dels pilars del Palau g s --- * nancaja CAfAJ.UNT& n........ óf.Jw} - winterthur - ''"'"'"" ..GMo 1( l\.od.K16 "l.>Colu " /'4>0r ..... aberti{ ..... Fundodó CAlle~ 1\swdN <Dl) Auò o fB ··- .. 11>- -- [hp] Colonial ~ f\IC!toOO(AICAOON..I.IffWt. • (¿~~· (.!!/.!~ os .....,... l"l&l.l w&IKAC.tAUIOio ,;r;n:t;nt=m ~3 • _i_ "' gasNatural ~ c:aprabo Grupo. CAIXA CATAWNYA <0- = ...,. ---- '"-::1:::- ;y. ).., ~ FUNMCIO PUIG EL PAlS SIEMENS ~ ~DORNIU •=::....... "OThl P\aneta [jl "Sr OU~ILITA SIL l '~ .. ~EURCMADI P1oneer '\ftsPA IIWijtiilijÇij ~ rr&<M...o.JI IU'= . MPG $ u - '"'""""" ·-~ :l!!1!!!!!!!. ABC CATAlUNYA, ACCENTURE, AGEFRED. S.A., AGROLIMEN, AGUSTI TORELLÓ, S.A.. AJRAT, S.A., AJUNTAMENTOE LA SENIA, AJUNTAMENT DEL PRAT DE lLOBREGAT, ALIANÇA, ALMIRALL PRODESFARMA, ALSTOMTRANSPORTE, S.A.. ALTAE BANCO PRIVADO • (GRUPO CAJA MADRID), ALLIANZ SEGUROS, AON·GIL & CARVAJAL, ARMANDBASI, ASCENSORS JORDÀ S.A., ASEPEYO, ASSOCIACIÓ/COL·LEGI D'ENGINYERS INDUSTRIALS DE CATALUNYA, ASTnALPODL, BAGUES·MASRIERA JOIERS BANCO POPULAR ESPAÑOL, BANKINTER, BAQUES ASSOCIATS. FAMILIA BARCELó BONAOA, BBVA, CADENA COPE, CAIXA DE GIRONA, CAIXA DE TERRASSA, CAMBRA DECOMERÇ DEBARCELONA, CANON ESPAÑA, S.A., CAPRABO, S.A., CATALANA OCCIDENT, CATALUNYA MÚSICA I REVISTA MUSICAL CATALANA, CAVA SUMARAOCA, CIMENTS MOLINS, CLARIANT IBERICA, CLOS·9, S.A., COBEGA, S.A., COl: LEGI D'ENGINYERS DE CAMINS CANALS I POATS - CATALUNYA, COl: LEGI DE FARMACEUTICS DE BARCELONA. COMRÀDIO, COMSA, S.A., CONDIS SUPERMERCATS. CONSORCI DE LA ZONA FRANCA DE BARCELONA, CORPORACIÓ AGE. CREDITOY CAUCION, JOAN CURTO I MASSANA, CHOCOLAT FACTORY, DATATON LATINA, DIARI AVUI, CARLES DiAl I GÓMEZ, OOW CHEMICAL IBERICA, 011AGAOOS OBRAS YPROYECTOS, S.A, El MUNOO DE CATALUNYA, EL PUNT, ERC ROS, EUROFIRMS TREBALL TEMPORAL, FRANCESC FERNÀNOEZ I JOVAL, RAMON FERRER I CANElA, FIGUERAS INTERNATIONAL SEATING, S A, FIRA DE BARCElONA, FM.2 1NSTAl: LACIONS, S.A., MARIA FONT OE GARULLA. FONT VELLA, FUNDACIÓ OAMM, FUNDACIÓ PUIGVERT, FUNOACIÓN CUATRECASAS, FUNDACIÓN HERBERTO GUT DE PROSEGUR, GABINET URIBE, GADEIGRUPO OE ASISTENCIA Y DISEflO ELECTRúNICO, S.L .. GAES. GISA, GLAXOSMITHKUNE, GP.O.. SA. GREMI OE CONSTRUCTORS DE BARCELONA I COMARQUES. GRUP PANA ICO, GRUPO AC MARCA, GRUPO RECOLETOS. GUINOVART & OSHSA, HAJBITAT GRUP EMPRESARIAL, IBERDROLA, I.C. EMPRESARIAL, INDRA. LA SEDA DE BARCELONA. LABORATORIS DA ECHEVARNE, LABORATORIS INIBSA, S. A, LATITU04, LICO LEASING s.A., E.F.C, LOGIC CONTROL, lOTO CATALUNYA, ALBERT MALLOFR(. MERCK FARMA Y OUIMICA, S A., S.A., MIQUEL ALIMENTAClÚ GRUP, S.A., HORACI MIRAS I GINER, MORGAN STANLEV. MRW, NATUR SYSTEM, S.l., NEC IBERICA, SA, NESTLE ESPAÑA, S.A. NISSAN MOTOR IB~RICA, S.A, NOVEll, ONA CATALANA, ONDA RAMBLA. OVIOEO TV, PANASOMC TECHNICS. PORT AVENTUAA. PORT DE BARCELONA.PRICEWATERHOUSECOOPER$. OUAOlS. RACe. REGALINSURANCE CLUa RENFE, RICAAOO MOLINA, S.A..ROCA JUNYENT AOVOCATS. FRANCESC RUBIRALTA I VILASECA, SABA APARCAMENTS. S.A, S.A. OAMM, S.A.C.R E.S.A , SALICAU. SANOfl- A'IENTlS. fUNDACIO JOAN SANTAIA.ÀRIA 1SEGURA. EMili SARR10N I AVINENT, SAYTEL SERVEIS INf()AMÀTICS, SEI.MAR. S.A., SEIMRfO, S.G.A.E·FUlW:IOAliTOR, JOSEP St«lLA I BARCEl.ó, &X.VAY 11111 11111 ORFE 0 CA I ALA IBERICA, S.L.. SONY ESP~ S.A.. STAFF EMPRESARIAL, THE <Xlt.OMER GAOUP, TORRASPAPEL, OSCARlUSOUETS ~VIATGES BA1XAS. S.A. VIIALIOOASSEGURANCES. PA lA U DE lA MUS lC t. Illi R6VTSTA MUSICAL CATALANA 4a ÈPOCA ANY XXIII Quru'la època EDITORIAL PANORAMA NÚM. 259 6 Montserrat Torrent Una vida dedicada a l'orgue per M. Lluïsa Cortada 8 9 El Festival d e Música Antiga s'ínstal·la a l' Auditori perR.RJ'JC --------------------------------------------------------------------------········-···································· RMC -·---------·----------------------------------------------------------------------------------------------------------- CONSELL EDITORIAL: Fèlix Millet (President), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Bosquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada. Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CoNSELL DE DIRECCIÓ: Pere Artfs (editor), Jaume Comellas (direcció periodística), Llufs Millet (direcció musical) i Montserrat Urpí (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY ORIGINAL: Ferran Sendra. Important cicle de cambra a Santa Cristina d'Aro. 'ova iMúsica a l'Ateneu Barcelonès. Presentació de la Jove Orquestra dels Països Catalans per RRMC i F. Tauerna·Bech 12 Dietari d'un cr!Uc en excedència. Debut b'l'is a la Cançó PopuJ¡u· per /fntoniBati!;((J 13 -----------------------------------------------------------------------------------------------·········-··············14 Noves veus al Palau, de la mà del ConcUL-s de Cant Jaume Aragall per Mercedes Conde Pons J.\llilu•olwsmos: L'Aplec de Montserrat del 1956 per Pere ¿Jrt(.s ......................................................................................................................................... Tangents: Música i TVC per Jordi 1\llaluquer 15 16 ------------------------------------------------------------------------------------------------------------- -----------Del seu affin.: Sra. Montsermt To l'I-eni per Jaume Corne/las Ars Subtllior: Verdi a Can Barça EL PIANISTA CUBÀ RAMÓ N VALLE EN EL CICLE PALAUJAZZ XXI COL•LABOREN EN AQUEST NÚMERO: Pere Artfs, Antoni Batista, Robert Benito, Manuel Capdevila, Cesc, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, M. Lluïsa Cortada, Francesc Cortès, Albert Ferrer, Jordi Maluquer, Mònica Pagès, Eduard V. Patsi, Núria Peh;le;z, Adolf Pla, Sergi Riera, Jesús Rodrfguez Picó, Francesc Taverna·Bech, Lluís Trullén i Alba Vila. lO ----------------------··································--······························--·-··········-·-··--·-·········· MAQUETACIÓ I SECRETARIA DE REDACCió: Teresa Martínez. PuaucrrAT: Megmar 2001, S.L. Diputació, 279, lr 7a. 08007 Barcelona. Tel.: 93 487 76 26 PREIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: Distribarna, S.A. DIPÒSIT LEGAL: B-34.432/83 ISSN: 1136·7458 El Palau d e la Música ret homenatge al jazz amb Palau.Jazz XX.'T per Núria Peldez TEMA 17 per Xavier Chauania 20 Critiques per .1. Comellas, F. 26 27 Cinc anys viatjant amb el Cor d e Noies per A lba Vila Ho han dit, ho han escril Tat~ema-Bech, Llttfs Tnlllén, X. Chavarria i R. Ben ito 150 anys de Ja mort de Robert Schumann 2s···-~:~5!:~;~~:~~~~-;i~~----------------------------- ................................ --------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- ~9. )?~:~~~~:~~;;~~~~- . . . . . . . . . . . . .... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 30 -------------------------------------------------·------···········-······················-----------------------------Els li.edera l'ombra d e Schubert per Manuel Capdevila i Font 32 35 "Fioreslan, Eusebius, Meister Raro- & Robert Schumann, escriptor" per Francesc Cortès Darina Taliova Sempre "reina" a l'escenari per Mònica Pagès i San/acana ....................................................................................................................................................................._... _.................... 39 Precritiques: Els Diumenges al Palau, lbercamera, Temporada OBC per L/uf.s Tru/lén 40 41 .-Jri.odante. O l'exube•·ància dc l'òpera bitrroca ----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------per.!. C. C. .............................................................................................................................................................................................. SCHERZANDO DISCOS I CONCERTS 43 44 Música e ncreuada. Sidokus.com per Eduard I: Palsi perCesc 3 195 Revista de I'ESMUC, pàgines centrals llllillllil l PALAU MÚSICA CATALANA El Primer Palau Xl Temporada 2006 Convocatòria i bases La convocatòria és oberta a instrumentistes de corda, teclat, vent o percussió, cantants, duos amb piano i grups de música de cambra constitu'1ls, de nivell superior o graduats. Les sol·licituds s'hauran d'entregar abans del 31 de maig de 2006. Premis Premi El Primer Palau: 6.000 euros Accèssits: 6.000 euros Més informació: Palau de la Música Catalana: afe: concerts@palaumusica.org www.palaumusica.org Organitza i patrocina: .......oo • OllfEO CATAl,\ PAlAU DE lA MUSICA EDITORIAL n llegir aquest editorial, el lector ja haurà percebut una novetat molt important en el número que té a les seves mans. Ens referim, òbviament, a la recuperació del títol original de la publicació, l'històric de "Revista Musical Catalana", amb el qual va néixer l'any 1904, de la mà de l'Orfeó Català, com una de les moltes proves del seu moment de puixança; o més ben dit, a tall d'herald d' una època extraordinària que aviat s'havia de concretar, entre altres coses, amb la inauguració del Palau, quatre anys més tard. La represa de la publicació de la Revista l'any 1984, en bona mesura també es va inscriure en una situació semblant, com a imatge d'un moment d'embranzida de protagonisme de l'Orfeó i alhora també d 'herald de noves importants realitzacions com van set~ ben aviat, la profunda reforma del Palau inaugurada el 1989 i molt més ençà la del Petit Palau. Era la Segona Època de la Revista. Pel mig, any 1990, hom va creure oportú d'unir energies amb Catalunya Música, el canal dedicat a música clàssica de la Corporació Catalana de Ràdio i Televisió, a la recerca d'unes sinergies comunicacionals molt lògiques, que van tenir la seva imatge més explícita en el suplement de la programació de l'esmentat canal radiofònic, ul tra altres aportacions. Ha estat una relació fructífera i còmoda de la qual tots plegats ens sentim plenament satisfets. Aquesta ha es tat la Tercera Època que acaba de finir i que va propiciar que al títol odginal s'incm·porés el de l'esmentat canal. Circumstàncies específiques del mateix canal radiofònic han menat a la situació que ara s'enceta i que obre, d'aquesta manera, una nova Època, la quarta, en la qual hom procurarà, com sempre, de mantenir la fidelitat a un a línia editorial amb la qual, des de fa ja més de vint-i-un anys i prop de 260 números, hem seguit comptant amb la seva confiança. Alhora, hom aprofita la circumstància per fer una millora en la imatge, o en el disseny, la qual, sense ser radical, també esperem que mereixi l'aprovació de vostès, els lectors, la nostra cabdal justificació. uarta 'e oca ~e 259 5 / 97 PANORAMA Montserrat Torrent Una vida dedicada a l'orgue Quin plaer poder parlar de la Montserrat, de la música, de l'orgue... El passat dia 17 d'abrilla Montserrat va celebrar, en plenitud, el seu vuitantè aniversari, un fet que justifica aquest sincer comentari meu. RMC 259 A.SSUMPTA BURGUtS per M. LLUÏSA CORT ADA o puc precisar quan ens vam conèixer, amb la Montserrat. Recordo, però, tot rebuscant en la memòria i amb l'ajut del llibre d'actes del Conservatori, que una tarda del curs 1957-58 la Montserrat es va presentar al Premi Extraordinari d'Honor d'Orgue del Conservatori Municipal de Barcelona, aleshores Conservatori Superior. En acabar la interpretació del programa, que a tots els companys i amics ens va semblar un autèntic tour de force, vam fer-li palès aquest fet i, de l'emoció continguda, gairebé se'ns va posar a plorar. Poc després va començar la seva tasca pedagògica al Conservatori com a suc- N 6 198 cessara del professor Paul Franck, una tasca que, sortosament, no s'ha aturat fins al moment. Els trets principals de la personalitat de Montserrat Torrent són, en primer lloc, la tenacitat i una immensa capacitat de treball. I caldria afegir-hi una gran curiositat per les novetats de la música, de la interpretació i, naturalment, del mateix instrument, sense oblidar la seva inextingible joventut. Aquesta darrera definició no té res a veure amb la cronologia i la remarco amb ple sentit de causa. Es podria pensar que la Montserrat, que viatja constantment per donar concerts o impartir nombrosos cursos, està al dia pel contacte amb l'estranger i amb els alumnes. Això és veritat, però penso que hi ha alguna cosa de més profund, i estar al dia en música comporta viure-la, respirar-la molt de prop, com ella ho fa ... Podem trobar la conjunció d'aquests elements en tota la seva trajectòria artística. Tot furgant en els records, em ve a la memòria el concert al Palau de la Música Catalana, el 1973, amb motiu de la primera reconstrucció de l'orgue Walcket~ que s'inaugurà amb el mateix Palau l'any 1908. En aquella efemèride va estrenar dotze obres, escrites expressament per a l'ocasió, dels compositors C. Guinovart, S. Pueyo, T. Marco, C. Bernaola, L. Balada, E. Halfftet~ O. Esplà, F. Mompou, M Castillo, J. Soler, X. Montsalvatge i F. Escudero. L'any 2004, en el primer Cicle d'Orgue que seguí a la restauració històrica de l'orgue del Palau realitzada per l'or- PANORAMA guener Gerhard Grenzing, ens va oferir un altre memorable recital amb obres de Brahms, Schumann, Franck i Messiaen. I tantes i tantes inauguracions d'orgues d'arreu com podríem comentar! Altres records més propers són anècdotes, com la d'aquell dia que ens preparàvem per fer un concert al Palau, on interpretàrem els Sis concerts per a dos instruments de teclat del P. Antoni Soler, en aquest cas amb orgue i clavecí. Quasi a l'hora de començar el concert, de sobte la Montserrat diu: "Ai! les lents de contacte." Crec que se les havia oblidades. En preguntar-li jo si no tenia ulleres, em va dir: "No. són a casa." I va afegir: "Bé, tocaré amb només un ull!" urant els assajos per a la gravació dels Sis concerts del P. Soler per al segell Discant, ambdues estàvem d'acord a ornamentar-los profusament. Cadascuna proposava les omamentacions que considerava oportunes i, a vegades, a mi em tocava d'aturar la fantasia inesgotable, quasi l'horror vacui. de la Montserrat. Val a dir que ens ho vam passar molt bé. I això s'ha tomat a repetir totes les vegades que els hem tocal en públic. Una altra anècdota personal defineix el personatge. Fa un parell d'anys vam fer uns concerts plegades a Marostika i a Ttieste (Itàlia). jo vaig arri bar a Trieste primer i la Montserrat ho va fer després, ja que venia d'impartir un curs i arribava amb tren eles de Milà. La vaig anar a buscar a l'estació. La vaig trobar amoïnada i a la vegada tranquil·la amb una maleta enorme, que ni jo podia arrossegar. Però ... , cap problema. D Ja havia parlat amb l'interventor i no sé quants viatgers més, que amablement la van ajudar a baixar la maleta. Tothom es feia creus que una persona d'edat considerable viatgés sola, amb una maleta tan pesant. Val a dir, però, que bona part del pes de l'esmentada maleta era pels regals de llibres que li havien ofert els alumnes. Vam agafar un taxi per anar a l'hotel, que era molt a prop, i aleshores la Mon tserrat es va enfadar molt pel preu deso rbitat que li va cobrar el taxista per un viatge tan curt! Montserrat Torrent és una autoritat en matèria de la música ibèrica per a teclat. Sovint ha impartit cursos sobre aquesta matètia conjuntament amb musicòlegs en actiu i, en acabar el curs, la Montserrat, sense desqualificar ningú, deia als alumnes -no hi estic gens d'acord; una cosa és la teoria i l'altra és la pràctica. El desacord es produïa, bàsicament, sobre el conegut i discutit tema de les proporcions. La història ens confitma l'anelament històtic de l'orgue a Catalunya. Ja en el text de l'acta de la consagració de l'església de Tona, s'hi esmenta la data del 888. Això justifica la gran tradició organística d'aq uest país i dc la Península ibèrica, que les guerres i l'especulació van malbaratar. La tasca docent de la Mon tserrat recu ll el fil conductor dc tants mestres de capella, organistes, organers i compositors d'aquest gran insn·ument, una trad ició que ella ha sabut transmetre a ls a lumnes que, de p rop o de lluny, hi han estudiat o n'han rebut beneficis, de la seva experiència docent i concertística. Que per molts anys la puguem tenir amb nosaltTes per poder-nos beneficiar del seu mestratge i la seva amistat. 7 199 PANORAMA El Festival de Música Antiga s'instal·la a l'Auditori Un concert a càrrec del violinista Fabio Biondi acompanya t al clavicèmbal per Kenneth Weiss inicia aquest dia 2 de maig a la Sala Simfònica de l'Auditori la vint-i-noven a edició del Festival de Música Antiga. per RRMC na ed ició assenyalada, ja que fa el pas de ser promogut per la Fundació "la Caixa'' a ser assumit per l'Auditori, segons l'acord al qual recentment han arribat aquests dos ens. D'aquesta manera es posa fi a una etapa molt important en la qual aquesta manifestació ha aconseguit un prestigi enorme i ha consolidat una acceptació convençuda i àmplia; alhora, les activitats paral·leles -cursos, xerrades, conferències- han reforçat el cos i l'entitat del cicle fins a convertir-lo en un dels esdeveniments musicals més sòlids i necessaris del país. Ara s'obre una nova etapa ben afermada en l'aspecte artístic gràcies a la continuïtat de la figura de la seva directora, Maricarmen Palma, que en aquest sentit constitueix una plena garantia de rigor i creativitat. La programació d'enguany fa sensació d'haver estat confegida amb una certa urgència i així -a part que excepcionalment no conté les esmentades activitats paral·lcles o complementàries-, no ofereix el mateix nivell d 'interès d'anteriors. En tot cas, noms com els indicats Biondi -sense la seva Europa Galantei Weiss, i no cal dir La Capella Reiai!Hespèrion XX amb Jordi Savall al capdavant, Ophélie Gaillard i La Serenisima, constitueixen fites il-lustres, alhora que s'incorporen novetats que sobre el paper ofereixen atractius considerables. És el cas dels grups Ensemblc Explorations - quintet de violins, violes i violoncels-, The Brook Street Band -flauta barroca, violí i violoncels barrocs i clavecí-, Phantasm -quartet U RMC 259 8 200 de violes de gamba-, l'orquestra Tafelmusik, que tancarà el Festival el dia 20 de maig, i de manera particular el grup bdtànic Red Priest, que en unir rigor i imatge provocativa -rockera dura-, de ben segur esdevindrà un referent remarcable en el Festival. Pel que fa a la programació, està molt ocupada pels grans noms de la música barroca: Bach -de qui Ophélie Gaillard i B1·uno Cocset es repartiran les seves sis Suites per a violoncel- ; Vivaldi, amb una considerable presència -incloenthi el programa exclusiu de Tafelmusik-; Scarlatti, de qui Kenneth Weis oferirà un programa monogràfic de sonates, i també Mozart -obligada presència amb tres dels seus cinc Quintets de corda a cura d'Ensemble Explorations-. ultra Telemann, Purcell, Geminiani, Bibcr, Rameau, Handel, Couperin, etcètera. A part, l'equip dc Jordi Savall oferirà un programa de música hispànica titu- lat "De la Ibèria antiga al Nou Món", amb obra del bo i millor de la creació peninsular d'aquesta època: Guerrera, Flecha, del Milà, Gaspar Sanz, Cabanilles, Hidalgo, Con·ea dc Arauxo, Ruiz de Ribayaz, etcètera. Com es pot veure, es tracta d'una programació molt exactament fidel a la dedicació específica del cicle, tot evitant alguna inflexió vers moments històrics més propers que havien amenaçat l'ortodòxia del concepte "música antiga". Tots els dotze concerts tindran lloc a la sala Polifònica o a la sala Gran de l'Auditori. Paral· lement es desenrotllarà una nova edició de la Fringe, enguany concebuda com a marató Mozart. Serà els dies 6 i 7 de maig, entre el Pati Marès, la plaça de Sant Felip Neri i la plaça del Rei, i e l dia 7 també a CaixaForum. La fam i les ganes de menjar... ncara que hagi estat in extremis, s'han salvat "els mobles" d e la continuïtat del Festival de Música Antiga. No podem fer altrament que celebrar-ho de la manera més incondicional i fins i tot obviar que aquesta edició, per força, per la força de les urgències i també de la no disposició de totes les infraestructures de l'Auditori - la Sala de Cambra-, tingui un inevitable caràcter d'interregne i d 'embastat. Hom podria dir que en aquesta operació s'han unit, per una part, la fam d'acabar amb una detemúnada polít ica musical i, per l'altra, les ganes d'iniciar-ne una de nova. Pel camí sembla que s'ha perdut definitivament la versió de la Passió segons sant Mateu. E PANORAMA El Palau de la Música ret homenatge al jazz amb PalauJazz XXI El Consorci del Palau de la Música Catalana i The Project han cr eat PalauJazz XXI, el primer cicle estable de jazz del Palau, que se celebra entre el 7 d'abril i el 28 de maig i que pretén convertir-se en la gran cita primaveral del jazz a Barcelona. El cicle constarà de cinc concerts amb un programa heterogeni d'artistes: San Francisco Jazz Collective, E.S.T., els pianistes cubans Ramón Valle i Omar Sosa Trio i Guillerm o IUein i Los Guachos. per NÚRIA PELAEZ I president executi u de Thc Project, Tito Ramoneda, creu que Pa lau Jazz XXI "era necessari E perquè els 50.000 aficionats al jazz que es calcula que ens envolten necessitaven un cicle d'aquest caràcter·. Ramoneda destaca que "el Palau és un dels millors escenaris del món, tal com reconeixen en les enquestes el públic i els mateixos artistes. Es un dels grans escenaris de la música, i el jazz ja en forma part". PalauJazz XXI neix amb la intenció de tenir una continuïtat en el temps, i de ferse un lloc en el calendati musical de Barcelona, en un període - la plimavera- en què no abunda la programació de jazz a la ciutat. En aquest sentit, Ramoneda recorda que per la tardor se celebra el Festival de Jazz de Barcelona, mentre que a l'estiu es programen nombrosos cicles i concerts de jazz a l'aire lliure. Per això, tal com reconeix Ramoneda, la idea d'organitzar aq uest cicle durant els mesos d'abril i maig "està totalment premedi- tada, perquè volem que Barcelona visqui una temporada de jazz a la primavera". Per la seva banda, el president executiu del Consorci del Palau, Fèlix Millet, vol que PalauJazz XXI "sigui un cicle amb futur i puguem continuar i impul- sar aquest pacte amb 111e Project, en fimció de la resposta del públic··. Millet recorda, però, que "aquest no és w1 cicle que visqui de subvencions, sinó directament de la iniciativa privada, en aquest cas del Palau i de The Project., i per això necessitem la complicitat del públic". El director artistic de Palau jazz XXI, Joan Anton Cararach, assegura que "el cicle està pensat amb artistes molt creatius i amb poètiques pròpies molt diverses però molt rigoroses. Hi ha w1 nivell de genialitat molt elevat". MALGRAT ESTAR FINCAT A BARCELONA, LES ACTUACIONS DEL PIANISTA CUBÀ OMAR SOSA ESDEVENEN FORA DE LA CIUTAT. ARA, ACTUA EL 20 DE MAIG AL PETIT PALAU Els encarregats d'inaugurar el cicle van ser els membres del grup nord-americà San Francisco Jazz Collective. Aquesta banda està liderada pel saxofonista Joshua Redman. director artístic del Festival de Jazz de San Francisco. Redman ja havia actuat amb gran èxit al Palau de la Música en tres edicions del Festi val de jazz de Barcelona, i segons els responsables de Palaujazz XXI "tenia moltes ganes de tornar a la ciutat u. El San Francisco Jazz Collective baneja figures emergents, com el bateria Etic Harland i el trompetista icholas Payton, amb clàssics com el vibrafonista Bobby Hutcherson, que ja va compartir l'escenari del Palau amb Tete Montoliu. Aq uest gr up tan heterogeni va ofelir un concett dedicat a la música d'un dels principals autors del jazz, Herbie Hancock, amb arranjaments de Gil Godstein. Aquest és l'únic concert del cicle a la Sala Gran del Palau, ja que els altres quatre es faran al Petit Palau. "per potenciar aquest 110u espai.,, segons el que explica el president executiu del Consorci del Palau de la Música, Fèlix Millet. El segon concert del cicle, el 5 de maig, està protagonitzat per E.S.T., una banda de culte a centreuropa i Escandinàvia que ha portat el jazz al llindar del pop i del rock amb una fusió de drum'n'bass, electrònica,fi.mk i fins i tot música clàssica europea. Els dos concerts següents, el 13 i el 20 de maig. estaran protagonitzats per dos pianistes cubans ben diferents, Ramón Valle i Omar Sosa Trio, respectivament. Valle, actualment establert a Amsterdam, presentarà en solitari el seu nou treball discogràfic, Memorias, en el qual eli.']Jlora novament la música d'Emesto Lecuona. Per la seva banda, Omar Sosa Ttio, que actualment viu a Barcelona, debutarà a la ciutat amb el baixista moçambiquès Childo Thomas i el bateria cubà Julio Barreta. La cloenda del cicle arribarà el 28 de maig de la mà de Guillenno Klein i Los Guachos. Klein s'ha consolidat com un dels principals pianistes i compositors del jazz contemporani gràcies al seu disc Live i11 Barcelona, enregistrat en directe en el 36è Festival Internacional de Jazz de Barcelona i considerat un dels millors de la dècada. RM e 259 9 -- 201 PANORAMA Important cicle de Cambra a Santa Cristina d'Aro per RRMC aX Temporada de Santa Cristina constitueix una de les propostes de música de cambra més interessants i creatives que s'ofereixen al país. Promogut pel Fòrum d' Iniciatives Culturals de la població esmentada, enguany ha programat un conjunt de catorze concerts, interpretats en la seva gran majoria per conjunts i solistes que uneixen la condició de posseir historials remarcables i una mitjana d'edat molt jove, fet que confereix a les seves actuacions un plus d'il·lusió gratificant. La parcel·la artística es completarà amb dos cicles de conferències. La temporada l'havia d'obrir el dia 18 de març el Trio Jess de Viena -una dc Ics formacions més prestigioses programades, concert que s'ha hagut d'ajornar per causa de força major del grup-, i es desenrotllarà ftns al4 de novembre amb l'actuació de la Jove Orquestra Athenea, un conjunt que aplega joves músics dc Ics comarques gironines. Resulta molt difícil fer una gradua- L RMC 259 ció qualitativa dels concerts, perquè tots es mouen, d'una banda, fora de l'àmbit del gran estrellat i, de l'altra. en un pla de rigor i conseqüència amb el suport de premis de gran relleu aconseguits recentment, com és el cas (per ordre d'actuació) de: Laura Marzadori (Vittorio Veneto 2005), Image Ensemble (Premi Paper de Música de Capellades), Quartet Quiroga (Premi El Primer Palau 2005), Severin von Eckardstein (Premi Reina Elizabeth 2003), Quartet Ébéne (Premi d'ARD de Munic 2004), Víctor i Luis del Valle (segon del Premi d'ARD 2005 i El Primer Palau 2005), i Gregtio Benítez (Concurs Conservatoris d'Espanya: Grau Superior). Juntament amb aquests intèrprets, hi actuaran I'Ensemble Epicurus, que encapçala el flautista palamosí Vicenç Prats, el duo que fonnen el pianista Daniel Ligorio i el violonceHista Romain Garioud, el hio format per la soprano Nuria Orbea, la violí/viola joanna Kamenarska i el pianista Moisés Femandez Vía, i el Ttio Kandinsky -una de les fotmacions estables de cambra més destacades del país. En la línia de col·laboració en la pro- moció de joves intèrpretes, ultra els concerts indicats de Gregorio Benítez i de la Jove Orquestra Athenea, s'ofereix un concert amb els guanyadors del Concurs de Conservatoris de Catalunya: Grau Mi~j à . Pel que fa a obres, els criteris són molt oberts a una presència força gratificant de composicions contemporànies, amb noms com Cervelló -present en h·es concerts- , Hindernith, Cassadó, Xostakóvitx, Prokófiev, Bartók, Webem, Homs, Ysaye, Ligeti i Messiaen, amb un concert monogràfic dedicat a música de cambra del 1920 al1940 amb obres d'Ullmarm, Eisler i Korngold, en versió de l'esmentat trio Orbea-KamenarskaFermíndez Via. Això al costat dels Mozart, Schubert, Haydn, Ravel, Brahms, Beethoven, Bach, Bizet i Granados. El musicòleg Jorge de Persia oferirà dues conferències, una sobre la "Generació del 98" i l'altra sobre "Música en temps de la República". Joan Vives, un habitual de la temporada, pronunciarà tres conferències, en què h·actarà de sengles etapes de la vida i obra de Mozart. Nova Música a l'Ateneu Barcelonès per F. TAVERNA-BECH 'ha dit, i no sense manca de raó, que la Barcelona musical ha perdut bona part de la seva vocació avantguardista ... També hem de lamentar que la nova música dels compositors actuals del nostre país gairebé mai no és programada en els cicles concertístics de la ciutat. Per aquestes raons hem de lloar el treball i l'esforç de la Fundació Música Contemporània de continuar organitzant el Cicle de Música dels Segles XX i XXI que enguany assoleix ja la xifra de vint-i-una edicions. Mantenir una sèrie dc concerts amb absència absoluta d'una referència al passat històric és una veritable heroïcitat i em sembla que en aquest sentit és on la idea i el concepte de "fundació" adquireix la seva veritable significació ... Que noms com Soler, Halffter, Alís, Guinovart i tants altres col·legues donin sentit i contingut a una programació que intenta end insar-se en el nostre temps i conèixer-lo és una labor pròpia d'aquestes entitats altruistes i d'alguna manera és el que persegueix la Funda- S 10 202 ció Música Contemporània: superar aquest món tancat de la música barcelonina que només té orelles per a les velles músiques dels segles XVIII i XJX i ben poca cosa més... La lectura del calendari que segueix és prou significativa de l'ideari que per- segueix el cicle, realment eclèctic i en el qual no manca tampoc la referència al que ha estat l'avantguarda en el decurs del segle XX mitjançant noms tan cabdals com els d' Arnold, Berg, Stravinsky, Poulenc, Hindemith, Gerhard Messiaen i Donatoni. Programació 8 i 9 de maig: "Panoràmica de la música espanyola contemporània", pel pia- nista Diego Ferní\ndez Magdaleno. Obres de Gonzalez de la Rubia, Bolíart, Soler, Halffter, Alís, Noguera, García Alvarez, Cervelló, Taverna, Acuña, De la Cruz i Carles Guinovart. 15 de maig: jaume Sanchis, clarinet, i Carme Poch, piano. Obres d'Arnold, Berg, Sardà, Lutoslawski, Stravinsky i Poulenc. 16 de maig: Quartet Afrodisax. Obres de Leibowitz, Carbonell, Roig, Cod ina i Díaz. 22 de maig: Homenatge a Xavier Dàrias. Taula rodona amb Dàrias, Botella, Guinovart i Sardà sobre "La composició: pedagogia musical en llibertat". Actuació del duo Eduard Terol, clarinet, i Sílvia Gómez Maestro, piano. Obres de Dàrias, Grèbol, Gulnjoan i Bcnguerel. 23 de maig: Helena Muñoz, violi, i Mireia Vendrell, piano. Obres de Hindemith, Messiaen, Donatoni, Brotons i Soler. 29 d~ m~ig: Grup lnstrumetnal Sitges 94. Obres de Rodríguez Picó, Llorenç, Sarda, N1colau, Marco, Gerhard, Rebullida i Sansa. 30 de maig: Harry Spamaay, clarinet i electrònica. Obres de Tapia Sparnaay ' ' Fujikura, Padrós i Coduras. Ateneu Barcelonès, 21.30 h, entrada lliure. PANORAMA Presentació de la Jove Orquestra dels Països Catalans per RRMC ' L Institut Artístic Musical Giuseppe Verdi de l'Alguer, l'ESMUC, el Conservatori Regional de Música de Perpinyà, la Institució Cultural Franja de Ponent de Calasseit, el Conservatori Superior de Música de les liles Balears i la Societat Coral el Micalet de València, són les seus en les quals s'han efectuat les proves de selecció dels components de l'Orquestra de Joves Intèrprets dels Països Catalans (OJIPC) que aquest estiu farà la seva trobada -amb els concerts consegüents- en el marc de la Universitat Catalana d'Estiu, sota la direcció de Salvador Brotons. Aquesta iniciativa va néixer a Mallorca l'any 2004 a instàncies del Forum Musicae, una associació illenca que té com a objectiu la dinamització i divulgació dels ensenyaments musicals amb criteris de màxima obertura i amb voluntat integradora de la música en tots els seus aspectes. La presentació oficial de l'Orquestra va tenir lloc el dia 14 d'agost de 2004 en el Festival Mundial de la Joventut, en el marc del Fòrum Universal de les Cultures, amb un concert dirigit pel mateix Brotons. Des del mes de setembre del 2005, s'hi va incorporar la Fundació Universitat Catalana d'Estiu com a institució impulsora, amb la finalitat de consolidar-la i atenent a la condició de representant ideal del mateix concepte Països Catalans. D'aquesta manera, 1'0JIPC tindrà la seu permanent a Prada en el que serà el Centre Pau Casals, després que la Generalitat de Catalu- nya ja ha adquirit aquest equipament i prèviament al procés d'adaptació als objectius funcionals que ha de tenir ben aviat aquest centre. Un cop feta la selecció dels components de l'Orquestra, tots ells d'edats inferiors als vint-i-sis anys, es prepararà el programa, amb la col·laboració de diversos professors, com és habitual en aquests tipus d'orquestres, i sota la supervisió de l'esmentat Brotons, ànima artística de la iniciativa. Els concerts se celebraran el dia 24 d' agost a Sant Miquel de Cuixà i dos dies més tard al Palau dels Reis de Mallorca de Perpinyà. Hom confia que en pròximes edicions es pugui ampliar el nombre de concerts. Un altre objectiu de I'O}lPC és la vindicació de compositors catalans, en molts casos, o massa casos oblidats; aixi, enguany hom prestarà una atenció particular a l'obra d'Enric Morera, del qual es recuperaran quatre obres inèdites. El concert inaugural serà enregistrat per Catalunya Música i el programa així mateix serà enregistrat en un CD. 11 203 PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA Debut gris a la Cançó Popular El primer comentari que vaig escriure sobre música va ser sobre la ova Cançó i va ser publicat en el "Diari de Mallorca". per ANTON I BATISTA profitant que tres amics -ruca rd Domingo, Ferran Mascarell i Xavier Vidal-Folchfeien una plàcida mili a un pis alt del passeig marítim dc Palma, vaig sojornar uns dies a aquella lluminosa casa i sense els peatges de runiforme, atès que a mi el pare d'un altre amic, aleshores oficial de l'Exèrcit, Ramón de España, m'havia declarat amb tota justícia "inútil". En Vidal, que ja apuntava cap al periodisme tot i que estudiava discipli nes més nobles com Dret i Filosofia, em va alliçonar per escriure una veritable "parida" que va necessitar una doble plana. Que els mallorquins m'hagin perdonat. Després de l'èxit, vaig fer aproximadament el mateix per al setmanari "Triunfo", històrica revista de capçalera progressista. En aquest cas, va ser el també amic Vazqucz Montalbiín el qui em va llançar al que en principi havia de ser la glòria, si no s'hagués espatllat. L'article va sortir publicat l'agost de 1975 i donava injusta llenya a diversos cantants catalans, i justa a un altre. Notables col·legues em van posar molt pitjor del que jo posava els susdits. El temps que tot ho arregla ens va unir a uns i altres, sempre menys un. La part Ue~a de la cosa va ser que algú, de cuyo nombre no quiero olvidarme, va trucar temps després al director del mitjà on jo havia aconseguit una feina estable per dir-li que jo era comunista -el PSUC encara era iI-legal- i que em posés al carrer. Des d'aquell dia, tinc dos amics més a l'altre costat del pensament polític, que no he perdut ni perdré: Juan Segura Palomares i Paco Mora. Que em van salvar el sou imprescindible que començava a alimentar una família. A RMC 259 12 204 El mitjà de la feina estable era el "Diari de Barcelona", i allà vaig escrim·e-hi la primera crítica. Era sobre el Festival de los Pueblos lbéricos que es feia a la Universitat Autònoma de Madrid. Per casualitats mai no casuals, va iJ.Justrar l'article una foto d'en Raimon, del qual he acabat sent aproximadament biògraf. n Raimon, ple i pletòric, en un recinte emmurallat per policies, aleshores coneguts com a "grisos" pel sinistre color dels seus pingos. Quico Pi de la Serra, que també hi era, va cantar una cançó al·lusiva a aquell escenari: "Un dia gris a Madris". També hi havia Mikel Laboa, Labordeta, Víctor Manuel, el gallec Bibiana, de preciosa acuïtat, amb una versió de "Negra sambra" que fa posar els pels anímics de punta. I d'altres. Substituir }ordi Garcia-Soler al "Brusi" no era fàci l. Era i és un gran crític, i els seus llibres sobre la Cançó són de referència obligada per a aficionats i estudiosos. Però es va anar fent amb l'ajut inestimable d'un pacient cap de secció, en Ruiz de Villalobos, que em va anar ensenyant a sobreviure en un diari i a escriure segons el codi inicià tic de la premsa. A una Redacció prehistòri- E ca de màq uines O livetti mecàniques, que feien un soroll a voltes enyorat i feien costat a un fu m també a voltes enyorat en aquests temps tan antisèptics. Queden bon records de l'Antonio Franco, que era el cap de política i em tenia al corrent de la cosa. De l' Oriol Domingo, que coJ.locava les notícies arriscades de lluita contra la dictadura. De la Isabel Bosch, que feia periodisme esportiu amb la qualitat del mestratge de I'Àlex Botines ... Vaig tocar l'orgue al seu casan1ent, envejós de l'atleta que la portava a l'altar mentre jo destrossava allò que inicialment havia estat del pobre Mendelssohn. a crítica de cançó i rock era divertida per a un jove. Anava a concerts gratis, prenia copes amb anomenats divos, aprenia voraçment tot el q ue podia de gent interessantíssima i, a més a més, cobrava per dir-hi la meva i ostentar el nom en lletres de motlle en uns moments massa primers per saber que tot allò que porta el segell de l"'ego" és nociu i patètic. I que la veritat només habita en l'interior habitacle i l'objectivitat només és un horitzó del qual, per més que t'hi acostis, sempre ets a la mateixa distància. L PANORAMA Noves veus al Palau, de la mà del Concurs de Cant Jaume Aragall Ja són vuit les edicions del Concurs Internacional de Cant Jaume Aragall des que va veure la llum p er primer cop a Torroella de Montgrí - passant pel periple gironí- fins a arribar al Vallès, on gràcies a la seva orquestra simfònica, la ciutat de Sabadell i el Teatre La Faràndula - sota el vistiplau de Mirna Lacambra- sembla que ha trobat repòs a un vagareig massa perllongat. per MERCEDES CONDE PONS a consolidació del Concurs de la mà de la ciutat vallesana queda ben palesa en la millora de les infraestructures, molt més adients per dur a terme l'objectiu propi d'un concurs de cant: donar terreny conrea ble a joves estudiants i professionals del cant líric que tot just comencen a obrir-se camí. En l'àmbit vocal, els resultats es van reflectir tant en la gran quantitat de premis concedits enguany com en el nivell del concert de guanyadors ofert - juntament am b l'Orquestra Simfònica del Vallès-la nit del divend res 24 de març al Teatre La Faràndula dc Sabadell i la tarda del 25 de març al Palau de la Música Catalana en el marc del cicle Concerts Simfònics al Palau. Fent esment del concert del Palau de la Música -en el qual tots els cantants van aparèixer més relaxats i efectius que en el concert de Sabadell-, convé dir que si bé tots els premiats van demostrar característiques vocals preuades, els resultats en les seves actuacions no van ser satisfactoris per unanimitat. La representació de la corda de tenor, per exemple, va deixar molt a desitjar. Myung Hoon Ji, tercer premi ex aequo, va cantar un "Salut! Demeure chaste et pm e!" del Faust de Gounod absolutament soporífer, amb una veu enganxada a ls ressonadors nasals i sense cap cri teri en la línia de cant, fet que també es va o bservar en el tenor espanyol }01·ge De León Hernííndez -segon premi ex aequo-, que am b "La don na è mobile" del Rigoletto de Verdi va lluir uns aguts molt ben col· locals però una manca d'estil aguditzada per uns porlamenti veritablement lletjos. Aquest excés en l'ús de portamenti es va po- L LA SOPRANO MARIBEL ORTEGA EN UN MOMENT DE LA SEVA ACTUACI Ó EN El CONCERT FINAL DEL CONCURS ARAGALL D'ENGUANY der observar tam bé en l'actuació de la soprano ucra'inesa Zhanna Vanat, que va can tm~ però, un "lo son t'umilc ancella" d'Adriana Lecouvreur de Citeà prou interessant. El baix Jin Seok Lee -tercer premi ex aequo- va cantar "La calunnia" d'll barbiere di Siviglia amb una veu fosca però amb grans problemes per seguir les vicissituds d'aquesta ària. Millors actuacions van tenir el baríton coreà joung Min Park, amb un sòlid "Largo al factotum'', la mezzosoprano Inés Moraleda -premi a un cantant català- amb una "Séguidille~de la Carmen de Bizet amb molt de caràcter, i les sopranos Jan Yu Ree i Susanna Latela - tercers premis ex aequo- amb sengles àries de Roméo et Julieffe de Gounod i li Trovatore de Verdi molt ben cantades. Esment a part mereixen dos segons La soprano Maribel Ortega va ser la gran triomfadora del Concurs. RMC premis: la soprano eslovaca Mihaela Komocar amb un "Tu che la vanità" del Don Cario verdià absol utament colpidor i el baríton coreà Lee Chang-Kwon. que es va atrevir amb "T baien del suo sorriso" d'i! Trovatore de Verdi amb bons resultats. El primer premi masculí va ser atorgat al bari ton coreà Sang-Sun Suk. posseïdor d'un cos menut però d'una veu potent, vellutada i amb un squillo prou resistent com per atrevirse amb el "Si può'' de Pagliacci de Leoncavallo i el "Cortegiani, vil razza" del Rigoletto verdià amb resultats dignes d'admiració. La revelació del concurs ha estat la soprano espanyola Ma ri bel Ortega. Les seves dues arriscades i ambicioses intervencions -amb el "Pace, pace. mio Oio" de La forza del destino, i el "Ben, io t'invenni" de Nabucco de Verdi- li van servir per demostrar un generós cabal vocal i una tessitura molt ampla, tot i que els salts d 'octava de I'Abigaille se li van resistir una mica. La cabalefla, en canvi, la va resoldre magníficament bé. Miquel Ortega va estar atent als cantants, tot i no conh·olar el volum -molt sovint excessiu- de l'orquestra, que amb prou feines deixava sentir els cantants. Dues coses van quedar clares: aquest any anava de veus verdianes i d'ex aequos: almenys tot va quedar ben repartit. 259 13 205 ~ Un aniversari del m ón coral: l;tplec de M ontserrat del1956 n el panorama musical de la postguerra civil, el món coral presentava un pa· n01·ama desolador: decapitada la Germanor dels Orfeons de Catalunya, mort Lluís Millet, dissoltes desenes d'entitats i intervin· gudes la majoria de les existents per Educación y Descanso, l'organisme centralitzador del nou règim. Evidentment, no es podia celebrar cap Aplec, una de les manifestacions de l'antic pe· ríode (és a dir, abans de la guerra civil). I, tanmateix, hi havia persones decidides a refer els antics lligams. Per això, fou sol·li· citat permís per fer un Aplec a Montserrat, al qual, a part de l'apartat musical, el simbolisme del lloc li havia de donar una dimensió transcendent. Naturalment, fou denegat. Però l'enginy superà la negativa. l aquell Aplec -amb el suport de l'abat A M. Escarréfou presentat com un romiatge amb motiu de l'escaiença del setanta-cinquè aniversari de la proclamació canònica de la Mare de Déu de Montserrat com a patrona de Catalunya. I aquella dimensió religiosa inherent a un romiatge superà l'entrebanc. Fou així com el dia 14 d'octubre de 1956 se celebrà el primer Aplec de la postguerra que aplegà quaranta-cinc orfeons - amb centenars de cantaires- i es féu un concert a les places del monestir, sota la direcció de Lluís M. Mi· llet -nomenat director de l'Orfeó Català deu anys abans. S'hi interpretà El cant de la se· nyera deL. Millet, Cançó de Nadal d'A. Pérez Moya, L'hereu Riera de]. Curnellas Ribó i La sardana de les monges d'E. Morera. Tres homes en foren els principals artífexs: Fèlix Mi· llet (Orfeó Català), Vicenç Fusté (Orfeó de Sants) i Artur Sist (Orfeó Barcelonès). La llarga preparació d'aquell esdeveniment comportà un sèrie de contactes i una incipient organització administrativa, que anys després portaren a la creació del Secretariat dels Orfeons de Catalunya, antecessor de l'actual Federació Catalana d'Entitats Corals, d'una re· alitat tan puixant. És just, a parer del columnista, arran del proper seixantè aniversari d'aquell Aplec de Montserrat, que siguin recordats els noms dels qui amb la seva donació contribuïren a nor· malitzar un estat precari d'una faceta musical molt important del país. Avui, en què preval tan l'individualisme, cal emmirallar-nos en aqueU treball sobretot si pen· sem que podem fer, en democràcia, una ver· sió actualitzada d'aquell esdeveniment, en l'i· nici tan aparentment poc eficaç i que, en can· vi, fou la base de l'actual moviment coral català. E ~e 259 14 206 per PERE ARTÍS Música catalana del segle XXI en el cicle Nous Repertoris a composició catalana contemporàn ia és la protago· nista del VI cicle Nous Repertoris Música XXI que pro· mouen Joventuts Musicals de Barcelona i el Gremi d'Editors de Música a Catalunya (GEMEC). Se celebrarà a la Sala Mompou de l'SGAE en sessions de dimarts a les vuit del vespre. Aquest cicle unifica el que promovia l'entitat esmentada, a cura de joves intèrprets, i el que organitzaven con· juntament les editorials Clivis i Boileau. En total seran set concerts -l'últim dels quals el 30 de maig-, i en dos hi intervindran solistes de l'O BC, i en tres seran alumnes de Grau Superior del Conservatori Superior de Música del Liceu. Entre els intèrprets hi haurà el viola Ashan Pillai, la flauti sta Magdalena Martínez, els pian istes Albert Atenelle, Alan Branch i Lluís Rodríguez, la soprano Maite Met~ els flautistes Christian Far- L roni i Magdalena Martinez, Disa English, el clarinetista Larry Passin, el trompa David B. Thompson i la fagotista Sílvia Coricelli. Pel que fa a compositors, hi seran presents diverses generacions de compositors catalans contempm·anis, com Massià, R. Lamote de Grignon, Benejam, Comellas, Massià, Homs, Montsalvatge, 01tra, Benguerel, Josep Casanovas, Manuel Valls, Fleta Polo, Guiojoan, Narcís Bonet, Cervelló, Balsach, Brotons, Nuix, Roger, Rodríguez Picó i Guix. Més informació: <WWW.jmbarcelona.com>. Joves orquestres: una realitat en procés de millora a millora dc la situació de les joves orquestres espanyoles és una de les consideracions principals que es van establir en la reunió de I'Asociación Española de Jóvenes Orquestas (AEJO), que es va celebrar els dies 2l i 22 de febrer a Barcelona, amb la JONC exercint d'amfitriona. Aquesta associació es va crear l'any 2005 i en formen part catorze joves orquestres d'arreu de l'Estat. N'és president el director artístic de la joven Orquesta Nacional Española, José Luis Turina; vicepresident, el gerent de la JONC, Antoni Pallés, i completa la junta Juan Jesús Doreste, de I'Orquesta Joven de Gran Canària. Hom va constatar que el panorama de les joves orquestres ha canviat en gran manera, en positiu, durant la darrera dècada. S'ha incrementat notablement el nom bre d'aquestes formacions, alhora que disminueix la mitjana d' edat dels seus components com a conseqüència de l'increment del nivell musical dels músics joves, fet que ha propiciat també una maduresa més gran de les orquestres. S'observa, així mateix, que les orquestres professionals comencen a nodrir les seves fi. les amb instrumentistes formats en joves orquesh·es. També es va tractar de Ja defensa dels drets d'imatge i de protecció de la intimitat dels menors, i s'hi va acordar d'elaborar uns models d'autorització homologats i compartits que donin les màximes garanties tant als músics joves com a Ics orquestres. L Ha mort el violoncel·lista Radu Aldulescu I passat dia 28 de març va ser enten-at al cementiri de ToiToella de Montgrí el violoncel·lista romanès Radu Aldulescu després ~· una cerimònia ., religiosa ortodoxa i catòlica. Havia mort_dies abans a Ntça. Com és ben sabut, aquest músic va mantemr una molt estreta relacto amb l'esmentada vila baixcmpordanesa, on residia temporades Llargues i on es va vincular estretament amb la seva activa existència musical. Va ser columna de la programació del seu festival, en el qual va actuar ja en la segona edició, ~a vint-i-tres anys juntament amb Antoni Besses, mentre que la darrera ocastó s'esdevingué el 2002. Molt important va ser la seva participació gairebé en tots els curso.s d'estiu, dels quals en bona part va ser instigador i durant molts anys peça tmpot:tant, fin s i tot vinculant-hi amics seus tan destacats com Franco Petracct, Bru no Canina o Bruno GiUl·anna. Radu Aldulescu va néixer l'any 1922 en un poble proper a Bucarest en el si d'una família amb notable tradició musical. Va començar a estudiar violoncel als sis anys d'edat, estudis que amplià en instal·lar-se la seva família a Bucarest. La seva carrera professional va començar als vint-i-un anys com a primer violoncel de l' Orquestra de l'Òpera Romanesa, tot iniciant una etapa vinc~­ lada amb les formacions més importants del seu país, entre les quals la Ftlharmònica George Enescu. L'any 1969 s'instaf.là a Itàlia, on va coHa bor~r amb Alberto Lysy, Salvatore Accardo i Luis Alberto Bianchi, i també amb dtverses institucions acadèmiques, alhora que rebia importants distincions d 'aq~ell país. El seu prestigi com a concertista el portà a menar una carrera molt tmportant, i com a pedagog va ser recl~mat per destacades institucions ,docents europees. Companys seus en f01macwns de cambra han estat, entre d altres. Gaspar Cassadó, Henryk Szeryng, Se~ovia, . Zabaleta i Ma~aloff, i companys docent~, Menuhin, Ricci, Vegh, Rosh·opóvltx, GIUranna, Schne1derhan, Rampa!, Peh·acct, Yo-Yo-Ma, etcètera. Entre els deixebles, a casa nosh·a destaca Llu1s Claret. TANGENTS Música i TVC E Antoni Ros Marbà, distingit per JJMM de Sabadell l lliurament de la Batuta d'Honor a Antoni Ros Marbà el dia 4 de novembre serà l'acte més destacat dels que serviran per commemorar el cinquantè aniversari de la Fundació de Joventuts Musicals de Sabadell. Hom ha volgut recordar que aquest destacat músic català va dirigir el concert inaugural de l'entitat el dia 18 de març de 1956. La commemoració, d'altra banda, també preveu un cicle de sis concerts de característiques variades i d'un nivell notable dc qualitat, que obrirà el dia 29 de juny l'Ensemble Academy St Martin in the Fields. Hi seguirà un concert a càrrec de la Cobla Mediterrània amb l'estrena d'una obra del compositor sabadellenc Josep Maria Sen·acanl dedicada a l'enlilat. Una setmana després actuarà el Quartet Casals i el dia 20 del mateix mes de juny ho farà el Cor Vivaldi: Petits Cantors de Catalunya. El jazz ocuparà els dos daners concerts, a les acaballes del mes de juliol. Serà el dia 24 amb The Sweet Stream Jazz, Blues i Claqué i el dia E AN TONI ROS MARBÀ 27 del mateix mes amb aquesta banda absolutament ''més que una banda'' que és la Locomotora egra. n alh·es ocasions hem parlat del tractament que rep la música clàssica a les televisions d'aquí, especialment a TVC. No solament per les hores inadequades en què es retransmeten òperes o concerts - l'audiència mana quan no hi ha el propòsit decidit de cultmitzar musicalment el país- , sinó per les poques explicacions que s'hi donen. MentTe que en cinema mitjançant els diatis o el mateix mitjà televisiu saps ben bé quin titol es projectarà, qui en són els intèrprets, el director i fins i tot un resum que explica de què va el film, en òpera es limiten a donar-te'n el titol. ¿No saben que per a un afeccionat dir que retransmeten Don Giovanni, per exemple, és gairebé no dir res, si no se' n sap la producció. l'any, el director musical i els intèrprets principals? Un altre cas és el del programa Nydia, per cert molt ben fet, que tal com l'anuncien, cal una addicció incondicional per veure'!, perquè sovint no s'informa prèviament de res. Un dia per atzar - veure'! un dissabte a les 9 del matí o més tard de les dues de la nit sense saber-ne el contingut és un atzarvaig veure que s'hi donava un dels millors i més innovadors documentals que poden interessar-nos: la vida i l'obra del compositor Jaume Pahissa, u~ dels nostres més il-lustres desconeguts. Es lamentable que tot plegat no s'anuncü· prèviament Què tanquen els lacònics titulars de les programacions televisives que su1ien als diaris? Els dissabtes sobre les vuit del matí s'hi anuncia: "Los conciertos de La 2". Els diumenges pel 33, abans de les 9, s'hi anuncia: "Clàssica". Quines obres toquen, quin conjunt ho fa, qui dirigeix? Pel que es veu, els melòmans ens ho hem d'empassar tot i no podem ni triar. Per cert, aquests programes tan matiners s'haurien d'anunciar el dia abans, ja que és poc probable que a les vuit del matí tinguem o haguem llegit ja el diari. Aquesta manca d'informació podria tenir algun paHiatiu. Així com la revista "Radio Clíísica" infotma àmpliament tant dels concerts que ofereix TVE com de les òperes, pel·lícules musicals, ballets i concerts que es projecten pel canal temàtic televisiu Canal Clàsico, potser el butlletí de prog¡·amació de Catalunya Música o la nostra mateixa Revista -si és que TVC pot oferir la programació amb prou antelació- ho podrien fer. E , per JORDI MALUQUER ~e 259 15 207 Cinquè cicle de concert s del Cor Vivaldi l proppassat 5 de març tingué lloc el primer concert d'aquest cinquè cicle Les Quatre Estacions del Cor Vivaldi, que en aquesta ocasió va tenir com a director convidat l'alemany Christian Grube. S'hi van interpretar motets de Bach, Bruck.ner i Mendelssohn, i va comptar amb la participació d 'Òscar Boada a l'orgue (que és el director titular del Cor) i de Raimon Trent Hellerstein al violone. El proper concert serà el 16 de juliol amb un nou programa dedica t al jazz amb peces de Porter, Berlin i Shaw, entre d'altres. El dirigirà Òscar Boada, que també seurà al piano, i comptarà amb la coJ.Iaboració dc Guillermo Prats al contrabaix i Jordi Serrano a la bate1ia. El tercer concert serà ja després de l'estiu, el 29 d'octubre, amb la proposta "Viatges III ", que comprèn cançons populars i d'autor d'arreu del món i la Missa de Bob Chilcott, acompanyats a l'orgue per Arnau Farré. Finalment, el J 7 de desembre, en l'últim concert s'esdevindrà l'estrena absoluta d'Els Pastorets: el musical d 'Albert Guinovart. amb text de Jordi Galceran. Tots els concerts s 'ofereixen en diumenge a les 19 h a l'Auditori Winterthur dc Barcelona. E Els compos itors europeu s s'organ itzen en federac ió epresentants d'organitzacions de compositors de trenta-dos països europeus han acordat promoure la Federació d'Associacions Europees de Compositors, amb la finalitat de defensar els seus drets davant la imminència de reformes legislatives que poden perjudicar els creadors. Es tracta de crear un òrgan que representi els compositors amb veu única davant les instàncies comunitàries arran de les noves direch·ius respecte dels drets d'autor. Els compositors tenen por que les noves normatives beneficiïn únicament les empreses, la qual cosa, segons Klaus Ager, president de l'Associació Austriaca de Compositors i del Festival de Música Contemporània de Salzburg, consti tuiria una catàstrofe. "Hi guanyaran les discogràfiques, perquè podran crear les seves pròpies societats i tindran el R major control sobre els artistes que en dependran". En representació espanyola, hi van participar representants d'ACAM, SGAE i Musimagen, a més d 'algun compositor a títol personal. DEL SEU AFFM. Sra. Mont serrat Torre nt, ~e 259 la gran dama i senyora de l'orgue a Catalunya Estimada amiga: Em diuen que acaba dc complir vuitanta anys d'edat. La' n felicito i em felicito a mi perquè he pogut gaudir durant una quarta part d 'aquest temps de la seva coneixença i amistat , i sobretot de les seves extraordinàries virtuts ... humanes en primer lloc. I, és clar, artístiques. Vostè és un d'aquells éssers que mantenen una distància enorme entre grandesa i autopresumpció, i sobretot autoproclamació d'aquesta. Tinc davant meu l'entrevista que li vaig fer el desembre de l'any 87 i que es va publicar un pareU de mesos més tard, i la veig en les esplèndides fotografies del plorat Pau Barceló, amb una mirada dolça, un pèl tristoia, com si es trobés incòmoda de ser el centre, ni que fos d'una cosa tan anònima i discreta com una entrevista, a més al seu propi domicili. "Té un cos menut i un rostre que traspua una certa tris- tesa. Un rostre que tanmateix traeix [...]una persona d'una agradosa espontaneïtat, d'una alegria i serenitat absolutes. Una persona que domina plenament el moment que viu, que trepitja amb seguretat un camí que ella mateixa s'ha llaurat a base de treball dur, d'intef.ligència i d'una capacitat privilegiada per allò que ha estat la seva vida: l'instrument més voluminós de tots els que existeixen. '' Així encapçalava aquella entrevista en la qual u ltra fer un repàs de la seva trajectòria professional, vostè ofe1·ia unes reflexions de validesa inextingible. En el recordatori vivencial va fer present la guspira incendiària de la vocació que va ser escoltar l'orgue ni més ni menys per qui després va ser el cardenal Narcís Jubany. "Sí, si, és a ell a qui dec la meva vocació. Quan es toca bé, que diferent que és... ··, deia. Després parlava dels dos vessants en què s'ha sostingut 16 208 íntimament i des de sempre la seva vocació; la docent, que va exercir des del1957 quan amb la carrera encara molt tendra va haver de substituir precipitadament el seu mestre Paul Franck, i la de concertista, en la qual també ha excel·lit tant. "Tocar i ensenyar es complei1Jenten. Si una no- més ensenya, acabarà malament[ ..]. Es difícil dir quina de les dues activitats m'agrada més. De vegades penso: «Deixeràs de tocar.» I només de pensar-hi ja em ve una gran tristesa. I si em dic: <<Deixaré d'ensenyar», em passa el mateix." Més enllà, vostè, gran especialista de la literatura barroca per a orgue, altrament feia un cant a les seves capacitats per a la música contemporània. "Els compositors han trobat una font esplèndida per poder especular amb el so, cosa que no els ho permeten altres instruments. L'orgue permet de fer combinacions rítmiques molt complexes, i això es valora molt avui. És la immensitat de l'instrument, la que els obre un camp fantàstic. Permet establir moments sonors paorosos. Comunica un terror i una angoixa; expressa l'angoixa de l'home d'avui [.. .]. L'orgue és un instrument utilíssim per a la música d'avui." Disculpi, però no sóc capaç d'afegir-hi gran cosa més. Si he començat amb una imatge física, ara no puc evitar-ne una altra que va més enllà d'aquesta condició immediata. En vostè veig, ara de manera a bsolutament afermada, la d 'una gran dama; la de la gran senyora de l'orgue a casa nostra. La persona que senyoreja -en el sentit més noble i elevat de l'expressió- damunt aquesta història, la importància i transcendència de la qual tant ha ajudat a construir i tant li és deutora. Del seu affm. Jaume Comellas En marxa la 52a edició del Concurs Maria Canals a cinquanta-desena edició del Concurs Internacional d'Execució Musical Maria Canals de Barcelona, que se celebrarà del 4 al 16 de maig de 2006, ha tancat el període d'inscripció de concursants amb un èxit de sol·licituds que ha desbordat totes les previsions. S'hi han acceptat I 12 concursants, procedents de 30 països, entre les més de 200 sol·licituds procedents de 38 països de 4 continents. Corea, el Japó i la Xina són els països amb més representants, seguits de França i Espanya. El Concurs compta amb un jurat integrat per 9 membres, presidit pel Sr. Cat·los Cebro, el director artístic del Concurs. L'edició d'enguany es caracteritza per l'increment dels concerts oferts als finalistes, entre els quals destaquen els concerts amb I'OBC a l'Auditori i amb l'O rquestra Simfònica del Vallès al Palau de la Música Catalana i al Teatre Principal de Berga. També s'hi ofereixen recitals en festivals d'estiu, com el festival internacional de música Concerts de Mitjanit del Port d' Aiguadolç de Sitges, el Festival de Música Clàssica CasteU de Santa Florentina, la Temporada de Música Clàssica de Santa Cristina d'Al-o, el Festival de Música Clàssica Convent de Blanes... A més, el Concurs col·labora - per segon any- amb la Maison de la Catalogne de la Generalitat de Catalunya, que organitza un concert a París amb el guanyador, i des d'enguany col·labora amb l'Instituta Cervantes per oferir tres concerts al millor concursant espanyol. Des d'aquesta edició, el Concurs Maria Canals compta amb el suport especial de la Fundació Caixa Catalunya, que hi ha formalitzat unes relacions que ja venien de lluny. També Pricewaterhouse&Coopers hi reforça la seva col·laboració com a patrocinador. El Concurs compta també des de l'any passat amb el suport del Consorci del Palau de la Música. Com cada any, les proves eliminatòries tindran Uoc al Petit Palau i seran d'accés gratuït. La primera se celebrarà del 5 al8 de maig, i començaran a les 9.30 h al matí i a les 16.30 h a la tarda. La segona prova serà els dies 9 i 1Ode maig, començant a les 10 al matí i a les 16.30 a la tarda. La final, amb la presència de l'Orquestra Simfònica del Vallès, patrocinada per la Fundació Banc de Sabadell, i amb clirecció de Salvador Brotons, se celebrarà al Palau de la Música el diumenge 14 de maig a les I I h. El dimarts dia 16 a les 19 h se'n farà l'acte de clausura al Saló de Cent de l'Ajuntament de Barcelona, i es lliuraran els premis, juntament amb un concert dels guanyadors. En aquesta edició el Concurs ha engegat el programa "El Maria Canals a Ics escoles de música", amb el qual es vol acostar el Concurs - i tot el que fa referència al món del piano- a algunes de les institucions acadèmiques musicals més importants de Catalunya. En aquesta línia, el Concurs ha enfortit els vincles amb l'Escola Superior de Música de Catalunya i ha iniciat una col·laboració amb el ConservatOJ; Superior de Música del Liceu. L La figura de Joan Uongueres explicada als infants es cançons de joan Llongueres, més de cinquanta anys després de la seva mort, continuen fornint un material de treball preciós i eficaç per a la sensibilització infantil, ja sigui en l'aspecte musical i melòdic, proper a l'esperit de la cançó popular, o associades a la dimensió motriu i d'expressió corporal, segons el fil conductor del mètode Jaques-Dalcroze que el mestre va introduir a Catalunya. Tot i que moltes de les seves cançons siguin avui ben conegudes, el velitable abast de la figura de Joan Llongueres resta relativament diluït amb el pas de dues generacions. Per això és molt oportuna la publicació de Petita història del mestre joan Llongueres (Fundació Pilar Llongueres i Esteve Petit, Editorial Mediterrània), prologada per la néta del mestre i actual directora de l'Institut Joan Llongueres, Núria Trias. L'exposició del seu contingut -d'acord amb els seus joves destinataris- té una doble dimensió, literària i gràfica: en el primer aspecte, amb l'estil p laner i entenedor d'Eva Muns Salas; en el segon, amb les precioses i tan personals i!· lustracions de Pilarín Bayés. La figura polifacètica del mestre Joan Llongueres -poeta, literat. músic. compositor, pedagog i educador- tingué una dimensió global excepcional, més enllà de cadascuna de les facetes a què, amb tanta competència, es dedicà. l és que la multiplicitat dels interessos culturals que acredità i de les seves fondes relacions amb el món artístic i cultural, tingueren el denominador comú d"una incondicional i exemplar actitud de servei al país. en totes les circumstàncies canviants, socials i polítiques, que visqué. lluís Millet L ARS SUBTILIOR Verdi a Can Barca !) dicionalment, la música clàssica ha est sempre titllada d'elitista i endogàmica. Però aquest búnquer sempre ha tingut escletxes per on determinades melodies s'han escolat i han 81Tibat a espais inusitats dc la societat. Un dels escenatís més estranys i im:verents on sempre és present alguna melodia clàssica és !"estadi de futbol: qui li havia de dir, a G. Verdi, que en ple segle XXI milers i milers de veus cantarien de forma espontània i a l'uníson la marxa triomfal de la seva òpera Aida en un escenari tan prosaic com un camp dc futbol? Certament, la versió és destralera, i el text adaptat per a l'ocasió. rnonosil·làbic, però té el seu mèrit que es canti a cappella i en un sintonia tonal força acceptable. Això sí, la impostació no s'estila, només hi ha una indicació dinàmica (jff), i el procés cadencial acostuma a tirar pel dret amb una humil dominant-tònica (un '">dm-pom··, vaja). Verdi no és l'únic: un altre clàssic dels estadis és la marxa del torejador de la Cannen de Bizel, o la inefable Petita Serenata Nocturna de Mozart. aquesta sí, jugam amb el nom d"un arrauxat golejador aficionat a trepitjar àrbitres, per només esmentar-ne algunes. Això sí, la majoria d'uintèrprcts" no tenen ni la més remota idea del que estan cantant. Quan el recinte és prou gran, s'hi produeixen efectes sonors interessants: l'absència dc director provoca un decalatge mètric que deriva en una mena de brutal cànon ad libitum; fins i tot he arriba t a sentir sublims exemples d ·organums (a la quarta, a la quinta, o al que es pugui) provocats per un to d'inici agafat massa alt {les cordes vocals dels hooligans, encara que no ho sembli, també tenen el seu límit!). Evidemment. el repertori de cantS (per dirho d'alguna manera) és ampli i també conté melodies originals o populars. Arnies ~pericosH em confinnen que, tot i tenir cants específics, el repertori clàssic és compartit i la pràctica és habitual arreu d"Europa: sempre hi és present algun esquitx de música clàssica. Frivolitats a part, no es pot negar que el fenomen és curiós i enjgmàtic: per què música composta fa cent o dos-cents anys per animar equip i grada?, qui l'escull?. per què Verdi i no Wagner?, ¿o Mozart i no Beethoven? ¿Algú te suggeriments per ampliar repertori? L'et nomusicòleg jaume Aiats ha estudiat a fons i científicament els comportamentS "musicals" de les aficions del futbol amb resultats i conclusions sorprenents. Si més no des del camp de la sociologia musical. escau una investigació sobre l'ús de melodies clàssiques en els cants futboUstics que conlim1j que !"afició lírica no és incompatible amb la futbolística. Reivindiquem de xalar tant amb la Gruberova com amb en Ronaldinho: com diu el bolero, ¿es poden tenir aquestes dues passions i no estar boig? Ti per XAVIER CHAVARRIA ~e 259 17 209 El Centre de Negocis de Hewlett-Packard a Sant Cugat del Vallès amb la cultura invent HP, membre d'honor de la Fundació Orfeó Català- Palau de la Música Catalana PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT a presència a Barcelona de dues destacadíssimes personaUtats de la música universal del moment, el pianista ITZ HAK PERLMAN i el director RICCARDO CHAILLY, ocupen, gairebé per força, aquesta secció. Generosos a l'hora d'atendre els mitjans de comunicació i oberts a acarar des del seu elevat magisteri temes compromesos, el seu protagonisme esdevé sobradament justificat. Això sense rebutjar alh·es aspectes, com la veu d'un dels més conspicus representants del ballet català, RAMON OLLER, que ofereix una visió lúcida i sintètica de la realitat del seu art. Queden encara altres aportacions interessants per remarcar. L «El mundo iría mejor si a los políficos les exigiéramos el mismo talento que a los artistas [. ..). La música es un lenguaje internacional y puede acercar a la gente, como demuestran los proyectos de convivencia que promueve BARENBOIM, uno de los músicos mas maravillosos de nuestro tiempo, un maestro>> ITZHAK PERLMAN, entrevistat per Javier Pérez Senz. "El País", 20 de març de 2006 «El VIOLÍN es una parle de mi cuerpo. Nuestra relación es totalmente física. El VIOLÍN y yo formamos un solo ser. Eso, cuando toco, cloro. }' cuando no toco, el sonido del VIOlÍN es la voz que tengo constantemente en la cabeza. [. .. ] Sí, sentí cierta discriminación, no intencionada creo, al principio de mi carrera debido a la PARALISI S DE MIS PlER NAS por la polia. Hubo gente que no creía en mis posibilidades como intérprete, y tuve que esforzarme mas que otros para demostrar que era Ull buen violinista. {... / llay que separar CAP ACIDADES de DISCAPACIDADES, no crear só/o un gran paquete. A sí, quien no puede andar puede usar sus ma nos o su cabeza con talen to y ha de paner empeño en el/o. Y tampoco debemos quedarnos callados. 1-Jay que hablar siempre de las dificultades con las que nos encontramos para conseguir que desaparezcan y tener las mismas oportunidades que los dema s» ITZHAK PERLMAN, entrevistat per Marino Rodríguez. "La Vanguardia", 12 de març de 2006 «Si finalment es confirma que el govern italià aprova una REDUCCI Ó DEL PRESSUPOST per a la MÚSICA CLÀSSICA I ÒPERA d'un 28%, i crec que serà així, es dibuixarà una realitat tràgica [. ..}. És una situació dramàtica sota risc que hagin de tancar molts teatres a Itàlia, inclosos aquells que han escrit la història de la música, com el SAN CAR LO de Nàpols, FLORÈNCIA, PALERM, VENÈCIA i la mateixa SCALA de Milà {. .. ]. Estic dis~us­ tat per LA INSENSIBILITAT POLITICA que no entén el mal que està fent i el perill que suposa per a generacions senceres, que perdran l'oportunitat de conèixer la música. És cert que per crear no calen molts diners, però la realitat pràctica és que per programar amb qualitat sí que són necessaris els diners. [. .. ] El teatre [LA SCALA] ha tingut un problema enorme que ha provocat una ferida mundial. Ara ha de CONSTRUIR UNA NOVA IDENTITAT a força de professionalitat, temps i con- vidant músics internacionals que fa massa temps que no hi sóm> RICCARDO CHAILL Y, Marta Porter. "AVUI", 2 de març de 2006 «En !talia los políticos consideran la CULTURA una cosa marginal. La cul- tura ha hecho la identidad italiana. Nuestra identidad es Tiépolo, Raffaello, pero también VERDI, PUCCINI , ROSSI NI... El haber eliminada Il crociato in Egitto es una tragedia para La Fen ice. Se canceló porque su puesta en escena cuesta alrededor de 500.000 euros>> SERGIO SEGALINI , director artístic de LA FENICE. Milena Femandez, "El País", 28 dc febrer de 2006 «Convirtiendo en ridícula a tan to director gesticulante y featrero, ahí estaba un Kapellm eister [FRANZ-PAUL DECKER] de la mejor vieja escue/a, sacan do el móximo de una orques/a (OSC] que atendía sus indicaciones con la so/tura y conjian:a que clan los muchos años de trabajo común aunque éste no haya estado exento de problema s» LUIS SUfÏIIÉN. Crítica del concert de I'OBC a Madrid el dia 12 de març. "El País'', 13 de març de 2006 «Molts muntatges del MET estaven massa aferrats al passat, cal pensar cap endavant, ja que aquesta direcció artística és la que durà l'èxit. Per això s'incrementaran fins a set el nombre de nous muntatges per temporada. {. .. / Respecto el dret de teatres com el de Munic de presentar, per exemple, un Rigoletto ambientat en El planeta dels simis, però això no és el que faré al MET. A més, les grans idees dramàtiques perden el seu impacte si la música no està ben servida» F.M-C 259 PETER GELS, director general del METROPOLITAN OPERA HOUSE. Entrevistat per Xavier Cester. '·AVUI", 16 de març de 2006 «Jo no estic d'acord amb la POUTICA CULTURAL D'AQUEST PAíS [... ].Jo no demano més diners, però em sembla que haurien de tenir en compte la feina feta aquests anys i els llocs de treball que hem donat [. .. ]. L'únic que han fet [amb la política de proteccionisme] és no deixar evolucionar la dansa. Protegint l'espècie no hi ha hagut cap selecció natural, de manera que la DANSA QUE ES FA A CATALUNYA majoritàriament està estancada als anys vuitanta. L'únic que s'ha aconseguit és crear una reserva que no es correspon amb la realitat. / ... /Només es dóna suport a un tipus determinat de DANSA i uns grups concrets que s'han erigit en messies històrics, i les noves lleis de dansa acoten qui hi entra i qui no. Això és pervers» RAMON OLLER. M. P. "AVUI .. , 26 de març dc 2006 19 -211 Combat líric Guleghina-Aragall PALAU lOO. Maria Guleghina, soprano. Jaume Aragall, tenor. Marco Evangelisti, piano. Bellini, Vivaldi, Verdi, Rossi ni, Puccini, Masagni. PALAU DE LA MÚSICA. 16 DE MARÇDE 2006. per J. Comellas ' un programa que abasti el ventall d'autors i també d'obres tan diverses com el que van interpretar Jaume Aragall i Maria Guleghina, el menys que es pot dir és que és estrany. Barrejar Vivaldi amb l'Oie/lo i el Macbetil verdià amb la Cavalleria rusticana de Mascagni, passant per cançons, no àries, de Rossini, Bellini i Puccini, a més d'un anònim, constitueix una autèntica escudella, i a més força atípica. D Situada aquesta realitat de base, la proposta oferia unes certeses molt segures i també unes temences plausibles. La principal d'aquelles, la contundència de recursos i l'excel·lent estat de forma de la soprano ucraïnesa, i entre aquestes la disponibilitat del tenor català, en l'etapa final de Ja seva brillant carrera, d'estar a l'alçària de les circumstàncies. Com que Maria Guleghína va complir satisfactòriament la seva part i Aragall va dissipar els mals averanys, el recital esdevin- Messiaen-Mahler, agermanats ~e 259 TEIIFORADA OBC. lilli Paasikivi, soprano. Mika Pohjonen, tenor. Dir.: Ernest Martrnez lzquierdo. Messiaen, Mahler. L'AUDITORI. 18 DE MARÇ DE 2006. per F. Taverna Bech germanar les músiques de Mcssiaen i Mahler era el principal atractiu d'aquest concert, ja que s'hi manifestà la voluntat de dos creadors per meditar -per mitjà del so- A sobre el cosmos, ja sigui en relació amb el més enllà i també amb Ja raó del nostre existir. Així, l'Orquestra, tret de certes imprecisions d'atac, va interpretar amb creixent Un sobri Llibre vermell DE..,., RERS. Cor de la Generalitat Valenciana. Dir.: CAPEI.LA Carles Magraner. Llibre vermell de Montserrat. CENTRE CULTURAL DETERRASSA. 23 DE MARÇDE 2006. per Xavier Chavarria L 20 212 a música antiga té una idiosincràsia especial. Allò que ha perviscut a la partitura, al manuscrit, és només l'essència de la música, el seu esperit. I en el moment de recrear-la, de donar-hi forma i cos, cal una gran dosi d'imaginació i creativitat. L'intèrpret, per tant, té un paper cabdal en el procés creatiu: cal combinar instruments, improvisar sobre les melodies, variar-Ics. jugar amb les estrofes i recrear sonoritats. timbres i l'atmosfe- ra d'aquella música. I aquest és el gran mèrit de Carles Magraner i de la seva Capella de Ministrers, una formació valenciana que ha passejat la música antiga dc la Corona catalanoaragonesa per mig món. A Terrassa van recrear els cants i les danses del Llibre vennell de Montserrat en una versió clarivident, original, d 'una gran riquesa tímbrica i sobretot altament rigorosa i Odel al seu esperit. I tot això malgrat unes condicions no gué una festa de la veu, en un esportiu encontre entre dos grans artistes. Maria Guleghina és una cantant de grans recursos, amb una veu d'un color espès -en aq uest sentit la tria de Vivaldi no va ser la més idònia- , capaç de fer front a les dificultats més extremes amb una suficiència exultant i, per descomptat, amb una musicalitat exquisida. És d'aquelles veus que condueixen fàcilment l'espectador líric -aquest espècimen tan particular-, vers estadis entusiastes amb una enorme facilitat. Aragall, per la seva part, va oferir una de les millors actuacions dels darrers anys. Segur, sense el dubitatiu recurs a la partitura d'altres ocasions, va ser capaç d 'heurese-les ni més n i menys que amb Otello amb gran convicció i de clavar algun agut inversemblant. I, a més, gairebé imposar-se a la seva oponent en els duets -Otello i Cavalleria rusticana-, que van cloure les dues parts del recital. Encara que fos a costa d'un perceptible cansament i d'una inevitable pèrdua de vemís del color de la veu. No se li podia demanar més. tensió el refulgent poema L'Ascenció. Quatre meditacions per a orquestra (1933). Impressiona com Messiaen, miijançant un discurs extremament auster i majestuós evoca la glò ria dels cels, per transmetre'ns la necessitat d'aprofundir en unes creences que intenten explicar el destí del cosmos i de la humanitat. A continuació, amb un bon treball de l'Orquestra i la intervenció excel·lenl de la soprano Lilli Paasikivi i l'expressió força apassionada del tenor Mika Pohjonen, el públic va gaudir d'una notable versió de les sis cançons que integren La cançó de la terra de Mahler. Rutilant retaule simfònic en què Mah ler tractà amb esperit cambrístic de meditar sobre el pas del temps i també preguntar-se per la raó d'un existir que és com un aiguabarreig d'aleg¡ies i d'asprors ... gens favorables: l'Auditori de Caixa Terrassa, d 'acústica magnifica, va resultar massa gran, fred i poc adequat a les sonotitats medievals. No obstant això, l'equip de músics liderats per Magraner va exhibir un nivell altíssim: cal destacar les riquíssimes improvisacions del naurista David Antich, el so penetrant i gairebé humà de la xirimia tocada per Katharina Bauml, el delicat virtuosisme dc l'arpista Juan M. Rubio, i la rància camalitat de les vielles de Jordi Comelles i del mateix Carles Magraner. Bon treball també del percussionista Pau Ballester, discret però sempre present i constantment creatiu. La part vocal anava a càrrec de dos solistes: la soprano Pilar Esteban, de veu àgil i dolça i amb un timbre molt adequat a l'esperit de la música, i el baríton Luis Vicente, més irregu lar vocalment però molt implicat en el sentit dramàtic del text. Magraner fa una lectura mestissa, plenament mediterrània, del Llibre vermell, hi presenta una interacció de cultures. un diàleg de tradicions, amb perfums àrabs i ressonàncies jueves; i ho aconsegueix incorporant-hi instruments am b caràcter (com l'ud o el rabec) i demanant a les sis veus masculines del Cor de la Generalitat Valenciana un timbre aspre, gruixut, no gens domesticat i d'allò més terrenal. El resultat: un producte sobri, coherent, sense escarafalls i d'una gran categoria estètica. eR Deconstrucció dramatúrgica mozartiana IDOMENEOde Mozart. Bruce Ford, Kristine Jepson. María Bayo. Jano Tamar. Francisco Vas. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. musical: Sebastian Weigle. Dir. escènica: Nicolas Brieger. LICEU. 14 DE MARÇ DE 2006. per Jaume Comellas rT I e A lt1:(,J¡(1,:r·l Una feliç tarda amb Mozart ELS DIUMENGES AL PALAU. Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Gerard Claret, violi. Marta Mathéu, Marisa Marlins, lluís Vilamajó, Pau Bordas, solistes vocals. Dir.: Marcio Conti i Jordi Casas. Mozart: fragments de Le nozze di Fígaro, Simfonies núm. 1 i núm. 41, Concert per a violi i orquestra núm. 4, Vesperae solennes de confessore. PALAU DE LA MÚSICA. 19 DE MARÇ DE 2006. per Xavier Chavarria :j ~ ~ e :! É s evident que l'objec· tiu primordial de la tasca dramatúrgica és enriquir el contingut originari de les obres, tot il·luminant el misteri més prof und sovint amagat en _els racons menys visibles. Es una mena d'A-B-C elemental i tanmateix hom assisteix -dia rere dia més masegat anímicament- al seu oblit arrogant. Jo no entraré en gaires detalls del que va oferir el nou geni dramaturg de torn, en aquest cas damunt l' /domeneo de quota mozartiana d'enguany; si em fiqués en detalls, entraria en una zona de garbuix mental preocupant. Només puc dir que la proposta més o menys va aconseguir tot el contrati del principi elemental que acabo d 'enunciar. No em vaig sentir colpit per l'oportunisme del presumpte context bèl·lic que se'ns va presentar, ni per aquesta navegació cíclica de la mena de vaixell de Moisès, ni per imitacions maldestres i puerils de tempestes; ni per descomptat, aquest muntatge no va fermc descobrir racons de subtilesa. Tot el contrati, em va desconcentrar i em va fer sentir un mena d'outsider, un absent que vagava a la recerca de la veritat de l'obra mozartiana. Veritat, tot sigui dit dc passada, que queda lluny dc la grandesa que aviat assoliran els darrers i, aquests sí, transcendents títols. Hi ha més bellesa que profunditat, més ofici que misteri. Profunditat que sí que va saber oferir un magnific quadre d'intèrprets que ens va permetre la descoberta d'una esplèndida Kristine }epson, una ldamante d'una plena credibilitat tan vocalment com escènicament, i de Bruce Ford, menys subtil, però convincent per l'energia i valentia amb què va afrontar el seu complicat paper. María Bayo, malgrat que el muntatge -i vestuari- no la va afavorir, va tomar a ser aquesta artista -i remarco el mot- que per ser-ho íntegrament només necessita ser a escena per iJ.Iuminar-la. Jano Tamar va oferir una d'aquelles actuacions en què hom acusa no tant Ja manca de recursos com de definició o enfocament del seu personatge; i Francisco Vas va cantar amb massa ortodòxia, amb massa fidelitat a la lletra, les seves d 'altra banda més exten ses que lluïdes àries. Sebastian Weigle va ser el triomfador incliscutible, en un treball, especialment de fossat, d' una inusual p lenitud en una Orquestra del Liecu acostuma a mostrar-se més vulnerable en el terr·itori mozartià que no en el de més gruix instrumental. Els gairebé verdians cors van tenir una resposta a mida en un cor que millora de mancra perceptible. ova celebració de l 250è aniversari del naixement de W. A. Mozart, aquesta vegada amb una autèntica marató que va començar a dos quarts de cinc de la tarda al Petit Palau amb música de cambra i va acabar a quarts de nou del vespre al Palau amb un concert misceHània, un recull d'obres molt heterogeni que recordava les acadèmies que organitzava el mateix Mozart quan vivia a Viena per guanyar-se la vida: obertures, àries d'òpera, un concert per a violí, dues simfonies, unes vespres per a cor i o rquest ra i fins i tot la presència de dos directors. El director convidat Marcio Conti va gestionar els efectius sonors de què disposava amb certa irregularitat, excés d e batuta i gest aclaparador. A l'obertura de Le nozze li va mancar frescor i agilitat, i les dues simfonies (la primera i l'última de Mozart) van tenir sort desigual: un cert descontrol rítmic va marcar la núm. I (composta per Mozart a Londres amb nou anys i sota el tutelatge de J. C. Bach), mentre que la 41, la júpiter, va sonar intranscendent i no gens càlida. L'orquestra, però, va aprofitar la meravellosa música d'aquesta simfonia per lluir tot el seu potencial: l'ONCA té una secció de corda de molta qualitat, empastada, homogènia, ben greixada i coordinada, N que toca amb una exquisida delicadesa (fruit sens dubte del treball del seu líder, Gerard Claret) i, malgrat una direcció tensa, pesant i massa present, va fer una bona lectura de la partitura. Tanta batuta no li cal ni a l'ONCA ni a Mozart. Gerard Ciaret va aportar màgia a la vetllada (i va fer créixer l'o rquestra) tocant la part solista del Concert per a violí núm. 4, especialment blillanl en les cadenzes, en un dels moments culminants del concert; Marisa Martins va mostrar els seus grans dots d 'actriu en les dues àries de Le nozze... , molt ben dites, amb veu sinuosa, elàstica, però poc potent i d'aguts tímids. Marcia Conti va cedir la batuta a Jordi Casas (en una decisió estranya i difícil d'entendre) en l'última obra del concert, Vespres solennes de confessore; però la incorporació dels quatTe solistes, del Cor de Cambra i del seu titular va donar un nou aire al concert. Casas va fer una lectura vigorosa. efervescent i amb una gran atenció a la part vocal. Bona prestació dels solistes i destacat el celestial " Lauda te Dominum'' d e Marta Mathéu, cantat amb veu suau, dolça, d'atacs amables. amb una excel·lent dosificació del fia to i l'èmfasi just. Les Vespres va ser l'obra del concert que es va endur més ovacions i que hi va posar un lluït punt final. l®C 259 21 213 Viviane Hagner meravella el públic del Palau &RCAMERA. Viviane Hagner, violí. Paul Rivinius, piano. Brahms, Bartók, Strauss, Sarasate. PALAU DE LA MÚSICA. lS DE MARÇ DE 2006. per Lluís Trullén --------------------------- ues obres de joventut com l'Scherzo en Do menor de Brahms i la Sonata per a violí í piano op. I B d'Strauss, unes pàgines de lluïment com la Romanza cmdaluza i el Zapateado de Pablo de Sarasate i la darrera composició de Béla Bartók, la incommensurable D Sonata Sz 117 per a violí sol escrita el març de 1944 i estrenada per Menuhin a Nova York aquell mateix any, van configurar el brillant programa presentat al Palau per la violinista Viviane Hagner acompanyada al piano per Paul Rivinius. Amb talent, expressió, plasticitat, dicció nítida, capacitat per afrontar la densitat continguda en una obra tan i tan complexa com la Sonata de Bartók o dins del romanticisme que flueix per la monumental Sonata d'Strauss, aquesta violinista que malgrat la seva joventut ja ha actuat amb bona part dc les orquestres de més renom mundial, va impressionar per la profunditat de les seves versions i per una tècnica depuradíssima que permet extraure de I'Stradivarius -cedit per una fundació japonesa- una gamma de colors de gran varietat i bellesa. Un Brahms refinat i dolç, un Bartók punyent, atrevit, amb els esculls tècnics salvats amb una naturalitat tècnica absoluta, un Strauss majestuós, apassionat i líric, i un Sarasate amb el qual reafirmava les seves facu ltats virtuosístiques, van constatar el bon moment que travessa aquesta violinista, una de les figures de l'actualitat. ------------------------------------------------------------------------------------------------- Un cert excès d'ortodòxia mozartiana Llu"ll Concert de Dvorak de Lluís Claret EUROCONCERT. l 'Orfeo Barockorchester. Elisabeth Kulman, mezzosoprano. Dir.: Michi Gaigg. Mozart: Simfonies núm.l i núm. 29, fragments de Le nozze di Figaro, Rondo K. 505. PALAU DE LA MÚSICA. l4 DE MARÇ DE 2006. TDIPORADA OBC. llufs Claret, violoncel. Dir.: Vassili Petrenko. Sor: L'Elvira portuguesa (simfonia; obertura). Dvorak: Concert per a violoncel i orquestra. Beethoven: Simfonia Heroica. l'AUDITORI. 24 DE MARÇ DE 2006. per Llu ís Trullén per lluís Trullén ----------------------- ~e 259 esprés dc deu anys de trajectòria, L'Orfeo Barockorchester s'ha consolidat com una formació especialitzada en la interpretació de les obres de repertori dels períodes barroc i clàssic i en la recuperació de partitures i d'autors d'aquests periodcs que pràcticament havien quedat en l'oblit. Ara, set anys després, tomaven a Barcelona convidats per Euroconcert per oferir-hi un programa monogràficament dedicat a Mozart en el qual col·laborava la mezzosoprano austríaca Elisabeth Kulman. Dirigit per Michi Gaigg -deixeble de Harnoncourt i Kuijken-, l'orquestra planteja unes interpretacions d'una gran pulcritud tímbrica, d'una escrupolosa rectitud en el plantejament i realització dels aspectes formals i una metòdica concepció de les Simfonies -en aquest cas la primera del catàleg, K. 16, i de la celebèrrima núm. 29 K. 209-, que repercuteix en el fet que el seu Mozart es regeixi per una claredat conceptual, però també que hi manqui una certa naturalitat expressiva. En el decurs de la Simfonia K. 201, no hi mancava cap aspecte tècnic dels que carac- D teritzen les interpretacions regides seguint criteris històrics de la música del classicisme, amb sonoritats indubtablement belles, amb frases pronunciades amb una qualitat de so que permetien assaborir aquesta deliciosa i celebèrrima música continguda en cada compàs de l'obra, però també hi apareixia un excés d'atenció al rigor formal en detriment de la fluïdesa lírica dels seus motius temàtics. Per la seva banda, l'imponent veu de la mezzo Elisabeth Kulman va permetre assaborir moments tan bells com "Porgi, amor" de les Noces o del Rondo K. 505 que Mozart va compondre amb motiu de l'estrena d'aquesta òpera a Praga el desembre de 1786, una pàgina d'un altíssim refinament expressiu que Kulman va cantar amb l'exposició d'unes facultats vocals extraordinàries i amb un refinament indubtable manifestat en el transcurs de la seva canera artística. Veu d'una projecció i magnitud majestuosa, sense problemes en cap registre de la tessitura, i que només té un però, una manca d'emotivitat en l'expressió per transmetre el sentit emotiu d'aquestes àries amoroses. I violoncel-lis ta Lluís Claret va esdevenir el gran protagonista del nou programa dc l'O BC amb una recreació del Concert per a violoncel de Dvorak que sens dubte serà recordada per la seva sensibilitat expressiva, el refinament estilístic i una profunditat musical que només està a l'abast dels grans mestres de l'instrument. Acompanyat per la batuta del jove director rus Vassili Petrenko, Claret va presentar una versió del celebèrrim concert en la qual l'apassionament i una dicció nítida sempre estaven al servei d'una lectura en què intimitat. poètica. dicció profunda i meditada, compartien protagonisme amb un virtuosisme sempre al servei de la musicalitat. Un Dvorak profundament meditat, amb un moviment central d'una lírica encisadora, amb una espontaneïtat i naturalitat paleses en el decurs de toll"' Allegro finale", per la seva exposició de matisos i per la seva càrrega estilística que tendia a una visió romàntica corroborava la genialitat interpretativa de tots coneguda del gran violoncel·lista. que ja fora de programa va tenir un record emotiu envers el seu mestre Radu Aldulescu, recentment desaparegut. El concert es va iniciar amb la interpretació per primera vegada de l'obertura del melo- E drama de Sor L'Elvira portuguesa, una obra que es creia perduda des de l'inici del segle XIX. Música refinada, amb un estil que s'emparenta amb el dels grans melodistes operístics italians contemporanis, amb passatges orquestrals que recorden per la seva estructura Rossini, i per la seva qualitat melòdica i d'orquestració molt d'acord amb els cànons dc l'època, i que sens dubte a partir d'ara podrà formar part habitual del nostre Uegat musical. Durant tot el concert, la batuta de Petrenko va demostrar que posseeix una qualitat inqüestionable, que l'ha convertit en una de les figures preeminents del circuit. Si bé la seva versió de l' Heorica de Beethoven podia tenir alguns punts discutibles, en línies generals la seva visió romàntica, apassionada i recalant sempre en el detall va proporcionar al públic moments de gran bellesa, com els inclosos en el líric darrer moviment o en la profunda i sentimental musicalitat de la "Marxa fúnebre". El discurs del monumental movi ment inicial va proporcionarnos moments dc gran bellesa lírica compaginats amb d'altres més opacs, però que en línies generals van permetre constatar el bon moment dc I'OBC i del director, que novament va ser convidat per a la temporada de concerts. Requiem mal acompanyat PALAU 100. Orquestra de Cadaqués. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Ainhoa Arteta, Maite Arruabarrena, Agustín Prunell· Friend, José Antonio López, solistes vocals. Dir.: Neville Marriner. Pla: Concerts per a flauta. Mozart: Requiem. PALAU DE LA MÚSICA. 6 DE MARÇDE 2006. per Xavier Chavarria alau 100 va reunir un conjunt d'intèrprets estel·lar però heterogeni per al concert Mozart de la temporada. Resulta difíc il d'entendre el repertori triat per acompanyar el gloriós Requiem. La presència d' Ainhoa Arteta o de Jaime Martin, un dels mmors flautistes del món, hauria justificat més música de Mozart, obres mestres que permetessin brillar millor aquests astres. Però en la primera part, i com a aperitiu, van sonar dos concerts per a flauta i orquestra dels germans Joan, josep i Manuel Pla, compositors catalans del segle XVIU P la música dels quals, ancorada en l'estil barroc, és graciosa però d'una simplicitat extrema. Jaime Martin va treure tot el rendiment possible a la música dels Pla amb un so dolç i vellutat, i una articulació àgil i neta que va brillar especialment en les cadenze. L'Orquestra de Cadaqués està formada per músics d'alt nivell, però com a conjunt té un so poc definit i impersonal. La seva prestació va ser correcta i polida, impecable en els atacs i el fraseig, però poc implicada i amb algunes indecisions que van evidenciar una certa improvisació i el caràcter cir- cumstancial del repertori escollit per a la primera part. El plat fort va arribar en la segona part, amb el Requiem de Mozart. Neville Marriner, que, ben a prop dels vuitanta manté un vigor admirable, en va fer una lectura tradicional, amb una passió continguda però enèrgica i vigorosa, de tempi coherents i equilibrats. El quartet de solistes va resultar descompensat i massa proper al gènere operístic que els és més propi: Arteta va exhibir una veu bellíssima però poc integrada en el conjunt i a l'esperit de l'obra, abusant del vibrat i de portaments innecessaris; correcta Maite Arruabarrena; timbrada i in- cisiva la veu del tenor Agustín PruneiJ-Friend, i discret el baríton José Antonío López, de veu noble en el "Tuba Mirum", però amb poca projecció i presència. En canvi, el Cor de Cambra va ser el millor de la vetllada: convenientment reforçat per a l'ocasió, es va mostrar com un instrument tot terreny, versàtil, amb un so compacte i vigorós (especialment la corda de tenors, de so potent i viril), d'una gran amplitud dinàmica, precís en l'afinació i impecable rítmicament. En definitiva, interessant, valenta i lloable la iniciativa de Palau 100 d'incloure música d'autors catalans en un solemne homenatge a Mozart. prano Elena de la Merced, coneguda ja en aquest repertori, va refermar-hi la seva qualitat per Ja seva projecció i facilitat per a la co/oratura en els da capos ("Da tempeste" del Giulio Cesare), la seva delicadesa en les àries més lentes ("Ah mio cor!" d'Alcina o "Piangero" de Giulio Cesare). La mezzo nord-americana Vivica Genaux va saber treure partit del seu debut al Liceu amb un repertori que coneix bé, ja que tant en cscena com en enregistraments Handel i Rossini són dos dels seus cavalls de carrera més reeixits. Sense tenir un vo- lum de veu excessiu ni un timbre excessivament agradable, ho va compensar amb la seva facilitat per a l'ornamentació i el seu delicat fraseig, que al costat d'una gran bellesa i simpatia van conquistar el públic liceista. Seria injust no deixar constància del bon nivell dels solistes d'aquesta Orquestra de Cambra del Liceu, començant per el seu concertino Kai Gleusteen, tota la secció de corda, com també pels diversos solistes de vent i metall que van intervenir-hi, destacant-hi les trompes d'A. Nogues i C. Chordà en "Sta nel arcana'" d'Alcina. Handel en estat viu i pur CONCERT HANDEL Elena de la Merced, soprano. Vivica Genaux, mezzosoprano. Orquestra de Cambra del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Michael Hofstetter. LICEU. 23 DE MARÇ DE 2006. per Robert Benito A priori un concert de- dicat monogràficament a Handel no sembla atractiu per a un públic eminentment consumidor d'òpera romàntica, per això és de lloar la cura en la selecció dels ingredients d'aquest: programa, intèrprets, di1·ector i orquestra, que van fer que la vetllada anés in crescendo, per acabar en un èxit rotund per a tots, però especialment per a la música barroca. De les més de quaranta òperes que va compondre G. F. Handel, aquí vam poderne escoltar fragments instrumentals i vocals de sis. Duos, àries da capo, música de ballet i simfonies obertura van ser les formes en les quals es van amalgamar l'exuberància de la concepció barroca de la música. Partint de l'èxit conjunt, l'artífex que aquesta música - una mica atapeïdora si se'n prenen massa "tapes"- resultés en aquesta ocasió variada, plena de colors i diferenciada en sabors musicals, va ser el director alemany M. Hofstetter, que ja hi va debutar amb el Giulio Cesare la temporada passada. Va saber donar a l'orquestra el protagonisme i la varietat que té, amb uns tempi plens de vida, i assolint aquests afetti tan típics de !"època, i el que és més difícil encara en una orquestra tot terreny, que el seu so, a pesar de la barreja entre instruments històrics i moderns, sonés d'acord amb criteris estilístics adequats i sempre equilibrats amb les veus. Amb una durada considerable, més de dues hores i quart, les dues solistes vocals es van anar alternant en protagonisme amb quatre duos i cinc àries cadascuna. La so- 23 215 Ben avinguda famnia Ros, R. Filharmonía i l'Orfeó Català PALAU 100. Real Filharmonia de Galícia. Orfeó Català. Olga Pasichnyk, soprano. Angélique Noldus, meuosoprano. Julian Podger, tenor. Werner van Mechelen, baix. Oir.: Antoni Ros Marbà. Mozart: Simfonia núm. 39. Haydn: Missa "in tempore bel/i". PALAU DE LA MÚSICA. 20 DE MARÇ DE 2006. per Lluís Trullén l mestre Antoni Ros Marbà va tornar aJ Palau amb un programa dedicat a la música de Mozart i Haydn, dirigint la Real Filharmonía de Galícia, orquestra fundada per Rilling deu anys enrere i de la qual, des de l'any 200 I , el director català és el titular. En el programa figuraven la brillant Simfonia núm. 39 en Mi bemoll de Mozart i la Missa "in tempore be/li" de E Haydn, en la qual un Orfeó Català esplèndid va palesar un altíssim nivell artístic, precisament en una obra de gran demanda de nivell tècnic i expressiu. Ros Marbà posseeix entre altres qualitats del tot conegudes, una claredat diàfana en l'exposició de les idees musicals, però al mateix temps una capacitat magistral per endinsar-se en els aspectes estètics, estilístics, tècnics i dinàmics, que afavoreixen que les seves versions comparteixin paral·lelament naturalitat i màxim aprofundiment musical. I en el cas de Mozart, i d'una Simfonia com la núm. 39, resulta del tot necessària la conjunció d'ambdós aspectes. La Real Filharmonía és una orquestra jove, amb qualitats per oferir amb solvència aquest repertori, i si malgrat en determinats moments sembla que no assoleix l'alt grau de demanda de Ros Marbà, sí que ha marcat un camí amb uns objectius que pas a pas, concert rere concert, es van consolidant. Passatges de gran bellesa, els aconseguits en el "Minuetto" i en el brillant, però al mateix temps contingut moviment final donaven mostres d'un Mozart vital, liric i en línies generals sempre convincent aconseguit per la formació gallega. Ja en la segona part i amb la coJ.Iaboració de l'Orfeó Català i d'un quartet de solistes vocals -del qual van sobresortir les veus de la soprano Olga Pasichnyk i la del bariton baix Wemer van Mechelen-, es va interpretar la Missa en temps de guerra de Haydn. Versió brillant, emotiva, refinada, amb un Ros Marbà esplèndid modelant els diversos nivells de sonoritat i la qualitat expressiva de l'obra. Un plantejament que mai defugia el seu sentit clàssic, però que tampoc no semblava que s'apartés d'u· na òptica afí als oratoris romàntics quant als canvis de color, al gust per l'accentuació expressiva de les dinàmiques i per la solidesa del so. ------------------------------------------------------------------------------------------------- Volodin, tècnic i espectacular &RCAMERA. Aleksei Volodin. piano. Schubert, Chopin, Beetho· ven, Stravinsky. PALAU DE LA MÚSICA. 8 DE MARÇ DE 2006. RMC 259 per Llu fs Trullén L ' any 2003 el pianista Aleksei Volodin es proclamava guanyador del Concu rs de P iano Géz Anda de Zuric. A partir d'aquest moment, el pianista nascut a Sant Petersburg l'any 1977 i deixeble d'Elisso Virsaladze iniciava una carrera intemacional que en poc temps l'ha portat a actuar a l costat d'orquestres destacades i a se•· convidat per prestigiosos festivals i saIes de concerts europees. Volodin actuava al Palau amb un programa complex i compromès, integrat pels Impromptus op. 90 de Schubert, la Polonesa Fantasia de Chopin, Ja Sonata núm. 32 de Beethoven i els Tres mo- viments de Petruixka. Sorprenent va resultar la seva lectura analítica i racional dels Impromptus de Entre la funcionalitat i el testimoniatge TEMPORADA OSC. Orquesta Nacional de España. Iris Vermillion, mezzosoprano. Dir.: Josep Pons. Britten, Xostakóvitx. l'AUDITORI. U DE MARÇ DE 2006. per Francesc Taverna-Bech om ja es tradició en les temporades simfòniques de l'orquestra barcelonina, va passar-hi l'Orquestra Nacional d'Espanya. Certament, som lluny d'aquells temps en què la visita d'aquest conjunt històric suscitava expectació i fins i tot una certa enveja per la qualitat que revelava. Sincera- C 24 216 ment, josep Pons té davant seu una tasca de proporcions gegantines. Sentint l'actuació de la centúria de músics de la Nacional, cal preguntar-se: què s'ha fet d'aquella corda càlida?, què passa amb els metalls i les fustes?, on és la seva subtilesa i espectacularitat? El concert va transcórrer Schubert, exposant-hi una tècnica impecable en detriment d'un aprofundiment en la deliciosa poètica romàntica de l'obra. Més convincent va resultar el seu Chopin, amb una exposició de la Polonesa Fantasia en què tècnica, temperament i rotunditat es complementaven per oferir una versió del tot visceral d'aquesta obra escrita l'any 1846 i contemporània de la ruptura sentimental entre Chopin i George Sand. Volodin hi impressionava més per la seva tècnica i per la seva capacitat de recrear una gamma multicolor de sons que per l'aprofundí- ment en el missatge més transcendental. Però en l'antològica Sonata núm. 32 de Beethoven, en el decurs del seu "Maestoso" i la seva "Arietta", Volodin va mostrar-se molt més inspirat. Versió impecable quant a sonoritat -i molt concretament en el seu pas pels esculls tècnics de tots coneguts de les darreres variacions d e l"'Arietta"- i quant a expressió, anàlisi, control, objectivitat i una emotivitat que, si bé podia resultar fins i tot distant, con tenia unes subtilitats que denotaven una innegable personalitat musical. per nivells d'escarida con·ecció i el discurs va desenvolupar-se més amb equilibrada eloqüència que no pas amb la desitjable emoció... Llàstima!, perquè el programa era força interessant entre la perfecció orquestral de la cantata Phaedra de Blitten. Una obra eclèctica ben servida pel cant ajustat i acolorit de la mezzo Iris Vermillion. Potser si hi reflexionéssim amb certa profunditat diríem que Britten va escriure aq uesta cantata am b mestratge, però amb una certa manca dc creativitat per superar el nivell d'una música que aquí només servia per fer lluir les facultats LÍiiqucs d'u- na intèrpret tan excepcional i única com Janet Baker. D'aquesta partitura, certament bonica però funcional, vam passar a la Simfonia núm. 8 de Xostakóvitx. Drama profund de l'artista que se sent vexat i oprimit per qui intentava reprimir-li la seva llibertat. Xostakóvitx protestava per la guerra que enfrontava dos dictadors, però també expressava la seva lTistesa pel dolor d' uns pobles que estaven obligats pel cruel designi a afrontar els hot1·ors, la violència i el patiment inútil d'una guerra a causa de l'afany de poder malaltís i desequilibrat d'uns governants egocèntrics. ernat anco del Premi Comp · del'INAE Bernat Vivancos porta a l'Escola Ombres, l'obra guanyadora del Premi de Comp osició de l'INAEM mbres és el titol de la composició del professor de l'Escola Bemat Vivancos, amb la qual el jove autor barceloní va guanyar el Premi de Composició atorgat per l'INAEM (Ministerio dc Cultura/Colegio de España de la Ci té Universitaire de París) . Aquesta obra, escLita per a un conjunt de cinc violoncels, va ser interpretada el 16 de març passat a l'aula d'orquestra de I'ESMUC en el marc d'un concert de violoncels realitzat per la formació Scordatura Spectralis, integrada per Oleguer Aymamí, Maria Bou, Jordi Claret, Alba Haro i Marta Requena, sota el mestratge de Nabí Cabestany. Tal com apunta Vivancos, Ombres és «una obra per a violoncel solista i quartet dc violoncels. Aquests últims creen una aurèola de sons que acompanyen constantment l' instrument solista. És, doncs, una obra contemplativa, en la qualla coloració, la textura del so i l'harmonicitat tenen un paper important. Aquesta obra vol ser també un homenatge al O gran violonceHista català Pau Casals i, al mateix temps, una glossa de la bonica cançó popular catalana de Nadal El cant dels ocells». L'autor puntualitza que, en escriure aquesta obra, «he volgut treballar un aspecte harmònic que em sedueix des de fa temps: la fusió de l'aspecte modal (violoncel solista), amb el treball harmònic d'inspiració espectral que realitza el quartet de violoncels. També he volgut aprofundir, -per tercera i última vegada- en la tècnica de l'scodatura, foca litzada aquí únicament al quartet de violoncels, i utilitzant, en gran part, el so de les cordes a l'aire i una varietat considerable d'hatmònics naturals». El concert del dia 16 de març va arribar només una setmana després de l'estrena d'Ombres, a Patís. Va ser en el marc de l'acte de lliurament del Premi de Composició de l'INAEM (a la foto, els intèrprets de l'obra de Vivancos, a París). A més d'aquesta peça, el quintet de violoncels va interpretar les obres Hamlet Ballad de Rodion Shchedtin; Tres Humoresques d'Igor Rekhin, i, per últim, les Bachianas brasileiras (núm. 1) d'Heitor Villa-Lobos. l professor de composició i pianista Albert Guinovart ha estat guardonat en la darrera edició dels Premis Max. Guinovari ha estat reconegut en la categoria de <<millor composició musical per a espectacle escènic» pel musical Mar i cel. Cal afegir que la reestrena de Mar i cel ha estat tot un èxit per a la companyia Dagoll Dagom, que primer va atreure més de 300.000 espectadors al TNC i al Victòria i ara ha vist reconeguda la seva tasca pels professionals del teatre. El musical, basat en el clàssic d'Àngel Guimerà, es va endur -a més del premi a la millor composició musical de Guinovart- tres Max més: al millor espectacle dc teatre musical, al director musical (loan Vives) i a l'escenografia (Isidre Prunés i Montse Amenós). E Premis: un Max per al compositor i pianista Albert Guinovart UESM UC col·labora en el cicle de jazz de Blanquerna (Madrid) I trio de jazz format pels alumnes Albert Cirera (saxo tenor), Dani Comas (guitarra) i Ramon Prats (bateria), sota el mestratge del professor Dani Pérez, van participar el 21 d'abril passat en la primera edició del cicle Pont de Música Uc1zz i clàss ica), organitzat per la Delegació del Govern de la Generalitat a Madrid. Les sessions del cicle, iniciat el 3 I de març amb l'actuació de la pianista Laia E 2 ESMUC Masramón, tenen lloc els divendres d'abri l, maig i juny, a parti r de Ics 22.00 hores, al renovat Blanq uerna Centre Cultural (abans habilitat només com a llibreria), espai que el Govem català ha reformat al centre de Madrid. La jove formació d'a lumnes de I'ESMUC va interpretar temes com Laura - el clàssic dc David Ruskin-, f 'm confessing, Txaranga o El cantautor galàctic, entre altres. Aquest cicle, que tam- bé inclou la programació de concerts de música clàssica, ha comptat amb l'assessorament tant de I'Escuela Superior de Música de Catalunya com de I'Escuela Superior de Música Reina Sofía, el programa més important de la Fundación Albéniz, que ha aportat a la primera edició del Pont de Música l'articulació d'un concert del qua rtet de contrabaixos Banesto, previst per al12 dc maig. ACTUALITAT i{j.'.iiifj Emotiu adéu a la gambista belga i professora de l'Escola, Sophie Watillon a prestigiosa intèrpret de viola de gamba i professora de l'ESMUC, Sophie Watillon, va rebre el particular homenatge de companys, professors i alumnes de l'Escola en el marc d'un emotiu concert celebrat ellS de març passat a l'aula d'orquestra. L'acte, promogut en record de la que fou una de les principals impulsores del Departament de Música Antiga de l'ESMUC, que ens va deixar L'agost de 2005 després d'una llarga malaltia, va incloure la interpretació de peces de Jacob Fenleches (En ce gratieux temps, Codex. Modena); la Suite en Do major dc Matthew Locke; de John Dowland, Pa van Lachrimae Antiquae Sir John Souch his Galiard. Pa van Semper Dowlancl Semper Do/ens The King of Denmark's Galiarc/; la glossa sobre Pulcra est amica mea de Palestrina escrita per Francesca Rognoni i La Françoise de Les Na tions: sonades et suites de simphonies de François Couperin. També van intervenir en l'homenatge els pianistes Carme Martínez i Manel Camp, encarregats de versionar temes LAuRAtOMA d'Scarlatti, Bach i Rameau -des d'un punt de vista marcadamen.t jazzístic-,com també el professor Emilio Moreno, que va llegir diversos fragments d'obres especialment estimades per Wanllon, entre les quals textos del poeta portuguès Femando Pessoa i de Ja novel·la de Pascal Quignard, Tous les matins du monde. L'exceHent Tom beau pour Mr. de Ste. Colombe de Marin Mara is va cloure un concert seguit per nombrosos assistents, molts d'ells amics personals de Ja recordada intèrpret belga. L Avantatges per a estudiants i professors de l'ESMUC en els actes del 52è Concurs Maria Canals l52è Concurs Internacional d'Execució Musical Maria Canals de Barcelona, que tindrà lloc del 4 al 16 de maig de 2006, ofereix en coJ.Iaboració amb l'ESMUC diversos avantatges als alumnes i professors de l'Escola. Al marge d'incentivar l'assistència -d'accés lliure- a la primera i segona prova eliminatòries (que es realitzaran en sessió de matí i tarda a la sala del Petit Palau, del S al lO de maig, ambdós inclosos), l'organització del concurs posa a disposició dels professors del departament dc piano de I'ESMUC dues invitacions per a la final del certamen, que tindrà lloc el dia 14 de maig, a les 11 hores, al Palau de Ja Música Catalana. La f01mació encarregada d'actuar a la final del concu1·s serà l'Orquestra Simfònica del Vallès, dirigida per Salvador Brotons. Per reservar les enh·ades, cal adreçar un correu electrònic a l'adreça següent: cmariacanals@palaumusica.org. D'altra banda, els estudiants i professors de I'ESMUC gaudiran d'un 50% de descompte també per al concert final. Per fer- lo efectiu , cal presentar el carnet d'estudiant o professor a les taquilles del Palau de la Música. E UEscola acull cinc professors de conservatoris italians en el marc del programa europeu Leonardo el 27 de març al 8 d'abril l'Escola Superior de Música de Catalunya acull un grup itaüà de professos de música, d'acord amb el programa europeu Leonardo, de recerca i intercanvi d'experiències formatives musicals. Actualment el projecte està en la fase de recollida de dades en institucions musicals eu ropees de tres ciutats: Malmi:i. Londres i Barcelona. El grup de treball que visita ara Barcelona està format per professors dels conservatoris d'Alessandria (Piamont), Bolonya i Frosinone (Lacio). Els objectius del projecte estan orientats a la recerca de recursos de formac ió i d'actualització per als docents d'instrument, el desenvolupament d'una xarxa formativa com·dinada en l'àmbit europeu, especialment per faciHtar la mobilitat i l'intercanvi d'estudiants i professorat, com també el reconeixement entre els membres dels crèdits formatius europeus (ECTS), i la millora de les capacitats professionals dels formadors en els ja existents cursos de didàctica instrumental. La metodologia del projecte està basada en la definició D d'unitats d'observació en cada pais (que recullen dades sobre els plans d'estudis i les seves assignatures, les relacions entre les matèries, la metodologia que s'utilitza ... ) i la posterior confrontació comparativa entre països. Les activitats de recollida de dades són ptincipalment l'observació de sessions de classe instrumentals i de les assignatures que depenen del Departament de Pedagogia; entrevistes amb els responsables acadèmics, els professors i els estudiants; consulta dels materials didàctics utilitzats en la formació; anàlisi dels recursos espacials, arquitectònics, informàtics, del fons de la biblioteca, etc. L'avaluació del programa de treball es realitza de manera conjunta entre els responsables de cada un dels grups visitants i els responsables de les diferents institucions d'acollida. La comunicació per correu electrònic o per telèfon, juntament amb la informació procedent de qüestionaris aplicats periòdicament, serviran de base per fer el seguiment i l'avaluació del desplegament i els resultats del programa. 3 ESMUC iJj.~iilj ARTICLE Joaquín Nin-Culmell, revisitat ·~ J __.-per EDUARD RESINA J 4 ESMUC oaquín Nin-Culmell (Berlín, 5 de setembre de 1908-0akland, 14 de gener de 2004), a més d' un excel·lent mestre, pianista i compositor, va estar estretament vinculat a Barcelona tot al llarg de la seva vida, tant per l'ascendència catalana del seu pare, el tambê pianista i compositor Joaquín Nin Castellanos, nascut a l'Havana, com per haver-hi viscut un temps en la seva infantesa abans de marxar cap a Nova York, com també per haver-hi residit novament més tard, però sobretot pels vincles d'amistat i coneixences que el van fer via~ar a Barcelona gairebé cada any durant les darreres dècades de la seva vida. 1 En una carta de febrer de 2004, dies després de la mort de Nin, Alícia de Larrocha escrivia: "Parlava amb Joaquín Nin dos o tres cops a la setmana. Ens teníem una gran estimació! La darrera vegada que el vaig trucar gairebé no tenia veu! Estava molt malalt. Em va dir: «Alícia, m'estic morint, i sense La Celestina». El seu somni , la seva òpera, la qual havia esperat veure estrenada abans de la seva mort. Espero que un dia, la seva Celestina serà el més gran dels homenatges al gran Joaquín Nin. Era un gran músic i un amic únic i meravellós! "2 Malgrat els nombrosos vincles d'afecte i tradició que l'unien a Barcelona, l'obra de Joaquín no ha començat a rebre atenció a casa nostra fins aquests darrers anys després de la seva mort. L'avi patem, Joaquín Nin i Güell, era militar i pertanyia a la família Güell, la benestant família catalana mecenes d'artistes com Antoni Gaudí. L'àvia era cubana. L'avi matem, Thorvald Culmell (es- crit Cullmell en algunes fonts), d'origen danès i resident a Cuba, va ser membre actiu dels grups que aconseguiren la independència de l' illa respecte d'Espanya, casat amb la francesa Anaïs Vaurigard, amb qui va tenir vuit filles, la més gran de les quals va ser la mare de Joaquín Nin-Culmell, la soprano Rosa Culmell, nascuda també a Cuba. Joaquín Nin-Culmell va ser el petit de tres germans, el més famós dels quals és la seva germana, l'escriptora Anaïs Nin, especialment coneguda per haver obert el camí a una literatura femenina plena d'erotisme. sensualitat i continguts explícitament sexuals. Va tenir una excel·lent i duradora amistat amb Conxita Badia, la qual havia estat alumne de la seva mare. I pare de Joaquín Nin-Culmell va abandonar la família l'any 1914. La mare i les criatures es van traslladar a Barcelona amb la fam[lia del pare fins que final ment van marxar a Nova York. Nou anys després, ja casada Anaïs, ella i el seu marit Hugo Parker-Guiler es van voler tl·aslladar a París, i la resta de la família els va acompanyar. Va ser en aquells anys que joaquín Nin-Culmell va fer-se com a pianista i compositor a l'Schola Cantorum i al E l ! ART 1eL E 1 l Conservatori de París. Va estudiar piano amb Paul Braud, Alfred Cortot i Ricard Viñes. A instàncies de la seva mare va treballar composició a Granada amb Manuel de Falla els estius del principi dels anys trenta. Falla el va marcar molt com a compositor i com a persona. També va ser ell qui el va recomanar per anar a estudiar composició amb Paul Dukas. Aquells anys Joquín Nin-Culmell havia cultivat bones amistats a Catalunya. Va tenir una excel·lent (i duradora) amistat amb Conxita Badia, la qual havia estat alumna de cant de la seva mare, com també amb Eduard Toldrà i amb Mompou. Tot i això, en acabar la Guerra Civil va decidir de marxar novament als Estats Units, on va romandre la resta de la seva vida. Primer va ensenyar al Middlebury College (Vermont) durant dos anys, abans de formar part del Departament de Música del Williams College a Massachusetts. Allí, hi va estar uns deu anys, fms que finalment va anar a ensenyar al Departament de Música de la Universitat de Califòrnia a Berkeley, on va arribar a ser cap de departament. Va estar-hi com a professor fins al 1974, any en què es va jubilar. a ser a Berkeley on vaig tenir l'oportunitat de conèixer i tractar Joaquín Nin-Culmell, en tre els anys 1986 i 1988. Aquells anys, Joaquín era professor emèrit a la Univers itat i ja no ensenyava, però la seva vitalitat, tol i tenir prop de vuitanta anys, era formidable. Vaig tenir ocasió de visitar-lo alguns cops a la seva casa d'Oakland, ciutat tocant a Berkeley i situada a l'alt1·a banda de la badia de San Francisco, i també de tractar-lo en alt1·es ocasions. Tot i haver viscut als Estats Units la major part de la seva vida, in no es tenia per nord-americà. Li hauria agradat tornar a Espanya, però com explica en una entrevista l'any 1997,3 tot i que Toldrà va fer gestions el 1956 perquè li donessin la posició de director de l'Orquestra de Bilbao, el sou d'un any allí equivalia al sou d'un mes a la Universitat dc Berkeley, per la qual cosa, des del punt de vista de la subsistència diària, el retorn es feia impossible. Sentia gratitud per lot el que els Estats Units li havien reportat, però ell es reconeixia intima ment vinculat a una tradició i cultura bàsicament hispàniques. Aquesta hispanitat era com un element d'identitat, com un distintiu del qualli agradava fer gala al là on anava. Recordo una vegada que vam quedar per dinar en un restaurant japonès de la University Avcnue a Bcrkeley. El cambrer, que era japonès, em va advertir V 1 l Retrat de Joaqufn Nin (pare) amb una dedicatòria al seu mestre Carles Vidiella (1907) que el plat que havia demanat no solia agradar als americans. Jo li vaig respondre que no s'amoïnés, que jo no n'era, d'americà. joaquín va riure davant d'aquella resposta, i em vaig adonar que d'alguna manera li agradava marcar distàncies amb la seva "circumstància'' americana deixant clar que no era la cultura que el definia ni amb la qual s'identificava. Aquest hlspanisme és ben present en la seva obra, la qual beu de fonts dc músiques tradicionals (danses i cançoners) i de l'estudi de la música culta espanyola des del Renaixement, tot entroncant amb el !legat musicològic d'un Felip PedreU present tant en la tasca piaJústica, compositiva i musicològica del pare, Nin Castellanes, com del mateix Falla. De ben segur que Nin devia sentir una gran satisfacció quan l'any 2001 el Govern espanyol li va atorgar la nacionalitat espanyola.~ De la seva afabilitat i sentit de l'humor, ja n'han donat fe altres escrits, com l'emotiu article publicat l'any 2004 Una influència bàsica de la música de Nin és d'arrel hispànica fortament influïda per Manuel de Falla. IJj,l,illfj per Jaume Comellas en el número 233 d'aquesta mateixa revista amb motiu de la mort del compositor. Certament, in va ser sempre una persona atenta, cordial, dedicada i accessible, fins al punt que un cop jubilat continuà ajudant sovint joves pianistes amb el seu valuós consell. Bon i amè conversador, em parlà de músics i de les magnífiques amistats que tenia a Barcelona. També em preguntà sovint sobre les transformacions polítiques i socials a Catalunya, que li arribaven per comentaris. No em va parlar mai de la família. Jo tampoc no l'hi vaig preguntar. Respecte de l'obra d'Anaïs, només em vacomentar que per aquella època es trobava enfeinat escrivint el pròleg a quatre dels seus diaris primerencs. Sí que em va parlar de la seva òpera i de la il·lusió que li feia que es pogués arribar a estrenar al Liceu, projecte que sembla que estava en fase de concretar-se quan el teatre es va cremar. n alguna ressenya recent es defineix l'estil de Joaquín NinCulmell com eclèctic, però al meu parer aquest no és l'adjectiu apropiat per descriure l'escriptura de Nin. És cert que el material del qual parteix és sovint variat històricament i esti lística. Ell mateix, referints'hi, arriba a dir: "No sé si he arribat a aconseguir la síntesi de tots aquests elemcnts."5 Però aquesta varietat en el material és el punt de partida que després passa per Ja personalitat i la sensibilitat d'un Nin que sap imprimir-hi una coherència estilística i uns tre ts prou definits i característics. Les característiques de l'obra de Nin es troben eminentment en les peces vocals i per a piano. La seva personalitat es desenvolupa de manera especial en obres curtes, íntimes i delicades. La seva mestria i coneixença del piano li permet pàgines d'escriptura original i brillant en aquest instrument. Hi ha dos trets o influències bàsics que s'uneixen en l'escriptura de Nin. Una música d'arrels hispàniques fortament influenciada per Falla, que va des d'un vessant de caire folklorista, però sempre extremament refinada, plena d'equilibri i mai desbordada, fms a una d'arrels castellanes més austera i que en algu ns moments entronca amb el neoclassicisme del Concert o el Retablo de Falla, i fins i tot amb la sonoritat d'un Rodrigo, compositor que també havia estudiat amb Dukas i amb qui Nin mantenia llaços d'amistat. L'altre tret característic que h·obem en moltes obres és el d'un vessant harmònic ric, subtil. ingràvid i extremament delicat que lliga més amb el dolç i contingut intimisme català d'un Mompou, a qui E 5 ESMUC iJj.'.iiij ARTICLE també admirava, 6 que no pas amb Ja gravetat de l'austeritat castellana o l'extravertida alegria andalusa. Tant en un cas com en l'altre, Nin és sempre delicat, sobri i precís en la seva escriptura, i aprèn a compaginar aquests trets, influències i sensibilitats aparentment tan distintes en un lle nguatge propi que sempre en recorda un altre, però que mai no és ben bé aquell altre, sinó un dc ben personal. De la seva relació amb la música d'avantguarda diu: "Res envelleix tan ràpidament com l'avantguarda." 7 I encara en un altre lloc: "He anat amb el meu temps: ni avantguarda ni rereguarda. De Ics dues posicio ns claus que hi ha en tota època, la que va cap endavant, de vegades no se sap cap a on, i la que explora allò ja descobert, jo em pronuncio per aquesta ... No he abraçat mai el dodecafonisme, com ja he apuntat abans, tot i haver-lo practicat a la meva manera, prudentment en la meva òpera La Celestina. Però puc disfrutar escoltant una obra serial, s i és bona. Espero que aquesta òpera sobre l'obra de Rojas, que vaig escriure fa ja vint anys, pugui representar-se algun cop.~ 8 Des de la mort de joaquín Nin-CulmeU han començat a aparèixer nous e nregistraments dc les seves composicions, i la seva obra s'està incorporant ràpidament al repertori habitual de diversos intèrprets. D'aquí a dos anys es complirà el centenari del seu naixement i serà un moment idoni per retre-li un més que merescut homenatge. Tant de bo aquest homenatge vagi acompanyat, en el seu moment, de la voluntat de programació de la seva ò pe ra. NOTES 1. joaquín in-Culmell formà part força anys del ju- rat del Concurs Imemacionall\laria Canals. 2. Traducció al català de !"autor. 3."Testigo de excepción", entrevista a loaquín NinCulmell a càrrec d'Arturo Reverter. Revista La Residencia. núm. 3. disponible a: http:llwww.residencia.csic.es/bolltlllm3/reverter.htm. 4. Se Uconcedí la nacionalitat espanyola per carta de naturalesa pel Reial decret 134/200 I, de 9 dc febrer. J¡ttp:/I•VIVIv.derecho.coml xnllldisposiciol!eslntillldisposicion.xml?id_disposicion=37466&desde=min. 5. Entrevista amb Arturo Revcrter citada antetionncnt. 6. "... a Mompou se'l reconeix en un sol compàs". Entrevista amb josé Méndez ( L997). Revista La Residencia. núm. 3, disponible a: http://www.residencia.csic.eslboi/Jtum3/nin.htln. 7. Entrevista amb José Méndez citada anteriorment. 8. Entrevista amb Arturo Revcrter citada antctionnent. Eduard Resina és compositor i cap del Departament de Teoria i Composició de l'E.SMUC. eduard. resina@esmuc. net LLISTA D'OBRES COMPLETES 1928, La Matilde y el Emilio per a guitarra (2) 1929, Tres impresiones pe r a piano ( 1) 1932, Sonata breve per a piano ( 1) 1933, Homena]e a Falla per a orquestra de cambra (2) 1934-36, Quinteto per a piano i quartet de corda (3) 1934-36, 2 Homenajes a Jorge Manrique per a cant i 1971, 5 Canciones tradicionales espalfolas pe r a cant i piano (2) 1975, M6s/ca profana del Renacimiento espalfol per a cor mixt (l) 1978, Le rève de Cyrano (ballet) (ms) 1981, Et lux perpetua luceat eis per a quartet de corda i quartet dc corda (2) percussió (ms) 1941-90, 3 Homenajes per a piano (2) 1945, 6 Var/ac/ones sobre un tema de Luis Mllan per a 1982, 6 Canciones populares sefardies per a cant i pia- gui tarra ( 4) 1985, 12 Danzas cubanas per a piano (2), Canci6n de 1946, Concerto per a piano i o rquestra (2) 1947, 2 Danzas cubanas de lgnacio Cervantes per a gui- cuna afro-cubana y La Nilfa de Guatemala per a cant i piano (2), Sl ves una montalfa per a baríton i piano (2), ilO de octubre! per a cor mixt i metall (2) 1987, Var/ac/ones sobre un tema de Bach per a o rgue tarra (2) 1950, 3 Poemas de Gil Vicente per a cant i piano (1) 1952, 3 Canclones tradicionales cubanas per a cor mixt no (2) 1952-53, 12 Canciones populares catalanas per a cant (5) 1988, Ragpicker's sons per a cor mixt i piano (l) 1993-94, Slnfonfa de los misterios per a orgue i cant gre- (I) i piano (2) gorià (2) 1956-61, 2 Villancicos navidelfos españoles per a cor 1997, Fanfare (sobre temas de La Celestina) per a metall mixt (I) i percussió (2), Cancionero de la barraca (primer cuaderna) per a cant i piano (2) 1997-98, Misa brevis per a cor mixt i orgue (ms) 2000, Te Deum per a cor mixt i orgue (ms) 1956-61, 48 Tonadas per a piano (1) 1957, 12 Canciones populares catalanas per a cant i piano (2n tom) (2) 1957-65, El burlador de Sevilla (ballet) per a orquestra (2) 1959-61, 3 Piezas antiguas espalfolas per a orquestra (2), 4 Canciones populares de Salamanca per a cant i piano (2), 4 Canciones populares de Andalucfa per a cant i piano (2), 4 Canciones populares de Catalunya pe r a cant i piano (2) 1961-85, La Celestina (òpera) (2) 1962, Diferenclas per a orquestra (2) 1965, Concerto según Anselmo Viola per a violoncel i orquestra de cambra (2), Cantata del Padre Pradas per a cant, o rquestra de corda i clavecí (2), Misa dedicatoria per a cor mixt i orgue (6), Suite per a violoncel sol (2) 6 ESMUC Editorials (I) Broudc International, 141 White O aks Road , Williamstown, Mass 01267, USA. (2) Max Esching, 2 15 rue de Faubourg St H onoré, 75008 Paris, France. (3)Casa Boileau, Provença 287, 08037 Barcelona. (4 ) Unión Musical Española, Madlid. (5) Belwin-Mills, Miami, USA. (6) World Music, Cincinnati, USA (ms) manuscrit. FACILITADA PER MONTSERRAT BONET A PARTIR D'UN RECULL QUE LI VA FER ARRIBAR NIN·CULMELL I AGEND A IJ)U'*i Activitats Música Tradicional I Presentació Presentació del llibre de Joan Elias 24 estudis per a tenora i tible Dia 2, li hI Aula de cor. A càrrec de Joan Elias i )ordi Vilaró. Teoria i Composició I Concert Què toquen els compositors? Dia: 3, de 14 a IS hI Aula d'orquestra. Interpretat per estudiants de composició. Música Tradicional /Taller Acompanyament al cante i al ball flamenc Dies 3, 10, 17 i 24, de 18.30 a 21. 1S hI Aula 3S4. A càn·ec de Juan Ramón Caro. Teoria i Composició I Conferència La música de Carles Guinovart Dia 4, de 16 a 18 hI Aula 346. Conferència a càrrec del compositor. Musicologia i Sonologia I Seminari Automatitzant la descripció tonal de la música Oia 8, de 18.30 a 21 h I Aula 34S. A càn·ec d'Emília Gómez, enginyera dc telecomunicacions, professora d'acústica i síntesi a l'ESMUC i investigadora del Gtup de Tecnologia Musical de la UPF. maig 2006 Teoria i Composició I Concert Concert de violí amb obres de compositors de l'Escola Dia IS, de 18 a 20 hI Aula de cor. A càrrec de Joan Plana. Musicologia I Seminari L'anàlisi musical en l'estudi històric de la música Dia IS de maig, de 18 a 21 hI Aula 345. A càn-ec de Quim Rabasseda, professor del Dept. de Musicologia. Música Antiga I Seminari Les avantguardes italianes. Seminari permanent d'Ars Nova italiana. Ars subtilior a Itàlia Dia 19, de 9 a 21 .30 hI Aula I IO. Dies 20 i 21, de 9 a 20.45 hI Aula IlO. A càrrec de Pedro Memelsdorff. Música Antiga I Concet1 Concert de l'orquestra clàssica Dia 19, 18 hI Aula d'orquestra. Obres de W. A. Mozart. Musicologia I Seminari Semiòtica de llenguatges no verbals: l'humor visual Dia 22, de 18 a 21 hI Aula 345. A càrrec d' AIIredo Cid, doctor i professor de l'Instituta Tecnológico dc Monten·ey, especialista en semiòtica de la imatge, seguidor i deixeble d'U mberto Eco, amb qui estudià a la Universitat de Bolonya. Música Antiga I Seminari La viola de mà i el seu context Dies 8 i 9, de 9 a 14 i de 16 a 19 hI Aula I I t. A càrrec de Hopkinson Smith, amb la coHaboració de la paleògrafa Karin Smith-Paulsmaier i de )avier Artigan. Sonologia I Seminari L'acústica, des de Sabine fins avui Dia 22, de 18 a 19.30 hI Aula 346. A càrrec de Jaume Soler, enginyer dc telecomunicacions i consul~or en a~ústica arquit~t?nica amb més dc deu anys d'experiència mtcrnac10nal. Ha parttctpat en el disseny del Liceu, l'Auditori, el Co~scrvatoti-AuditOti de Vila-seca, el Kursaal (Sant Sebastià), el Palacto Euskalduna (Bilbao) i el sistema de sonotit-z:ació del Can1p Nou. Concert del professorat de l'Escola Montserrat Gascón, flauta i traverso barroc, i Xavier Coll, guitarra, llaOt i tiorba Dia 9, 19 hI Aula d'orquestra. Programa: <<Bachiana brasileira». Obres de Bach, Villa-Lobos, Assad i Amargós. Música Antiga I Concert A l'entorn de I' Orfeo de Monteverdi (fragments) Dia 24, 20 hI Biblioteca de Catalunya, Sala de Llevant. C. Hospital. 56. Barcelona. Pedagogia I Curs La creativitat en l'educació musical Dies 11 i 12, de 9.30 a 13.30 hI Aula I l t. A càrrec de Mark Withers, clatinetista i col·laborador regular en el camp de la Comunity Music Education amb diverses institucions curopees, com la HaUé Orchestra (Manchester), la London Symphony Orchestra, el Servei Educatiu dc "la Caixa", l'Orchestra of the Age of Enlightenment, i la RESE O (xarxa de serveis educatius dels teatres d'òpera europeus), entre d'altres. Concert d'estudiants de l'Escola Agustfn Ferm1ndez, flauta travessera. i Nozomi lsobe, piano Dia I 2, 12.30 hI Aula I 08. Pedagogia I Curs Curs de didàctica especialitzada del contrabaix Dia 12, de LS a 19 h. Oia 13,de9a 14i de 1Sa 18 h 1Aula356. A càrrec de Xavier Puertas, contrabaixista de l'O BC des de 1997 i col·laborador dels grups d'insuuments originals que dirigeix )ordi Savall. Ha tocat en formacions molt diverses, tant de música contemporània com de música antiga. Actualment centra la seva activitat professional com a freelance amb el contrabaix històric i modern i en el camp de la pedagogia amb la creació de les aules dc minicontrabaixos. Pedagogia I Curs Didàctica especialitzada de cant-veu Dia 26, de 15 a 19 h I Aula I I I. Di a 27, de 9 a 14 i de IS a 18 h I Aula 111. A cà.t~rec d'Elisenda. Carrasca, que ha treballat, en el camp de la direceLo coral, amb Stmon }ohnson, Laszlo Heltay, Josep Prats i Pierre Cao, entre d'altres. Va completar els estudis de di recció d'orquestra amb H. Wojnarowsky i T. Bugaj a l'Acadèmia FLiederich Chopin dc Yarsòvia i al Conservatori de Cracòvia. Teoria i Composició I Conferència concert Col·lectiu electroacústic de Xile: conferència concert Dia 31 de maig, de 9.30 a 12.30 I Aula de cor. A càrrec dc la delegació del CECh: José Miguel Candela (president), Cecília Garcia-Gracia i Alejandro Albomoz. jazz i Música Moderna I Concert Concert final de cor Gospel Dia 3 1. 18.30 hI Aula de cor. Dirigit per Didier Likeng. Per consultar totes les activitats: www.esmuc.net Padilla, 155- Edifici L'Auditori 08013 Barcelona Tel.: (+34) 9 33 523 011 Fax: (+34) 933 497 108 A/e: info@esmuc.net l nternet: www.esmuc.net 7 Cristina sanchez Responsable d'espais del'ESMUC "Cada dia cal assignar aules a 150 professors" Fa cinc anys que treballa a l'ESJ\IIUC -dejel, d'ençà de la seva creació a l'antic edifici del carrer de Berenguer de Palo u. I des defa clos cursos, la Cristina és la responsable de gestionar els múltiples espais de l'Escola, com tam,bé de recollir i vehicularies peticions dels gairebé 250 professors i acompanyants de l'ESN!UC. Casar totes les peces resulta difícil i exigeix una precisió a voltes mil·limètrica. - De qua nts espais djsposa, l'Escola? -Parlem de prop d'un centenar d'aules -97, per ser exactes- de mesures i tipologia diverses: des de la vintena de cabines d'estudi individuals, amb o sense piano, fins a les sales de gran capacitat, com la d'orquestra i la de cor. - A grans trets, quins tipus d' aules hi ha, a l'ESMUC? -Doncs n' hi ha de tot tipus: podem parlar d'aules individuals o col·lectives, amb més o menys il· luminació i amb especificitats pel que fa a l'equipament tecnològic - Ics de l'àmbit de sonologiao instrumental -aquelles que tenen dos pianos, les au les assignades a l'àmbit de jazz i música moderna, les de percussió, les de música antiga amb els instruments de l'època, etc. -En què consisteix la teva tasca? -La meva feina és elaborar la planificació diària d'espais segons les clas- ses i els professors que imparteixen docència. Es tracta, per tant, de garantir que tots els professors tinguin assignada una aula òptima per a la realització de les seves classes, d'acord amb el material, sigui o no instrumental, que necessiten per a cada assignatura. A tot això, cal sumar-hi els requeriments i les preferències de cada professor.. . En aquest sentit, són molt exigents: tots volen fi11estra a les aules, piano de cua (encara que no siguin pianistes), etc. Per això els estudiants tenen raó quan recorden que Ics aules són un bé escàs ... - P er dur a terme aquesta planificació, segueixes algun tipus de protocol? -l11icialment, incloc les reserves fixes, és a dir, les que realitzen setmanalment els professors que imparteixen assignatures, tant col· lectives com individuals. Després, d'acord amb els buits que queden, distribueixo els professors que vénen a I'ESMUC cada quinze dies o aquells que ho fan en dates concretes, tancades amb força antelació -en total, prop d'una setantena. Amb tot, cada dia cal assignar aules a prop de 150 professors. La clau és, per tant, que les reserves es realitzin 48 hores abans de l'inici de la classe. - A tot això cal sumar les activitats extracurriculars ... - Efectivament. Dc fet, aquestes reserves solen ser les més problemàtiques, perquè afecten els espais de més aforament i inclouen la petició de força requeriments d'instrumental i material audiovisual. Malgrat tot, són reserves fetes amb temps d'antelació i això ens facilita notablement la feina. - I els alumnes, com s' ho fan, per reservar les aules? -Cada dia presento la planificació amb les reserves dels professors i de les activitats extracur ricula rs - concerts, audicions, presentacions, etc.- a Ja consergeria de l'Escola abans de les 13.00 hores. A partir d'aleshores, els alumnes reserven les aules restants, ja sigui per a aquell mateix dia, ja sigui per a l'endemà. Amb tot, sempre ens acaba faltant espai i crec que, per moltes aules que tinguéssim, les acabaríem omplint, a causa de la gran quantitat d'activitat que genera l'Escola. Per al bon funcionament de les reserves és fonamental que, en cas de no necessitar les aules, es facin les anul·lacions perti11ents. - Li falta, a l' ESMUC, una sala de concerts en previsió de la creació dels grans conjunts, en funcionament a partir de l' any vinent? -Sens dubte. L'aula d'orquestra no només acollirà els assaigs de l'orquestra, sinó que també, des de bon principi, ha estat l'aula d'assaig per a la resta de grups instrumentals grans. En aquest sentit, la possibilitat de disposar d'un espai com la Sala Poliva lent o la Sala de Cambra de l'Auditori ens ajudaria a donar sortida a tot un seguit de necessitats bàsiques, com ara les derivades de la posada en funcionament de l'orquestra i la resta de conjunts orquestrals de I'ESMUC. -Dins de l'Escola, quins són els teus espais preferits? -En general, les aules col·lectives del primer pis -especialment la 111- i les aules de cor i d'orquestra, francament espectaculars. Dos i dos fan cinc i la linia melòdica continguda i sense pretensions. Especialment destacables, el motet Beati quorum, cristal·Ii i delicat, el doble cor Coelos ascendit, de regust venecià, i el brillant Magnificat , tots tres d ' un sorprenent Stanford, injustament desconegut a casa nostra. Aquest repertori ens va permetre escoltar novament e l monumental orgue que presideix l'escenari del Palau: Neil Cowley va obrir amb una peça per a orgue sol cadascun dels blocs del concert i va acompanyar el cor en bona part del repertori amb delicadesa i sobtietat. l'identifica i el fa singular. I això és el que distingeix i fa lluir la Coral Cantiga, aquest esperit d'equip, de col·lectiu sòlid i compacte, amb un just equilibri entre totes les veus, en què cadascuna esdevé present sense destacat~ amb homogeneïtat i un empastament admirable. Evidentment, l'artífex d'aquestes prestacions n'és el di- rector, Josep Prats, un líder experimentat, hàbil en el treball col·lectiu de les veus i que té la prodigiosa virtut de saber treure'n tot el rendiment i encomanar l'entusiasme amb un treball que no suma sinó que multiplica les potencialitats de cadascun dels seus cantaires. I és amb totes aquestes virtuts que Prats i Cantiga van treure el màxim rendiment que tot aquest repertori pot donar de si: obres de compositors anglesos dels segles XVIII i XIX, bàs icament religioses, de línies diàfanes i polifonia clara, en què predominen les harmonies plàcides Sokolov i el pianisme prodigiós La poc resolta PALAU 100. Grigorij Sokolov, piano. Bach: Suite francesa núm. 3. Beethoven: Sonata op. 31 núm. 2. Schumann: Sonata op.ll. PALAU DE LA MÚSICA. 23 DE MARÇ DE 2006. vocalitat de Norma CONCERT DE TARDA AL PALAU. Coral Cantiga. Neil Cowley, orgue. Dir.: Josep Prats. Obres de Wesley, Elgar, Stanford i Parry. PALAU DE LA MÚSICA. 27 DE MARÇ DE 2006. per Xavier Chavarria U n dels valors més importants d'un cor (i dels seus cantaires) és saber escoltar tot el que passa al voltant, estar amatent a l bloc sonor, a la resta de veus, fer música realment en equip; això és el que li permet sonar com un sol instrument (i no pas com un exèrcit de grans veus) i fins i tot aconseguir un segell sonor particulat~ que per Lluís Trullén uan s'assisteix a un recital de Sokolov, el públic ja sap amb una seguretat poc menys que absoluta que presenciarà un espectacle musical d' una qualitat exh·aordinària i d'una profunditat musical emotiva, coneixedor que Sokolov és un dels més grans mestres del piano dels darrers anys i que e l seu segell interpretatiu queda sempre manifestat d' una manera oliginal. Si diem que Sokolov va estar com sempre, el lector ja podrà deduir tres aspectes claus i propis del pianista rus: un programa oliginal en e l qual sol haver-hi una confluència d'estils summament variats, unes habilitats mus icals presentades e n forma de sonoritats multicolors amb e ls trets de la velocitat, una articulació que fa inversemblant la netedat d'execució i un ventall de dinàmiques sempre al servei dels aspectes més recòndits que puguin amagar-se en les obres, i per últim el que podríem anomenar la tercera part del concert, la gran quantitat d'obres fora de programa i que en aquest cas van tenir en Chopin i Rameau els protagonistes dels sis bisos reclamats per un públic entusiasta. El Bach de la Suite fran- Q cesa núm. 3, curull d'unes ornamentacions que Sokolov recrea com ningú, pur en la concepció, sobri però emotiu, amb una velocitat en la "Courante" i la rítmica "Giga" realment espectaculars, va donar pas a una incommensurable versió de la Sonata més coneguda com "La tempesta". La vatietat de colors del seu moviment inicial, amb una profunda i meditada recerca del so, sempre anaven encaminades a destacar el més mínim detall que pogués quedar amagat dins la partitura; la lentitud sublim del moviment central o la dicció sensacional del darrer moviment amb uns tempi per contra sempre encaminats a aprofundir en la velocitat, van proporcionar-nos una versió prodigiosa per la seva profunditat i el marcat caràcter romàntic. Molt en la línia de la versió llegada per Pollini, pel seu profund missatge exposat d'una manera perfectament analítica i amb moments en Ja línia d'Anau, per la seva línia musical dolça i expressiva, Sokolov va oferir una interpretació de l'obra realment vigorosa i genial, una versió romàntica i apassionada i sempre amb el segell de la personalitat interpretativa que envolten les grans versions. M7RMAde V. Bellini.llibret: F. Romaní. Barbara Costa I Maribel Ortega. Natalia Gavrilan. César Frutos. Elia Todi.sco. Ana B. Gómez. Albert Deprius. Cor dels AAOS i OSV. Dir. musical: Elio Orciuolo. Dir. d'escena: Carles Ortiz. LA FARÀNDULA DE SABADEll. 3 i 5 DE MARÇ DE 2006. per Robert Benito a història de Norma forma part del que s'ha anomenat musicalment òpera belcantista i teatmlment drama romàntic, és a dir, dos aspectes que tant intè rprets com directors han de tenir en compte a l'hora d 'enfrontarse amb aquest repe rtori tan delicat com difícil. Això es va fer palès e n diferent mesura en les representacions de la tercera proposta d'aquesta temporada d'Òpera a Catalunya. Des del fossat tot va funcionar amb una qualitat molt bona, gràcies a un expert com E. Orciuolo, que va saber treure del cor, l'orquestra i de cadascun dels solistes inshumentals força, vigor, tensió i lirisme des de l'obertura al concertant final. El problema va venir del que passava a l'escenari, on el ritme va ser lent, l'escenografia excessivament minimalista i repetitiva, el vcsturui tan poc variat com inadequat i la direcció escènica bastant estàtica i poc sentida. Entre e ls solistes va destacar N. Gavrilan, que va bastir una Adalgisa delicada en el vessant escènic però impressionant en el vocal. segura en tots els registres i amb una gran musicalitat, traient un gran partit d'una veu dc timbre càlid i dc volum i pro- L jecció considerables. I igualmenti'Oroveso d'E. Todisco, un habitual en la programació de cada any i que va complir amb el magisteri que dóna una bona veu i un estil correcte. No es pot dir el mateix del Pollione de C. Fru tos, excessivament sobreactuat i poc cantat, amb problemes en el regish·e agut i amb la línia de cant belliniana. Tot el drama està centrat en el personatge de Norma, que exigeix una veu de gran tessitura, amb facilitat per a lacoloratura i alhora amb moments d'una presència forta en el registre mitjà, a més d'una concepció teah·al molt assolida. Per a aquest difícil rol, es va comptar amb el debut escènic de la soprano de Xerez Malibel Ortega, que bé per nervis o per exigències de la partitura no va ser una actuació d'un nivell constant. Sorprenia en alguns moments per la seva facilitat per a la colora tu ra, però alhora amb problemes d'afinació, de veu generosa però que no assolia donar-hi la lleugeresa que exigeixen certs passatges, tot resultant una veu excessivament pesant per a un rol belcantista. Esperem poder veure-la madurar en altres papers més adequats per a la seva veu i que li permetin expressar-se millor escènicament. 25 Cinc anys viatjant am b el or de Enguan y el Cor de Noies de l'Orfeó Català compleix cinc anys d'històri a. per ALBA VILA cantaire del Cor de Noies / s un cor integrat en l'Escola Coral de l'Orfeó Català que fou creat amb l'objectiu d'ampliar la varietat de cors que configuren l'entitat. Des de l'inici, Lluís Vilamajó n'és el director i Josep Surinyac el pianista. El Cor està format per vint-i-cinc cantaires entre setze i vint-i-cinc anys. Des del principi el Cor es nodreix de cantaires que arriben de l'Escola Coral i d'altres entitats. En aquest viatge de cinc anys, hem anat creixent conjuntament amb tots els cors que integren l'Escola Coral de l'Orfeó Català. Volem destacar la importància que té aquest projecte, tant musicalment com humana en l'etapa tan rica formativamen t com és la dels nostres cantaires, amb edats compreses entre els sis i els vint-i-cinc anys. Féu la seva presentació pública a la Parròquia de Sant Ramon de Penyafort, el 3 de desembre de l' any 2000 i poc després va intervenir en el Tradicional Concert de Sant Esteve de l'Orfeó Català, al Palau de la Música Catalana, que fou retransmès per Televisió de Catalunya. Ha actuat a diverses poblacions de Catalunya, com Salou, el Masnou, el Vendrell, Esplugues, el Prat de Llobregat, Viladecans, Sant Guim, Verdú, Lleida i Cervera, on va patticipar en una producció de l'Orquestra de Cambra de Cervera. El juliol dc 2001 prengué part en el cicle de Concerts d'Estiu al Palau de la Música Catalana, interpretan t l'Stabat Materde G. B. Pergolesi amb l'Orquestra de Cambra de Granollers, sota la di- E RMC 259 26 218 o ie s El COR DE NOIES DE l'ORFEÓ CATALÀ EN El CONCERT DE SANT ESTEVE DE 2005, AMB El PIANISTA JOSEP SURINYACH I EL SEU DIRECTOR, llU fS VllAMAJÓ recció de Francesc Guillén. El febrer de 2002 participà en el cicle Els Diumenges al Palau interpretant les Vespres deM. Haydn, juntament amb la Maitrise de Radio France i l'Orquestra Nacional d'Andorra, sota la direcció de Manel Valdivieso. El juliol de 2002 participà com a cor convidat en el Festival de Jóvenes lntérpretes y Nuevas Tendencias, al Santuari d 'Estivaliz. L'octubre de 2002 participà en l'enregistrament del CD Cantem aquest Nadal. El mateix mes d 'octubre viatjà a França per fer-hi dos concerts, concretament a Orbays, on interpretà Ceremony of Caro/s de B. Britten, i a París amb la interpretació de les Vespres de Michael Haydn en el cicle Les Concerts de Radio France, a Paris. El desembre de 2002 cal destacar l'estrena d'una obra del jove compositor català Bemat Vivancos en el Concert Tradicional de Sant Esteve. La primavera del 2003 participà en el cicle Concerts de Tarda al Palau, tot oferint-hi un programa de música cubana i música catalana amb el grup Gema 4. El març de 2005 participa en el Cicle d'Orgue al Palau, amb l'oportunita t de treballar amb l'organista Carles Garda Bemal; i l'abril del mateix any participa en una producció del Grup Orquestral de Girona dirigits pel seu director, Pablo Heras. El mateix any participa en el Concurs del Festival Internacional de Música de Cantonigròs, i hi aconsegueix el segon premi en la modalitat de cors de noies. El desembre de 2005, coincidint amb el cinquè aniversari de la fmmació, participa en el concert que el tenor Josep Carreras ofereix al Palau de la Música Catalana, en el cicle Palau 100, amb l'acompanyament de l'orquestra City of London Sinfonia. Un altre fet destacat per a la consolidació del Cor de Noies ha estat l'enregistrament d'un CD titulat Viatjant..., amb obres tradicionals catalanes, d'altres d'arreu del món i música religiosa de diverses èpoques. En el concert del cinquè aniversmi, cal destacar la interpretació de la Missa per a cor i campanes de Bernat Vivancos. Aquest curs hem convidat tres persones destacades en el món musical perquè treballin amb nosaltres: Pablo Heras (director d'orquestra i de cor), treball de repertori de música vocal francesa; Mireia Pintó (cantant i professora de Cant a l'ESMUC), treball de tècnica vocal, i Francisco Poyato (professor de piano i lied a l'ESMUC), amb treball de repertori alemany. Finalment, volem agrair a totes les cantaires que formen part del Cor, i les que n'han format, l'estimació que han posat en aquest projecte, el qual, gràcies a elles, ja és una realitat consolidad a. A partir d'ara continuarem treballant amb la mateixa il·lusió i dedicació que fins ara. Escola Coral de l'Orleó Català Maig 2006 Obert el termini de preinscripcions per al curs 2006-07 Diumenge, 21 de maig de 2006, a les 18.30 h. Poden preinscriure's en els grups d 'Iniciació, Cor de Petits o Cor Infantil, tots els nens i nenes nascuts entre els anys 1991 i 2000, ambdós inclosos. També poden sol· licitar-hi plaça, tots els joves que vulguin incorporar-se al Cor de Noies o al Cor Jove. Demaneu informació al telèfon 93 295 72 22/25 de dilluns a divendres de 9 a 15 h, o bé a l'adreça electrònica <orfeocatala@paJaumu sica.org>. Concert del Cor dels Petits, dirigit per Aïda Espelt, a l'Auditori de l'Escola Municipal de Música de Premià de Mar. Actuació conjunta amb alumnes de l'EMM de Premià de Mar. 150 ANYS DE LA MORT DE ROBERT SCHUMANN músic i intel·lectual romàntic om és ben sabut, enguany es compleix un segle i mig de la mort de Robert Schumann. L'avinentesa esdevé útil per recordar una figura molt representativa i alhora una mica a part de l'exultant moment romàntic. Efectivament, aquest músic aplega en la seva rica personalitat i trajectòria gairebé tots els trets definitoris de l'artista i l'intel·lectual de la seva època, i al mateix temps això no impedeix que posseeixi una determinada aura marginal. El seu nom queda molt ben inserit en un bosc tan frondós i ric com el que van formar els Schubert, Brahms, Chopin, Bruckner, Mahle1~ Spohr, Berlioz, Liszt, Paganini, Txaikovski, etcètera, ultra els compositors dedicats específicament a l'òpera i els nacionalistes, tanmateix amb el matís diferencial d'unir a la condició de músic, la de pensador de la música; la d'intel-lectual capaç d'implicar-se i comprometre's activament i amb passió en el gran debat que congrià aquella època. D'aquesta manera, el músic i el pensador conflueixen en una figura força insòlita en la història de la música universal. A això, cal afegir-hi la singular peripècia humana, d'altra banda genuïnament romàntica, que el va menar primer a viure una relació amorosa de trets tràgics i finalment a la follia anorreadora. El Tema que presentem incideix de manera específica en la dimensió creativa, i ho fa atenent als vessants que va afrontar d'una manera més intensa - simfonisme, piano i lieder- i també en l'al-ludida d'intel·lectual. Hom prescindeix de manera expressa del recull biogràfic estricte, perquè de fet apareix implícitament per mi~à de la consideració de l'obra. Perquè com a representant significatiu del romant icisme, una i altra -vida i obra- es confonien de manera molt exacta. RMC 25 9 27 2 19 Uun iver s sim_fònic AL F I AL DE FEBRER D EL 184 1 SCHUMANN VA ACABAR LA SEVA Przinera Simfonia, I FEIA NOMÉS UNS MESOS QUE S'HAVIA CASAT AMB CLARA WIECK. per JESÚS RODRÍGUEZ PICÓ / --------------- ------ s difícil saber fins a quin punt el compositor havia decidit conscientment finalitzar una etapa intensa i extraordinària dedicada fonamentalment a la creació de lieder. La composició determinada pel text, com una extensió de les possibilitats expressives, i les obres per a piano integrades per peces breus, havia finalitzat. L'aforisme, la juxtaposició de breus estructures diferenciades, encara que sovint amb relacions i connexions internes com en el cicle Dichterliebe, donava pas a obres de cambra i instrumentals construïdes d'acord amb criteris formals més amplis i relacionats amb un passat no gaire llunyà. El pun t dc referència dc la música inst rumental escri ta a partir d'aquest moment ve dona t per la utiHtzació de les formes fixades en el classicisme, perllongades i ampliades per Beethoven; com és habitual durant el segle XIX, la figura de Beethoven es pren com a punt de referència ineludible. El quartet, la sonata i la simfonia com a formes establertes articularan les estructures formals; per exemple, els primers moviments de Ics quatre simfonies estan relacionats amb la forma sonata, fet habitual, encara que aquesta forma també la podem trobar en altres moviments d'algunes simfonies. rins i tot en moviments lents com en el segon de la Simfonia núm. 2 de Beethoven. Aquests recursos que introdueix Schumann en la seva música instrumental tenen com a finalitat poder crear estructures complexes, sòlidament establertes, que permeten ampliar els moviments i allunyar-se de les formes breus. Encara que el suport estructural provingui del passat, un llenguatge nou, modern, romàntic, nodrirà aquestes formes; Schumann vol compond re una música que sigui hereva del passat i alhora característica del present. E I®C 259 os compositors de referència. Durant els anys d'estudi amb Heinrich Dom i Friedrích Wieck, havia aprofundit en la música de Bach, El clave ben temperat, L'art de la fuga i els corals es van convertir en objecte d'un treball minuciós i profund. El coneixement dels procediments contrap untístics apareixerà sovint en la seva música simfònica, el tractament de motius que es desplacen, amplien o transformen, és un recurs que serveix per crear un tramat a vegades dens, característic de la seva música. D'aquesta manera els temes, malgrat ser a vegades breus, poden articular estructures complexes i dilatar-se en el temps. Entre els nombrosos textos escrits per Schumann, en trobem un dedicat a la Novena Simfonia de Schubert, escrit després d'escoltar la interpretació que es va fer l'any 1839, concert en el qual va col·laborar. Segons Schumann, qui creia que era millor no escriure més simfonies després de les de Beethoven, s'equivocava. Schubert no pretén continuar la Novena, la seva simfonia combina les formes amples amb la lleugeresa. Impressionat i commogut, Schumann considerarà aquesta obra com una referència que pot caracteritzar la música del seu temps, la música romàntica. Schu bert representa l'enllaç natural, conseqüència d'un inevitable procés evolutiu entre el classicisme i el romanticisme. Les noves formes, per bé que relacionades amb les clàssiques, estaran tractades amb gran llibertat, en anys anteriors ja s'havien escrit obres que es distanciaven de les convencions; D 28 220 com la Simfonia fantàstica de Berlioz, les Simfonies de Schumann també es distanciaran del patró clàssic, un clar exemple n'és la continuïtat de la Quarta Simfonia. rets característics. A diferència del seu amic Mendelssohn, Schumann s'allunya del model clàssic i intenta impregnar les simfonies de l'ideal de "música poètica··, en què la fantasia i la capacitat inventiva han de prevaler sobre el talent i les convencions. L'organització en quatre moviments, característica de la forma simfonia, és veurà modificada en dues, en la Quarta i en la Tercera; aquesta simfonia s'inicia amb un movimen t lent que s'afegeix als quatre convencionals. Amb tot, utilitzant aquest pla general en moviments, hereu de les formes clàssiques, és la personalitat inquieta i complexa de Schumann la que converteix les quatre simfonies en obres profundament personals. La Primera Simfonia es relaciona amb Beethoven, el caràcter "pastoral" de l'obra i alguns breus motius, com el solo de flauta que escoltem pocs compassos abans que s'acabi el primer moviment. També trobem una altra connexió amb un compositor anterior, es tracta de Schubert; la simfonia s'inicia amb un motiu interpretat per trompes i trombons que pot recordar el tema inicial en Do major de les trompes de la Novena Simfonia. Aquest "Andante un poco maestoso" inicial de la Primera Simfonia tindrà contimütat en el "Sostenuto assai" de la Segona, també un inici lent crea el clima necessari per gairebé esglaonadament anar incrementant la tensió fms al brillant "Con fuoco". Algun tema d'aquest moviment reapareixerà en altres moments de la simfonia, i aquesta característica dóna a l'obra cohesió orgànica i conti nuïtat: aquest és un procediment que ja havia utilitzat Schumann en la primera versió de la que fou Quarta Simfonia. escrita uns anys abans. EI lleuger i àgil moviment ascendent i descendent en semicorxeres dels primers violins en l'inici del segon moviment, es relaciona amb l'orquestració utilitzada en alguns moments per Mendelssohn en la Simfonia italiana; aquesta música Ouida, típica d'un scherzo, contrasta amb els dos hios intercalats. Alguns passatges de la Tercera Simfonia han originat molts dubtes i una certa sospita sobre l'encert de la instrumentació, qüestió que ha originat revisions en profunditat de totes les simfonies, per exemple les realitzades per Mahler. A pesar dels dubtes que ha generat, el dens i enèrgic primer tema, rítmicament sincopat, i que podem relacionar amb els inicis de la Primera Simfonia de Brahms, s'ha convertit en un magnífic exemple de les possibilitats expressives de l'orquestra romàntica. Tot al llarg del moviment es van succeint episodis rítmics i altres de més lírics, sempre amb la força d'un impuls constant. És per aquests anys quan la simfonia s'amplia, una tendència que tindrà continuïtat fins als nostres dies. La Quarta Simfonia, amb la seva esh·uctura contínua i les connexions temàtiques entre moviments, n'és un exemple. Schumann havia pensat d'anomenar-la Fantasia Simfònica, títol que indica la llibertat formal, i que ha estat uti!Hzat per diversos compositors (la Sisena Simfonia dc B. Martinu porta el sobrenom de T Fantasies simfòniques). Situat en una cruma en què s'entrecreuaven les aparentment immutables estructures clàssiques, les noves relacions entre poesia i música, i les propostes sorgides a partir de la Novena de Beethoven, Schumann desenvolupa un est-il personal perrectament identiricable i que sorgeix espontàniament de la seva complexa personalitat; les seves simfonies, si s'interpreten amb apassionament, commouen. A més, la bellesa dels temes, els contrastos dramàtics i un tractament personal de color orquestral fa que aquestes obres estiguin en el repertori habitual de les grans orquestres. El piano, una confessió EL MUSI CÒLEG SOVI ÈTIC I. S OLLERTIN SKI VA ESCRIURE: (Za música escrita pels romàntics és primer que res tota la seva autobiogrqfia en sons~- una mena de diari sigui sünfòni~ vocal o pianístic. Cada pàgina de les seves músiques és una conjèssió. " ~r ADOLF PLA i GARRIGÓS A questa frase s'ajusta amb tota exactitud a Ja música dc Schumann. Sentint-se un compositor amateur, el seu geni i el coneixement de la tècruca pianística el van capacitar per compondre durant una desena d'anys (de 1830 a 1840) obres únican1ent consagrades al piano, tret d'algunes excepcions. Una música amb una capacitat evocadora i commovedora d'immens potencial. Potser perquè s'organitza des de les emocions per crear la fom1a, i no des de la forma per tal de crear emocions. Just quan formal itza la seva relació amb Clara Wieck, la seva producció fi ns aleshores consagrada al piano marca una ruptura. Òbviament, apareixeran noves obres per a piano en el futur, però d'una manera més esporàdica. El seu univers instrumental funciona per etapes. Les preocupacions de l'instant, Ics realitats musicològiques i sobretot les confusions i agitacions psicològiques es manifesten en les prioritats de cadascuna. El 1830 Schumann és el poeta, deixeble de Jean Paul, qui s'expressa per mitjà del piano i compon les variacions Abbeg op. 1, obra no dedicada com ell pretenia a la comtessa PauJine Abegg, sinó a Meta Abbeg, la qual hauria retrobat en un ball de disfresses i que més endavant descriurà com: "Una vella senyora de vint-i-sis anys, intel·ligent i músic, però ossuda i desagradable." Ja veiem el carnaval, en què es confonen les identitats i apareixen els dobles. Tanmateix, l'obra acaba sent un virtuosisme de bon gust amb un to desenfadat i parodiat a l'estil de Jean Paul. La concepció dels Papilions op. 2 inspirada per les darreres pàgines del Flegeljahre (l'edat del paó) de l'inevitable Jean Paul, es mostra ja sota el signe del doble en les seves marcades correspondències d'identitat. Walt i el seu doble invertit Vult, Eusebius i Florestan, depressió i expansió, intercanvi d'aparences per tal de descobrir les seves identitats en el reflex de l'altre. El Schumann dels grans cicles pianístics comença a aparèixer. Del 183 I a 1834 estudia piano amb Friedrich Wieck. Per sobre de tot predomina el seu desig d'aconseguir la tècnica del virtuós i, per tant, no és temps de poesies. Les relacions familiars es deterioren i per primera vegada viatja a les regions més negres de l'angoixa, aquelles on podem perdre la coherència. Som el 1833. És possible que en aquesta situació tingui necessitat d'una afirmació estricta en relació amb la seva obra. Una afirmació podríem dir artesanal dc la seva capacitat artística. Potser per aquest motiu és el moment de l'Allegro op. 8, els Estudis sobre Paganini op. 3 i op. JO o bé la Toccata op. 7. Supera la crisi, festeja amb Ernestina von Friken. Una eufòria una mica forçada veu l'elaboració del Carnaval op. 9. La fantasia i el seu seguit de personatges inestables tenen via Lliure. Schumann reconeix, però. la necessitat d'equilibrar aquest desbordament en una obra més estricta però alhora també inspirada: els Estudis simfònics op. 13. Amb aquesta obra entra en una nova etapa que durarà fins al 1836. En aquest moment Schumann sabia que no seria un virtuós i havia de convertirse en compositor fos com fos. Es llança a les grans f01mes component les sonates. És aleshores quan Clara Wieck ocupa el seu ten-eny afectiu. Ha de mostrar-se digne d'ella; però també pot ser que es distanciï d'ella. El distanciament ha començat amb la paràlisi del dit; però ella es pot convertir en una prolongació d'ell mateix gràcies a l'obra ben construïda d'un músic seriós que ha escrit sonates. De fet, la ins piració de Schumann sembla que no s'acomodi gaire bé a les estructures formal s clàssiques, perq uè és la imatge de la seva personalitat: massa ansiosa i impacient per ser encaixada. Destrueix l'estructura pel conflicte intem, fins que s'eleva com una na ire fresca de consciència. En la Fantasia op. 17 Schumann troba la millor manera per acomodar coherentment i formalment la inspiració. a Fantasia és l'obra que fa la h·ansició amb la darrera etapa, que s'allarga fins al 1839. Friedrich Wieck, que s'oposa a la relació del compositor amb la seva filla Clara, entra en la vida de Schumann projectantlo cap a la frustració. És un període d'incerteses, d'esperances i desil-lusions que condicionen els actes creatius d'un artista. És el moment dels grans cicles i obres segmentades. Obres en les quals la composició esdevé una expressió de les fluctuacions de la seva subjectivitat. Schumann escriu en una carta el 1835: "En/a meva música es pot trobar la lluita que he mantingut per Clara ... el Concert, les Sonates, les Danses de la congregació de David, Kreisleriana i Novelettes són de dalt a baix inspirades en Clara." La presència de la frustració fa que la tensió interna i la incertesa siguin massa intenses per a SchUD1ann, fins al punt de no tenir la paciència d'esc1iure obres d'acord amb les regles clàssiques. La literatura reprèn la seva influència. És l'època del discurs d'E. T. A. Hofmann: les Phantasiestücke op. 12, Kreisleriana op. 16 i les Nachtstücke op. 23. És també el retorn a la infància amb les Escenes d'infants op. 15, les quals són una respiració temporal, una tomada a un temps en què s'és feliç pel fet de viure i els elements màgics controlen la mort. En què troba la vocació poètica primigènia i autobiogràfica. El compositor se sustenta en eU mateix per trobar la serenitat perduda. El1840, la producció pianística pura acaba bruscament. És l'any del seu casament amb Clara. Schumann es consagra exclusivament a la veu. El piano ha traduït les seves angoixes i frustracions, la veu només és susceptible d'expressar el final de la lluita. El 2 1 de novembre de 1843 Schumann anota en un diari: "Tinc dificultat d'expressar-me amb paraules o per escrit, i en canvi un quart d'hora al piano em permet dir més coses... ··, '·Projectar llum en el més profund del cor llumà. fleus aquí la vocació de l'artista. " Schumann ho va escriure l'any 1843. En aq uesta declaració de principis ens manifesta la seva pròpia vida i la seva manera de crear; ens dóna el sentit dels seus conceptes ètics i de la seva poesia literària i musical. la qual sempre mira de cara als ideals més elevats. Només ens queda entendre l'obra sense la racionalització necessàriament restrictiva del llenguatge de les paraules. L Quan formalitza la relació amb Clara Wieck, la seva producció consagrada al . p1ano marca una ruptura. RMC 259 29 221 Els lied era l'oinbra de Schubert És BEN SABUT QUE LA PRODUCCI Ó LIEDERÍST ICA, JUNTAMEN T AMB LA PIANÍSTIC A, ÉS UNA DE LES FONAMENTALS EN L'OBRA MUSI CAL DE ROBERT SCHUMAN N. ESCRIGUÉ EXACTAM ENT 4 13 Lieder, DI VIDITS AIXÍ: 29 1 PE'R A VEU I PIANO (o ALTRES INSTRUME NTS), 32 PER A DUES VEUS I PIANO, 26 PER A TRES O MÉS VEUS I PIANO, 28 PER A COR MASCULÍ a cappella I 36 PER A COR MIXT a cappella. Es TRACTA, PER TANT, D'UNA PRODUCCI Ó CONSIDER ABLE, TOTA D'UNA GRAN QUALITAT. ~er MANUEL CAPDEVILA i FONT chumann tenia una admiració molt profunda pel gran creador del gènere, Franz Schubert. En la seva adolescència fins i tot arribà a escriure-li una carta declarant-li la profunda admiració que sentia per la seva música, que devorava així que era editada; malauradament no arribà a enviar-li aquesta carta, i dic "malauradament" perquè estic convençut de la molta il·lusió que li hauria fet al compositor vienès, tan mancat de reconeixement en aquell moment. Per això no és estrany que n'heretés l'afició de musicar poesia per crear unes miniatures musicals i convertir-les en veritables obres d'art. També heretà d'ell el gust per crear cicles de lieder, que Schubert havia elevat a un nivell pràcticament insuperable. Els de Schumann es poden situar al mateix nivell. En canvi, no el seguí en el gust de Schubert vers la música popular, ni tampoc compongué lieder llargs, com alguns de Schubert: ell era essencialment un miniaturista. Una diferència important que es veu en comparar l'obra d'aquests dos compositors, és el tractament més refinat atorgat per Schumann a la part pianística, tot i la genialitat del piano schubertià. Schumann fou bàsicament un pianista i és natural que això es noti en tota la seva producció musical. Gerald Moore escrigué que cap compositor no tingué la màgia de Schumann per fer-nos oblidar el caràcter percussor del piano, ni cap alh·e tingué com ell un coneixement tan íntim del piano com a instrument. I curiosament, en els lieder de Schumann el piano sovint comparteix la melodia amb la veu, i això explica, en part, la força dels seus lieder, ja que el piano gairebé mai se subordina a la veu ni la veu al piano. I això que Schumann, probablement un dels més grans melodistes de la història del romanticisme, escrigué que els lieder eren més melòdics i directes que el piano, l'instrument al qual dedicà la part bàsica de la seva creació musical. La llibertat harmònica introduïda per Schubert en els seus lieder, fou duta per Schumann a unes formes més extremes, que feren que al començament fos molt criticat per la seva modernitat (ritmes sincopats, canvis sobtats de modalitat , modulacions enharmòniques, amb abundància d'acords de dominant i setenes disminuïdes ...), que féu que fins i tot Clara, la seva esposa i fidel intèrpret, li demanés S ~e 259 30 222 més d'una vegada que li escrivís una música més accessible. Però la gran diferència que més destaca respecte de Schubert es pot veure en la tt·ia del poetes inspiradors. Schumann tenia una gran cultura i ell mateix era un bon escriptor, malgrat que no de poesia (n'escrigué poca, i únicament musicà quatre poemes propis). Escrigué bàsicament crítica musical, uns escrits de gran interès, que foren reunits i editats posterionnent. I fou molt exigent en el moment de seleccionar els compositors que volia musicar. Schubert no ho havia estat gens; musicà, naturalment, molts grans poetes, i crec que ningú s'ha apropat millor al gran Goethe -que tan malament correspongué a la seva admiració-, però molt sovint musicà poemes sense el menor interès literari, simplement perquè llurs autors formaven part del seu cercle d'amics i li ho demanaven. La inspiració de Schumann no funcionava si no la despertava un bon poema. En això se'l podria equiparar, uns anys més tard, amb Hugo Wolf, i és curiós que, examinant la producció d'ambdós liederistes, es pot comprovar fàcilment que tenien un gust literari molt semblant. Però tot i l'admiració que sentia Schumann per la poesia, en el moment de compondre no la respectava gaire, en el sentit que repetia moltes paraules, i fms i tot frases senceres, i moltes vegades les canviava, per adaptar-Ics millor a les seves melodies. Això no anava en detriment d'aquesta admiració, simplement se'n servia i posava els poemes al servei de la seva inspiració. passant els seus escrits crítics, de vegades trobem rases sorprenents, que expliquen aquesta actitud. Per exemple, escrigué que la poesia era una forma rtística inferior, que un poema era com una taronja de la qual s'ha d'extreure el suc, i que el poema ha de portar la música com una garlanda, i sotmetre-s'hi com una núvia. També escrigué que inventava els títols dels lieder segons la música que havia compost, mai a l'inrevés. En qualsevol cas, dotat d'una sensibilitat exacerbada, Schumann feia seva les emocions dels poetes amb una notable intuïció psicològica. En el moment de seleccionar un poeta per musicar-li algun poema, li agradava especialment que el poeta fos un contemporani, i millor si el podia conèi..xer, i encara més si compartia les seves idees liberals. RJ Schum ann és, probablement, un dels més grans melod istes de la història del romanticisme. Schumann musicà poemes de 72 escriptors. Pocs melòmans són conscients que el poeta més musicat per Schumann fou Friedtich Rückert, poeta que en general s'associa sempre amb Wolf. Schumann li musicà 48 poemes. El segueix, amb 43 poemes, Heinrich Heine, aquest sí, associat per tothom amb Schumann, i amb molta raó, ja que tot i les meravelles que ens oferí l'últim Schubert, fou veritablement Schumann qui millor s'identificà amb la poesia del gran poeta romàntic alemany. El tercer lloc en aquesta llista, l'ocupa Emanuel Geibel (28 poemes), però en aq uest cas, més que poemes propis, Schumann li musicà traduccions, especialment de poemes espanyols, per als qua ls Schumann tingué una inclinació especial. No podia fa ltar, naturalment, Goethe, en una honorable quarta posició, amb 24 musicaci ans, una de les quals molt llarga (les escenes tretes del Faust) i en què no falten totes les cançons del Wilhelm Meister musicades també per Beethoven, Schubert i Wolf. La llista continua amb les 22 musicacions d'Eichendorff (un altre poeta de Wolf) i Kemer, i les 21 traduccions de poemes de Robert Bums. I segueix amb J3 poemes de Chamisso, 12 d'Uhland i Hoffmann van Fallersleben, 11 de Kulmann, I Ode Reinick i Lenau, 9 de Modke (poeta essencialment wolfià), i un seguit de poetes fins a arribar al total de 72 que integren el conjunt de poetes inspiradors de Schumann. Un conjunt que es completa amb les 12 cançons populars que musicà, la majoria tretes del recull de poemes D es Knaben Wunderhorn d'Achim van Arnim i Clemens Brentano. e rida l'atenció la cura especial dedicada a Elisabeth Kulmann, una joveníssima poetessa contemporània pràcticament desconeguda, morta als disset anys, de la qual es cregué obligat a publicar una breu biografia juntament amb les seves cançons. És l'únic cas que conec d'un compositor que inclou, abans de cada poema musicat. una petita explicació sobre les intencions de l'autora en el moment de compondre el poema. Altres poetesses musicades per Schumann foren Lilly Bernhard, Annette von Droste-Hülshoff, Catherine Maria Fanshave, Wilhelminc Lorenz i Marianne van Willemer. S'hi podtia afegir també la reina Maria Estuard d'Escòcia si es confirmés la seva probable autoria dels 5 poemes pu blicats per Gisbert Vincke en les seves b·aduccions d'antics poemes anglesos i escocesos l~ose und Diste/. l Maria Schumann, filla del compositor, i coautora amb el seu parc del text de dues miniatures escrites pel compositor per fes teja r aniversaris de la seva dona . Segons Astra Desmond, el costat molt femení que tenia Schumann féu que la seva comprensió de la mentalitat femenina no l'hagi superada cap altre compositor, i sempre veié amb molta tendresa les noies i les dones. El que Schubert havia planejat i no anibà a realitzar, editar els seus lieder per grups dedicats a un sol compositor, ho posà a la pràctica repetidament Schumann: op. 30 (Gcibel), op. 31 (Chamisso), op. 35 (Kerner), op. 36 (Rei nick), op. 37 (Rückert), op. 55 (Burns), op. 65 (Rückert), op. 89 (Neun). op. 90 (Lenau), op. 95 (Byron,) op. 98a (Goethe), op. 101 (Rückert), op. 103 i op. 104 (Kulmann), op. 11 7 (Lenau), op. 11 9 (Pfa rrius), op. 135 (Maria Stuart) i op. 137 (Laube) . Però també edità sovint lieder de diversos poetes agrupats en un sol quadern. especte de la temàtica dels lieder de Schumann, es pot dir que és molt variada. El que més domina és el sentiment de la natura, d'una manera general i en moltes de les seves manifestacions (els vents, les flors, les fulles, les onades, els ocells, les muntanyes i les valls, i els sentiments de joia o de pena que desperten). Segons el musicòleg anglès Eric Sams, profund coneixedor del món liederístic, la identificació amb la natura. tan típica del romanticisme, es manifesta en Schumann més que en qualsevol altre compositor romàntic. Eric Saros féu una curiosa classifi cació dels temes schumanians. agrupant-los en 65 categories. La natura hi ocupa el primer lloc amb 60 aparicions, seguida pel dolor (39), els somnis (36), l'amor (35), la virilitat (3 1), la curiositat (29), i els anhels (25). No hem d'oblidar la complexitat de la vida interior de Schumann i les llargues i nombroses crisis que patí, que el portaren a la bogeria dels seus últims anys, i que necessàtiament s'havien dc reflectir en la seva obra, en la qual apareixen molt sovint els sentiments de culpa i indignitat que el perseguiren tota la vida, i molts dels temes que escolli reflecteixen precisament un sentiment d'a"Uiament i d'ésser diferent i una mena d'anhel per ser en un altt·e lloc. Temes que, d'altra banda, es veuen compensats per molts altres que mostren acontentament, benestar. joia, fe licitat o plaer, sorgits en els moments més serens i tranquils de la seva vida. Robert Schumann fou qui fac ilità l'evolució dellied des de Franz Schubert fin s a Hugo Wolf, tot ocupant la posició central en l'esplendorós trio SchubertSchumann-Wolf, els tres noms bàsics de la història de l'evolució dellied alemany i llurs representants més genials. La temàtica que domina en els lieder de Schumann és el sentiment de la natura en les seves diverses manifestacions. R I®C 259 31 223 "Florestan, Eus ebiu s, Mei ster Raro ... & Robert Sch um ann , escriptor" ROBERT SCHUMANN PASSÀ LA SEVA ADOLESCÈNC IA DUBTANT SI HAVIA DE DEDICAR-SE A LA LITERATURA O A LA MÚSICA. per FRANCESC CORTÈS l dilema no sobtaria, si no fos perquè l'afecció a les lletres tintà l'esdevenidor de compositor i de crític, sorprenentmen t influent. El seu pare, llibreter d'ofici, no reeixí com a escriptor més enJlà d'algunes novel·les i traduccions de Byron i W. Scott. A recer del negoci familiar, R. Schumann accedí a les obres de Chamisso, Tieck, Schiller, Brentano, Armin, Uegí Ariosto i es forní de clàssics i mitologia. Però, sobretot, s'impressionà amb les lectures d'E. T. A. Hoffmann i de Jean Paul Richter: el corprengué l'estil de I'Sturm und Drang. Coneixia el Faust de Goethe, i recitava de memòria fragments d'obres de Jean Paul, el Titani Hesperus. lmità l'estil de Richter ( J 763-1825), la seva nanativa i l'estètica enh·e revolucionàtia i racional. Si Richter signava com a Jean Paul en homenatge a Rousseau, Schumann prenia com a mirall dels seus escrits i composicions els personatges i les novel·les de Richter. Estudià Dret a Heidelbert, a contracor: el seu pare no creia que la música, i encara menys la literatura, convertissin Robert en home de profit. Els contactes amb Thibaud, professor de Dret però alhora significat músic diletant, sembla que no l'influenciaren gaire. Ideològicament, Schumann, si hagués nascut a les nostres contrades, hauria estat un "romàntic exaltat". De fet, els seus primers escrits es publiquen alhora que les primeres alenades del romanticisme es desclouen a Catalunya - Pifener, Aribau, Milà i Fontanals o Ribot i Fontserèi que Larra i Masamau donen el tret de sortida romàntic a Madrid. El 1831, a la conservadora revista "Allgemeine Musikalische Zeitung", Schumann publicà Un opus 2, dedicat a l'encara desconegut Chopin. L'editor, G. W. Fink, va permetre a desgrat que sortís l'escdt. El to era innovador: apareixien personatges ficticis -Florestan, Eusebi us, Meister Rara- i destil·lava frases exaltades sobre el pianista polonès: "Ell tocà com un posseït, conjurant figures de viva actualitat ... , per fi alguna cosa decent!" E RMC 259 32 224 Amb un to abrandat, Schumann feia un paraHel entre les variacions sobre «Là ci darem la mano» i l'argument de Don Giovanni. El recurs va fer 1iure el mateix Chopin. L'enravenat Fink optà per no publicar res més d'aquell jove forassenyat de costums llibertines, Schumann. Als escrits publicats en altres revistes, com "Komet", continuà mostrant-se contrari a la música de Rossini, precisament el repertori que llavors s'ensenyada de tot Europa, alhora que feia escarafalls a la música francesa. 1 romanticisme no fou cap moviment unitari. E Hi confluïen dues tendències oposades: l'actitud revolucionària , renovadora, oposada al pensament reaccionari i historicista; és a dir, liberals versus conservadors. Schumann , en els seus escrits, parla d'unes esquerres avantguardistes, en què també es diferencien els "seguidors de Beethoven", i d'unes dretes tradicionalistes -els teòr-ics del contrapunt-, separades per actituds centristes. La visió estava condicionada per la situació política, complexa i pusil·lànime, de les terres germàniques. No cal dir que eU, al juste milieu, militava amb els romàntics innovadors -agermanats en la seva creació literària, la Davidsbündler (Lliga de David)-, menh·e que els oposats els anomenada "burgesos", també amb el mot d'inspiració bíblica: els "filisteus". El 1834 creà la revista "Neue Zeitschrift für Musik". La insatisfacció per la música del seu temps, el desig poètic de restablir allò veli ta ble, i la necessitat de posseir un mi~à musical sense traves l'esperonen des del primer número. Encara no tenia ni vint-i-quatre anys; la dirigí fins al 1844. Allí apareixen articles que somogueren la vida musical alemanya, malgrat el tiratge migrat de la publicació. El clima polèmic del Kaffeebaum de Leipzig, on es reunia amb Wieck, Knorr, Schunke i Lyser es traduïa en la revista. Aquells eren els membres de la Davidsbündle r, amagats rere els cal·lidoscòpics personatges de Florestan, Eusebius, Serpentina, Jeanquirit, Chiatina ... L'agrupació no era només un recurs literari. De ben segur que el paper de "Le Corsaire" i la "Gazette Musicale" franceses o els articles de Berlioz foren el precedent. Els articles que Schumann publicà, aplegats el 1854 en Gesamme/te Schriften iiber Musik und Musiker, inclouen des d'aforismes, anuncis, a veritables assajos; són un referent del segle XIX: La Simfonia La revista "Neue Zeutschrift für Musik" va néixer de la insatisfacció per la música del seu temps i el desig poètic de restablir allò veritable. ROBERT SCHUMANN VA ESCRIURE NOMBROSOS ARTICLES, ALGUNS DELS QUALS REFERENTS DEL SEGLE XIX només en varia el material d'un art a l'altre." Aquesta tendència romàntica a la unitat de les arts passava per considerar la música com a únic llenguatge veritable i autèntic, pel fet de no ser metafòric. En els seus articles, Schumann creu en els "colors" i la poiesi de les tonalitats -ja ho havia dit Schubert-, en un procés inexplica ble gestat pel compositor. Un dels seus articles més llargs fa un acurat seguiment de la Simfonia fantàstica, sobre la reducció per a piano publicada per Liszt el 1834: la immediatesa d'allò nou és element d'atenció. Tots els seus escrits traspuen la voluntat de canviar el medi musical: en Editorial d'Any Nou ( 1835) vaticina la fi de ''l'època dominada pel costum d'intercanviar afalacs", i desi~a un any "millor". Ara que tan de moda està el concepte de cànon estètic, trobem actuals els articles de Schumann dedicats a crear el seu museu sonor de la Lliga de David amb obres de Chopin, Clara Wieck, Henselt, Loewe, Liszt, Schubert, Mendelssohn ..., i com a cimall el monument a Beethoven, que també va "romantitzat", però ben "petrificat", com un model atemporal. ~e 259 T fantàstica de Berlioz ( 1835), Cartes d'un amant (de la música) (1835), El Museu (1837), La pilota de L'editor (1837), La Simfonia en Do de Schubert (1840), Nous camins (1853), per esmentar-ne alguns. Schumann pensava que "la millor crítica és aquella que produeix una impressió comparable a la de l'original". Les seves són unes manifestacions subjectives, apassionades, que captaren l'atenció de la joventut gennànica, i que no només saberen descobrir Bt·ahms, Chopin, Berlioz, Gade o Schubert, sinó que reflectiren el quefer de tota una generació, com Moscheles, Hummel, Herz, Field, Cramer i Bennet, , compositors que sense la seva generositat hom hauria pogut considerar els seus adversaris. Art i vida són inseparables per a Schumann: "L'estètica d'una art és igual a la resta; ota la faramalla dialèctica, les al·lusions críptiques a persones i fets contemporanis, d'estil directe i atractiu, però, és moguda per un sentiment nacional germànic indubtable, idealista fins al moll de l'os, malgrat les seves anàlisis formalistes. És antiitalianista, escriu atzagaiades contra Meyerbeer d'una cruesa inaudita, bandeja el repertori Biedermeyer i tot allò germànic que sembli influenciat per la moda francesa o italiana. Avui no podem prendre com a dogma de fe el seu posicionament, com proposava Fubini. Els escrits de Schumann són una imprescindible mesura del seu temps i tarannà; l'estimable qualitat literària encara aconsegueix abassegar-nos, deutor de Hoffmann i de Jean Paul. Fa cent anys, en les pàgines de la "Revista Musical Catalana", F. Lliurat recordava una aclaridora frase de Schumann: "El romanticisme no consisteix pas en fer reformes y figures extranyes: existeix sense tot això si'/ músich es un xich poeta. " l Schumann, prou coherent, va ser poeta. La tendència romàntica a la unitat de les arts passava per considerar la . musica com a únic llenguatge veritable i autèntic. 33 225 P1o11eer sound. vision.soul Quants colors calen per a una posta de sol perfecta? PDP·t¡)4HDE Televisor de Plasma d'Alta Definició El nou televisor de Plasma (Pure Vlslon) de Ploneer amb tecnologia Super Clear Drlve pot reproduir més de mil milions JURE vi s 1 on de colors, que units al sorprenent contrast I brillantor atorguen una espectacular profunditat a totes I cada una de les Imatges. A més, el revolucionari convertidor d'Alta Delinlcló és capaç de transformar Imatges estàndard conferinl·los la màxima qualitat. Disponible en 127 o 109 cm, el di~seny elegant i esvelt és tan estimulant com les seves prestacions. Tot plegat el converteix en el marc preferit per gaudir de pel·lfculcs. ¡ocs 1 lnternet. O si ho prefereix, per visionar amb ::::~·:,':,7:,::::~'::;;7;:~::·::~:::::~:::;.:::::.::::~: :::,o;:;;,~'"' m"''' '"~ wrtl•d• / 1 RETRAT l ,'.l'fllf;tlt;l Darina Takova va tornar a Bar celona amb un dels papers que més ha treballat i amb una de les obr es que més identifiqu en la seva trajectòria fins ara: emiramide. Deu anys de reconeguda carrera internacional, especialment en el repertori belcantista i francès, li confereixen la força i la seguretat per continuar endavant entre les sopranos de més prestigi de l'òpera actuals. El 2006 debutarà amb Faust al Metropolitan per culminar tm a trajectòria sòlida qu e continuarà donant fruits esplèndids. Sempre ''reina" a l'escenari per MÒNICA PAGÈS i SANTACANA ostè ha manifestat en diverses ocasions que Barcelona ha estat fonamental en la seva carrera, evidentment pel Premi Francesc Viñas que va guanyar el 1993. -Sí, va ser molt important per a mi. Vaig ser la primera cantant búlgara de guanyar aquest premi i me'n sento molt orgullosa. Gràcies al Premi Viñas també 1•aig conèixer el meu representant i per això també n'estic molt agraïda. jo ja feia alguns anys que cantava al Teatre de l'Òpera de Sofia i vaig arribar a Barcelona amb una seguretat que no hauria tingut sense aquells anys d'experiència. -Com va ser la seva fmmaci ó vocal? -lo no vinc de família de cantants, els meus pares n o tenen res a veure amb aquest món. Però ja de ben petita van veure que tenia molt bona veu; a l'escola cantava les parts solistes del cor, i a mi sempre m'agradava cantar. Llavors vaig començar a estudiar cant als disset anys. Vaig estar cinc anys a l'escola de música i cinc anys més al Conservatori. És molt difícil entrar al V Consen,atori de Sofia. Les proves són molt dures, molt exigents. jo vaig !taver de fer tres exàmens. per poder entrar-hi. Un cop dins, et preparen molt bé, en tots els sentits. El més difícil, per a tot cantant, és trobar el mestre amb el qual congeniïs, el que t'entengui i et guiï adequadament. jo vaig tenir la sort de treballar amb Matilde Pinkas, que després es va traslladar a Barcelona. precisament. Tot i que el gran mestre sempre és l'escenari; fins que no t'hi trobes, no saps qui ets realment. En aquest sentit. em va ajudar molt poder entrar al Teatre de Sofia i treballar-hi com a cantant de repertori. Ara. malauradament, hi canto poc, m'hi conlli den de tant en tant, quan la meva agenda m'ho permet. -El prestigi dels cantants búlgars, ¿l'ha ajudat o l'ha condicionat negativament per obrir-se camí? -fo m 'ho he fet tot tota sola. No puc dir que ningú m'hagi ajudat. això és ben veritat. En els meus inicis. vaig arribar a fer més de cinquanta audicions, que és moltíssim. Als cantants sempre se'ls demana que estiguin al cent per cent, no se'ls deixa passar ni una. En canvi, l'entorn en què s'han de defensar és més arbitrari. És cert que el fet que Bulgària, un país petit com és, hagi donat tants bons cantants, feia que quan em presentava en algun concurs, sempre hi havia més expedació del públic, i una certa temença dels altres cantants. Aquest [e1 ni m'ha beneficiat, ni m'ha perjudicat, aquesta és la veritat. Quan vaig començar, la nu!l'a veu era més difícil de definir, sempre ha estat molt especial. Després, amb el temps, s'ha anal veient que correspon a una veu de soprano lírica coloratura. Però he hagut de treballar molt. és un gran esforç aconseguir que et reconeguin. I ara, els que vénen darrere. em sembla que ho tenen pitjor, amb la crisi econòmica que estan vivint molts Iea tres del món. -¿Va tenir clar des del principi que el seu camp artístic seria l'òpera italiana, el bel canto, les obres d'autors com Rossini, Bellini o Donizetú? -Sí. Una vegada vaig cantar Strauss i no m'hi vaig senrir gens còmoda. El repertori italià és el que realment està fet per a la met•a veu. Xo twmés pel domini de la llengua. He tingui la sort que he pogut anar escollint les operes amb ~e 259 35 227 EL LICEU VA PODER ESCOLTAR PER PRIMERA VEGADA DARINA TAKOVA AMB La Traviata, UN ALTRE DELS GRANS PAPERS QUE HA INTERPRETAT EN NOMBROSES OCASIONS ALS PRINCIPALS TEATRES D' EUROPA. U NA CARRERA QUE HA ANAT FORJANT AMB LA SEVA PERSONALITAT ESCÈNICA I MUSICAL SENT CONSCIENT DE LA DIFICULTAT QUE PLANTEJA CADA OBRA I FENT LLUIR LA SEVA VEU AMB PASSIÓ, AMB LA PASSIÓ QUE L'ESTÀ GUIANT P ER LA MAJORIA D'ESCENARIS DEL MÓN. DARINA TAKOVA TÉ UN TRACTE PLANER I MOLT COMUNICATIU, TOT I EL SEU FÍSIC TEATRAL, AMB UNES FACCIONS FORTES I BEN MARCADES, QUE S'ADIUEN MOLT AMB ELS PAPERS FEMENINS QUE INTERPRETA. PARLA DE L'OFICI DE CANTAR AMB TOTA NATURALITAT, SENSE MISTERIS NI MISTIFICACIONS, SENSE AMAGAR LA LLUITA PERMANENT QUE SIGNIFICA AMB EL PROPI COS I AMB LES EXIGÈNCIES QUE PLANTEJA CADA PRODUCCIÓ. I®C 259 36 228 molta llibertat, sabent molt bé què buscava de treballar en cadascuna. Cada compositor és un món. Hi ha obres que se salven, canti qui les canti, encara que el cantant no sigui excez.tent, com pot ser Madama Buttedly. Però, en canvi, n'hi ha d'altres que exigeixen que la cantin grans figures, com pot ser el cas de Semiramide, perquè si no se sap cantar bé, són obres molt complexes musicalment i poden caure, poden resultar avorrides, no es poden copsar en tola la seva riquesa. El Mozart italià, per exemple, si el saps cantar bé, et fa treballar molt la veu, és un gran geni, en aquest sentit, et col·loca molt bé la veu. Però si no saps interpretar-lo bé, és impossible, no el pots cantar. Per això diuen que en Mozart és com si cantessis despullada. No és ben bé això, per a mi. Penso que et demana que entenguis el que busca amb la música, amb la veu. Ara estic fent molt Donna Elvira, perquè m'agrada la seva passionalitat, el seu caràcter. En Rossini, les òperes còmiques són una mica més fàcils que les serioses, com aquesta Semiramide, que t'exigeixen que aprofundeixis moltísism en el personatge i en la música. Per a mi, Semiramide és una obra mestra, però demana un públic preparat, que l'hagi escoltada diverses vegades, que conegui bé la història, que tingui un coneixement de l'obra. Si no, es pot fer pesada, no es pot arribar a copsar del tot. jo, corn més l'he anat treballant, més he descobert que es tracta d'una obra mestra. Això també passa amb Bellíni i amb Donizetti, si no se saben cantar amb tot el cor, posant-hi la pell, poden ser molt avorrits, i això el públic ho nota de seguida, s'adona de seguida quan un cantant es reserva la seva veu, no canta amb tot el cor. -Vostè ha volgut treballar un repertori molt ampli, ha cantat obres barroques com el Rinaldo de Handel a La Scala i també òperes modernes. ¿Ha estat una intenció premeditada o Li ho ha anat portant la mateixa carrera? -Segurament és per la naturalesa de la meva veu i la curiositat que sento. Com he dit abans, he pogut triar amb cura i consciència. Sóc una cantant molt inquieta, amb moltes ganes de descobrir coses noves. Sí m'avorreixo, estic perduda, ja no puc donar res de bo. M'agrada que em sorprenguin, que em captivin, trobar elements en les òperes que m'atreguin molt, que em facin vibrar. Vaig fer una vegada una Margerifle a Nàpols que va ser molt difícil d'interpretar, havia de ballar molt, i cantar enlairada tres metres i baixant per una escala de corda, una posada en escena molt complexa, però molt interessant, feta per un francès. Vaig gau- dir-ne molt fent-la, perquè mostrava tota la bogeria del personatge. Reptes com aquest són els que m'agraden, però sempre amb un rigor, no sense que hi manqui un sentit. Fins ara sempre he fet papers de reina, mai de serventa. No m'agraden els personatges fluixos, tous, les dones que es mostren dèbils. El meu temperament i la meva veu estan fets per a dones difícils, més perverses. -¿Se sent còmoda amb les posades en escena que es fan actualment, les que volen trencar motlles? -En principi, sí. L'únic que em molesta és que desvirtuïn completament l'obra original. quan veus que no té res a veure amb el que buscava l'autor. Aquesta producció de Semiramide s'allunya molt de la visió que tenia Rossini, per això ha estat tan polèmica, per això a bona part del públic de Barcelona no li ha agradat, ha estat dividit. -Com es pot lligar la visió que té un cantant del seu personatge amb el concepte que imposa el director d'escena? -És clar, això sovint és molt difícil, però en general els directors d'escena estan oberts als comentaris que els puguem fer els cantants, sobretot si hi ha alguna ària que volem cantar amb més comoditat o hem d'estar més pendents del director. jo encara no he trobat cap director d'escena que es negui a modificar alguna cosa que li demani el cantant per millorar la seva interpretació. Però és veritat que moltes vegades es busca massa la provocació. Actualment es fan lectures diferents de les obres. No tot es veu tan bonic com abans. Cada història mostra aspectes de l'ésser humà complexos i sovint molt foscos, i això es remarca més, actualment, més que abans. Les posades en escena d'una persona com Calixta Bieito em resulten molt interessants en aquest sentit, perquè mostren més aquesta part obscura, complexa, dolenta, si es vol, de la realitat humana, com es veic1 en Un ballo in maschera. f això sempre és interessant. He tingut la sort que he pogut anar escollint les òperes amb molta llibertat, sabent molt bé què buscava de treballar en cadascuna. gran alegria treballar amb ella i també amb fuan Diego Flórez, que és extraordinari. Tots els que cantem aquesta producció de Semiramide ens avenim molt, tenim molta amistat, fins i tot sortim a sopar junts. Per això és molt satisfactori per a mi poder treballar amb ells. No som gaires, de fet, i tots ens coneixem. -¿No creu que hi hagi la competèn- -¿Creu que potser l'òpera actual busca per sobre de tot que se'n parli, encara que sigui malament, per atreure l'atenció i captar més públic? -Segurament. De vegades es cometen grans errors amb aquesta intenció. Es busca massa un aspecte visual de l'espectacle, i de vegades va en detriment del musical. -El repartiment d' aquesta Semiramide és un exemple clar de l'actual ge- cia que de vegades sembla haver-hi entre els cantants? -No ho crec. Cadascú té la seva personalitat, cadascú és únic, i això ho saben els empresaris i el públic. Es treballa molt millor quan ets amic, evidentment. neració de cantants que ja gaudeixen de prestigi. Com és la relació entre vostès? -Daniella Barcelona i jo som grans -Quina perspectiva té del seu passat i del seu futur? amigues, fa molts anys que compartim moltes òperes, hi ha temporades que hem treballat juntes més de sis vegades, que és moltíssim. De fet ens consideren la parella rossiniana delmoment, com ho havien estat abans altres cantants famoses, com la Sutherland i la Home, o tantes d'altres. Ara es pot dir que som nosaltres. Per a mi és una -Estic contenta de trobar-me on sóc, després de deu anys de carrera, de molta lluita. Em sento feliç de veure que hi he arribat, que ho he aconseguit. Però el cant és un ofici que no s'acaba mai, en què sempre estàs aprenent. -Aquest any vinent debutarà al Metropolitan. Com veu aquesta fita en la seva carrera? -Evidentment, és molt important per a mi. fo ja he cantat als Estats Units, al Camegie Hal/ i a Los Angeles, però el Metropolitan sempre és el Metropolitan. En tinc moltes ganes, perquè el públic nord-americà és molt colorós, és molt apassionat, i això sempre és un gran estímul per a un cantant. -Com es protegeix la veu amb el ritme d'actuacions que s'exigeix avui dia als cantants? -Sí, és cert, aquesta professió s'ha fornal molt estressant. La veu és un instrument molt delicat, s'ha de vigilar molt. Però ens hi hem d'acostumar. El més important és donar-ho tot quan es canta. Tenir sempre cura de poder estar al màxim de les teves possibilitats. IM V:iSTA MUsiCAi··cATAiANAI l C/ SANT FRA "CESC DE PAULA, ~ BUTU.ETA DE DOMICIUACIÓ BANCÀRIA ¡ 2. - 08003 BARCELONA Senyors. els agrairé que amb càrrec al meu compc.elllibreta atengui n els rebuts que els presentarà el Consorci del Palau de Ja Música Catalana, pel pagament dc la meva subscripció a 'Revista Musical Catalana· l i ENTITAT L • l L OFICINA DC I I I I I LU NÚM. COMPTE l Titular compte:.................................................................... ............................................................................... I I I I I I I I I I DNI: ............................................ i Signatura: ~ BUTU.ETA DE SUBSCRIPCIÓ : l I ¡ ¡ i i i j ; 1 Nom i counoms del subscriptor: ................................ .................................................................................................... ¡i Adreça: .......................................................................................................................................................... .......................................... !! ¡ Població i Codi postal: .................................................................................................................. Telèfon: .................................. ! Amb Jo quotn wmul dc 25,24 €. Faré efectiu l'import mitjançant domiciliació bancària (o bé taló bancari adjunt n favor de 'Revis ta Musical Catalana'). Per a subscripcions a l'estranger. consulteu el preu. ! : i i i ¡ ,i, LES SEVES DADES SllRAN INCORPORADES ALS PITXERS DEL GRUP PALAU DB LA MÚSJCA (ORFEÓ CATALÀ. FIJNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PAlAU DE LA MúSICA 1 CONSORCI DEL PALAU DE LA MúSICA CATt\l..i\NA). AMB SElJ AL CARRER DE SANT FRANCESC DE PAULA, 2, DE BARCEI..O:-IA, CP 08003. PER : FER·NB LA GI'SI1Ó OENERAL. I EN AQUESTA ADREÇA POT EXEROR 1UTS El..S DRETS D'Ace~. REC.11ACACIÓ, CANCEI..·LACIÓ I Of'OSICIÓ. ! ¡ i,. i ________.._ _____.,__________ ....______..............._____ __..__ ________________.....__................_.....__.......... .._________________________..: ,:... _... _. , ._.. ,. _. , 37 229 30 violines JO vio/as 1O violonchelos 6 contrabajos 4 timbales 4 trompas 3 trombones 2 oboes 2fagots 2 clarinetes una tuba un director .3 , ,--3 - , ~~;;;·é~~-., ~3;¡;,.,. , ~=3 -. ~3~ ~3 ~ ~3 ~ ,..-3 -, ~3 -. ,3 , , -3 - . <18 . - .-3 -, .......... .-3 -, .-3 ~ las combinaciones de un experto producen resultados innovadores MPG MEDIA PIANNING GROUP Grupo de expertes lfderes en comunicaclón. 38 182 Miembros del Consejo de Mecenazgo del Palau de la Música Catalana IPR E eR rT •e A lt'.ll()lfjir;l El Quartet Quiroga torna al Palau ELS DIUMENGES AL PALAU. Cuarteto Quiroga. Desprez, Mendelssohn, Ravel. PALAU DE LA MÚSICA. 28 DE MAIG DE 2006 (18 h). · 'U art de la fuga' per Musica Antiqua Koln IBERCAMERA. Musica Antiqua Kèiln. Dir.: Reinhard Goebel. Bach: L'art de Ja fuga. per LLUÍS TRULLÉN uanyador del Premi El Primer Palau i recentment primer premi del concurs Ciutat de Manresa, el Quartet Quiroga toma a Barcelona per oferir en el cicle Els Diumenges al Palau un programa ded icat a obres de Desprez, Mendelssohn i Ravel. Aquesta conjunt de cambra està integrat per Ai tor Hevia, Cibran Sierra, Lander Etxebarría i Helena Poggio, instrumentistes nascuts entre els anys 1978 i J 979. El conjunt, que pren el nom del violinista gallec Manuel Quiroga ( 1892-1961 ), completa des del curs 2004-05 els seus estudis a la Càtedra de Música de Cambra de l'Escola Superior de Música Reina Sofia sota el mestratge de Rai- PALAU DE LA MÚSICA. 30 DE MAIG DE 2006 (21 h). G I per LLUÍS TRULLÉN N ner Schmidt, i en la seva trajectòria artística personal, els seus components han obtingut nombrosos premis en diversos concursos celebrats a Alemanya, Països Baixos, els Estats Units i Suècia. Fins ara el gtup ha obtingut aquests dos primers premis precisament a Catalunya i ara ja es preparen per assistir a diversos certàmens internacionals. David Atherton dirigeix compositors britànics TEMPORADA OBC. Dir.: David Atherton. Arnold, Delius, Britten, Elgar. L'AUDITORI. 12, 13 i 14 DE MAIG DE 2006 (21 h, 19 h i 11 h, respectivament). per LLUÍS TRULLÉN E l cèlebre director d'orquestra David Atherton actuarà durant el mes dc maig amb l'O BC en un programa integrat per obres d' Arnold, Delius i Britten i coronat amb les meravelloses Variacions Enigma d'Eigar. La trajectòria artística d'Atherton resulta summament àmplia, cimentada en els inicis quan l'any 1968 Solli va convidar-lo a dirigir l'orquestra de la Royal Opera llouse i esdevenint el director més jove que havia conduït la formació; en el decurs dels dotze anys com a director resident va dirigi r més de I SO actuacions al Coven! Gar:dcn. Nombroses col·laboracions amb I'English National Opera, incloent-hi títols com 1l~ran­ dot, L'amor de fes tres taronges, Peter Grimes, El cava((er de fa rosa ... van convertir aquest director fonnat a la Univc1·sitat de Cambliclge en una o hi ha dubte qu e en el panorama de la interpretació de la música antiga, el conjunt di rigi t per Reinhard Goebel, Música Antiqua Koln, ocupa des de fa més de tres dècades un dels llocs més destacats en la recreació de les obres del ban·oc alemany, sempre caracteritzades per unes versions plenes de vitalitat, energia, profunditat i rigor. En el darrer concert de la temporada de cambra d'lbercamera oferiran al Palau un programa monog¡·àficament integrat per L'art de Ja fuga de Bach, una de les obres de més demanda tècnica i musical, i que permetrà escoltar tot el talent que han envoltat les interpretacions d'aquest conjunt. El conjunt va ser fundat l'a ny 1973 i els seus instrumentistes procedien del Conservatori de Música de Colònia. Des d'un primer moment Reinhard Goebel va dedicarsc a la pre paració d'un programa centrat en la música cambrística i sacra del barroc. Concerts per tot Europa, gires des del 198 1 pels Estats Un its, Amèrica del Sud i Austràlia, l'any 1985 amb motiu de l'Any Bach van actuar a la Xina. Amb un contracte discog¡·àfic exclusiu, en el decurs de la seva trajectòria han obtingut nombrosos premis intemacionals, i enregish<~ments com Cantates de Handel amb Anne Sofie von Orter, els dedicats a autors com Heinichen, Veracini, Quantz, Dieupart, Pisendel o Hasse. o les gr.<~­ vacions d'obres de Telemann, Biber (disc nominat als Grammy de l'any 2004) o). S. Bach esdevenen referència interpretativa obligada. El conjunt, abans del seu concert al Palau, haurà ofert L'art de fa fuga a altres ciu tats europees, i amb una agenda -com sempre- plena, hi destaquen els concerts que oferiran durant cimes de maig a la Tonhalle dc Zuric, a la Philharmonie d'Essen o la Philharmonie de Luxemburg. Ara. al Palau oferiran L'art de Ja fuga de Bach, una ocasió única per gaudir de la sonoritat màgica d'aquest conjunt dirigit per Goebel. de les batutes operístiques més reclamades del Regne Unit. Però a més d'aquest vessant, Athcrton va mostrar una atenció especial pel panorama simfònic i per la mús ica orquestral de cambra. Cofundador l'any 1967 dc la London Sinfonietta, amb aquesta formació ha ofert gran nombre de concerts arreu del món i uns enregistraments guardonats amb prestigiosos premis internacionals. La seva vinculació amb les orquesh·es dels Estats Units ha estat idènticament intensa; del 1980 a1 1987 va ser titular de la San Diego Symphony, a més de dirigir com a convidat orquestres com les de Nova York, Los Angeles, Deh·oit, Dallas, Atlanta, entre d'altres. Organitzador dc diversos festivals de música a Londres i als Estats Units, principal director convidat de la BBC National Orchestra de Gal·les fins a l'any 1997, amb invitacions dc les orquestres de major renom d'Europa -entre les quals la Filharmònica de Berlín-, director honorífic dc la Hong Kong Philharmonic Orchestra (titular duran t onze anys), ara tota l'experiència d'Athcrton es podrà copsar en aquest nou programa del'OBC. 39 231 ISII(jlf;it(l PRECRfTICA ' I • ' ante lO O l'exuberància de l'òpera barroca Excepte Giulio Cesare i en menor mesura Alcina, la producció operística de IHindel gairebé tres segles més enllà de la seva creació continua sent una gran desconeguda per al gran món de la lirica. I per J.C.C. omés cal observar com ara arriba al Liceu Ariodante, ni més ni menys que dos-cents setanta-un anys després que s'estrenés a l'aleshores flamant Covcnt Garden -havia obert Ics portes tres anys abans, el 1732. Després d'un relatiu èxit inicia l, li esdevingué, com a les seves companyes d'època, el gran buíl de gairebé un segle i mig, i després una relativa recuperació i redescoberta ja en ple segle XX. Quan Handel va estrenar aquesta òpera, la seva trajectòria operística estava sotmesa al marcatge de Frederic, el príncep de Gal·les, que amb els seus cortesans volia prendre el protagonisme que tenia el compositor al Teatre Reial -King Theater- des que el 1729 en va assumir la direcció. En aquesta batalla, l'hereu de la Corona va crear una companyia pròpia i amb un pas previ per l'anomenat Teatre de la Noblesa, finalm ent ocupà l'esmentat Reial. Per fortuna, a un tancament de portes succeí l'obertura de les esmentades del Covent Garden, de la mà del seu empresari John Rich, que li va permetre d'oferir òpera dos dies cada setmana enmig de les representacions teatrals. Ariodanle va ser una de les darreres produccions operístiques molt poc abans d'iniciar l'època dels grans oratoris: Egypt ( 1739), Sau/ ( 1739) i El Messies ( l742). De fet s'iniciava el declivi de la gran època de l'opera barroca, camí ja de la modernització del gènere que havia d'arribar aviat amb Gluck i el seu determinant Orfeo ed Eurídice ( 1762). Hom es basa lliurement en els cants IV, Vi VI de I'Orlando furíoso de Ludovico Ariosto, poema cpic del qual van sorgir també les molt coetànies Orlando ( 1733) i l'es- N RMC 259 40 232 mentada Alcina (1735) del mateix compositor, ultra d'altres de diversos músics. L'argument té un cert parentiu amb el d'Otello, amb un cert paral·lelisme Ariodante-Otello, Dcsdemona-Ginevra, Polinesso- lago, Dalinda-Emilia. Lurcamio-Cassio. Tot això en un context històric més reculat, naturalment, i amb un final fel iç que l'allunya del pathos tràgic de l'obra de Shakespeare i Verdi i que, consegüentment, la deixa al marge dc l'òpera tràgica i heroica, tan dominant a l'època. És obra de personatges de carn i ossos malgrat la seva naturalesa i entom aristocràtics, i els seus conflictes se situen plenament en l'àmbit d'una peripècia amorosa de tall romàntic. Tol plegat d'un interès dramàtic relatiu, amb un dibuix psicològic dels personatges poc elaborat. En tot cas, és un material útil com a canemàs per a un gran edifici musical que té en l'exhibicionisme vocal el seu atractiu més preuat. bra de gran envergadura, més de quatre hores i mitja de durada, avança en una successió inacabable dc recitatius i àries -sovint sotmesos a esporga-, aliens a conjunts que donen ocasió al lluïment dels seus intèrprets, especialment els femenins, els quals f01men la part més destacada del repartiment. Obra per a virtuosos, o més ben dit, per a virtuoses, en aquesta estrena liceista serà magníficament coberta per un quadre ideal, encapçalat per Vesseli na Kasarova, una gran especialista en l'òpera barroca - recordem-nc I'Aicina al TNC l'any 1999-, aquí en O el paper transvestit d' Ariodante, el promès per amor de Ginevra, personatge aquest que interpretarà Ofèlia Sala, un paper que encaixa plenament amb les seves tan ben estimades aptituds. La soprano Elena de la Merced, una altra cantant refinada , serà la criada Dalinda, com I'Emilia d'Otello enamorada del malvat - Polinesso-, i també -com aquella- utilitzada en benefici d'aquest. El personatge es farà cos en Ja figura, també transvestida, d'una altra cantant de gran classe, la mezzosoprano Sara Mingardo. Menys matèria tindrà Steve Davislim, una mica el beneit útil o necessari perquè la trama argumental camini amb fluïdesa. Si els intèrprets són grans especialistes en el gènere, també ho és el responsable musical, Harry Bicket, de qui queda el feliç record de la seva versió del Somni d'una nif d'estiu la temporada anterior. Ara només cal que la producció posi el que li correspongui de la seva part en no allargar més la sensació maratoniana que per força té aquesta obra. ARIODANTE de Georg F. Hilndel. Llibret: Antoni o Salvi. Vesselina Kasarova. Ofèlia Sala. Elena de la Merced. Sara Mingardo. Steve Davislím. Denis Sedov. Marc Canturri. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. musical: Harry Bicket. Dir. d'escena: Achim Freyer. Producció: Oper Frankfurt. LICEU. DEL 15 AL 28 DE MAIG DE 2006. PASSATEMPS • ~~••ti«{ttt;l per EDUARD V. PATSI Música encreu ad a Música e ncreuada d'abril 2006 (núm. 258) Horitzontals. 1. La Tercera de Beethoven. Peix musical. 2 . Trobaríeu Ja mateixa vibració. Reger, Rakhmàninov o Ruera. 3 . Part de l'ull que reté la llum (plural). Forte. 4 . Nonnativa de Composició Musical. El director d'orquestra vol ser-ho (i per això s'esmuny per l'li vertical). 5. Se'l donen els protagonistes de l'òpera (del revés, si fa falta). Corda vocàlica. Estudis d'Enginyeria Sonora. 6. Així va començar Neri (Sant Felip). Déu flautista i sàtir. Al pare d'en lintín li hem escapçat la H. 7. Do major. Cinquanta romans. Aquestes tres lletres i les tres següents fan un espectacular cular ball. 8 . Faig cas de les indicacions del dixector (però del revés). Pavelló de la trompa sense la mà del trompista. 9 . Pua de guitarra sense el cap. Mi major. Europeu que no és ni de Ribes ni dels ibers. 10. El pentagrama en té cinc. Els vells temps semblen perfectes per ser lents: els bells de veres vénen després. 11. És molt detallista, però ha perdut les dues notes del principi: el Re i el Mi. El que diu la cantant quan li proposes fer la cançó un to amunt. Verticals. 1. Concentus Musicus Wien i ell són la mateixa cosa. 2. Perfecte sensació. La quarta nola de la Cinquena dc Beethoven: ta, la, la ... 3. La música pot no tenir melodia, però no li pot faltar això. A un to de Sol i de Si. Tema Litúrgic. 4. Orquestra Nacional d' ltàlia. Pia1ússim, no ens equivoq uem. Toca el violoncel fi ns a l' l i horitzontal. 5. Al piano li hem tallat el cap. M'he tacat sense les creus. Cinquanta-un romans. 6. Els bons violins vénen d'allà. Les seves palindrom ies salades. 7. No en passis ni cap per amunt, que tot s'arreglarà. Punt cardinal que gairebé perd el Nord. 8 . Mi major. Un romà. Mi major. Brudieu. Brahms o Bretón. La major. 9 . L'edifici més famós d'aquest carrer era al número 13 (d ues paraules) . 10. La major. Tocarien les cordes amb l'arc. 11. Ni paassat ni fuutur. Eco vocàlic. Solucions e n e l número següe nt. sidokus.com Ins t rucc ions : Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do. Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesMl 00 S l FA LA SOL llE ta particular composició musical. Tencara hi ha w1a altra pisLA RE MJ SOL I~A Sl DO ta: si s'interpreten les notes que hi ha a les caselles ombrejades SOl. Sl 00 I.A llE FA Ml (en ordre: d'esquerra a dreta i de dall a baix) sonen els primers FA M l lli!: S l SO l. 00 LA compassos de la peça musica l que s'indica a l peu del sidoku. 00 f'A SO L RE M l l.A Sl RE Sl SOL LA LA FA 00 Sl l\11 Ml 00 llE SOL FA Solucions en el número seg üent. IDO RE Ml SI SOL Ml LA FA MI Vistes aimar (E. Toldrà) 259 SI -FA Sl SOL FA RE SOL LA <www.sidokus.com> Arpegi de Fa major Sidoku d 'abril 2006 ( núm. 258) ~e 41 233 Sintonitza, sota la teva direcció: Temporada de I'OBC des de L'Auditori 14 maig: Música descriptiva britànica Quatre danses escoceses deM. Arnold; Dues peces de 'Hassan ' de F. Delius; 'Quatre interludis marins de Peter Grimes', op. 33A de B. Britten i ' Variacions Enigma', op. 36 d'E. Elgar. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: David Atherton. 10:55 h (directe). Temporada del Gran Teatre del Liceu 17 maig: Ariodante de Georg Friedrich Handel, amb Vesselina Kasarova, Ofèlia Sala, Elena de la Merced, Sara Mingardo, Steve Davislim, Denis Sedov, Marc Canturri, entre altres. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció: Harry Bicket. 19:50 h (directe). 25 maig: Nabucco de Giuseppe Verdi, amb Maria Guleghina, Leo Nucci, Joyce DiDonato, Aquiles Machado, Giacomo Prestia, Josep Fadó, Wayne Tigges, Serena Daolio, entre altres. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció: Nello Santi. 20:25 h (directe). Temporada dels Amics de l'Òpera de Sabadell 5 maig: La flauta màgica de Wolfgang Amadeus Mozart, amb Sung-Eun Kim, Carles Cosías, Toni Marsol, Rodo Martínez Elisa Vélez, Juan Manuel Muruaga, entre altres. Cor Amics de l'Òpera de Sabadell, Orquestra Simfònica del Vallès. Direcció: Daniel Matínez. 20:50 h (directe). Sintonitza, amb tota la informació: TV3 -teletext pàgina 291 Catalunya Música avui, pàgina 292 Catalunya Música demà, www.catradio.cat www.ritmes.net/docs/progra macatmusica .pdf Intensament clàssics scherzando ., . . ' 1\ v. ) ,, " J ~ , ((' ) ) } BMC 259 43 235 BENET CASABLANCAS Moltes obres -encàrrecs institucionals i alguns premistradueixen diversitat de registres expressius. si bé alguns són mers exercicis de composició. Fins a trobar un llenguatge més personal i estimulant -Celebració o Scherzo-, el recorregut té alts i baixos, en què s'experimenta amb textUI-es riques i atonals -Cinc interludis-, un cert expressionisme amb regust de llenguatge tradicional-Moviment per a trio-, retoricisme -Dues peces per a piano-, aportacions líriq~es força prescindibles -"Es per la ment... " i ''ja és hora que se sàpiga"- i tractaments diversos del material temàtic -la suggestiva Petita música nocturna. Per la seva part, les execucions de les obres són fetes per diversos membres, tots ells de trajectòria reconeguda, que aporten lliurament i estudi d'unes partitures dc considerable cripticitat en el llenguatge. En aquest compacte tenen ca buda des de l'Orquestra de Cambra Teatre Lliure en l'etapa de Josep Pons com a director, passant per la soprano Marta Fiol amb el pianista )ordi Masó, fins al Trio Bartók o I'Euler Quartet, fent gala de la mer-escuda consideració de l'autor. A. Ferrer i Flamarich concentrada els anys previs a la guerra civil. A l'hora de gaud ir d'aquesta música, hem de situar-nos en el context d'una època -fet que suposa també una estètica-, i això val tant per a la parcel·la interpretativa com per a la compositiva, ja que una part de l'obra que s'ofereix és dels seus mateixos intèrprets (Toldrà i Manén). En aquest sentit, resulta especialment gratificant la versió de quatre dels sis sonets per a violi i piano de Toldrà, una autèntica delícia de finor i lirisme, que en l'arquet del mateix Toldrà. molt ben acompanyat per la pianista Enriqueta Garreta, adquireixen un encant deliciós. El mateix Toldrà mostra el seu exquisit virtuosisme en el solo del «Benedíctus» de la Missa Solemnis perfectament individualitzat que mostra la mestria d'aquest gran músic integral. Són enregistraments fets entre 1927 i 1932 -els sonets són extrets d'un disc de 78 revolucions, com tot el matetiaJ, molt ben remasteritzat. També són de la mateixa època les versions de Joan Massià de la Sonata op. 25, "Primavera" de Beethoven i de l'Adagio ma non troppo de ). S. Bach, amb el privilegi del suport de Blanca Selva. Novament és una mostra de refinament poètic, en tot cas amb un material dc característiques molt diferents. La unitat estilística és ponderada en part per l'aportació de joan Manén, una personalitat globalment considerada més propera al romanticisme epigènic que al noucentisme de Toldrà i Massià; personalitat que aquí es manifesta en un aplec d'obres molt properes al seu ideari estètic, començant per una composició seva titulada Lied i continuant per l'explosió exhibicionista de Sarasate amb el colofó de la bella Bagatel·les, op. 13 de Schubert acompanyat al piano per Antònia Pich Santasusagna. Aquest no és principalment un producte destinat a l'exercici de la nostàlgia, ni a l'anàlisi, ni a la dialèctica. És sobretot un CD per al gaudi incondiciona l d'unes obres bellíssimcs esplèndidament interpretades amb una visió i uns criteris propis, però amb el solatge d'un vir1uosisme sòlid i creatiu que transcendeix el pas de corrents i criteris històrics. J. C. C. Petita música nocturna OBRA DE CAMBRA, PIANfS· TICA I VOCAL J. Cabero, M. Fiol. Piano: J. Colom, A. Nieto, J. Masó, M. Cabero. Euler Quartet. Trio Bartók. Ensemble lnsom· nio. Orquestra de Cambra Teatre Lliure (Dir.: Josep Pons). COLUMNA MÚSICA. lCD. 64 Ml N. n l'important catàleg de divulgació musical catalana del segell autòcton Columna Música, trobem aquest monogràfic d'ampli ventall cronològic de l'obra de cambra, pianística i vocal d'un dels compositors contemporanis més reconeguts, influenciat per les avantguardes imperants durant la primera meitat del segle XX: el també pedagog i musicòleg Benet Casablancas (Sabadell, E RMC 259 Toldrà, Massià, Manén. Enregistraments històrics al violí LA MÀ DE GUIDO HISTORICAL eus ací un enregistrament atípic i alhora d'un interès notabilíssim. S'hi aplega l'art virtuosístic d'una generació irrepetible de violinistes d'un gran nivell i dc trajectòries molt distants. Dotze anys separen el més reculat dels tres intèrprets, joan Manén ( 1883- 1971 ), del més jove, Eduard Toldrà ( 1895-1962), amb joan Massià al mig H ( 1890- 1969). 44 236 El substrat dc coetaneïtat es reforça amb el fet que bona part dels enregistraments es van fer de manera força 1956). Arda el ayre VILLANC/COS A LA VERGE DE LA CINTA. HARMONIA DEL PARNÀS. Direcció: Marian Rosa Montagut. Obres de Josep Escorihuela i Josep Pradas. LA MÀ DE GUIDO. l segell La Mà de Guïdo, amb la seva voluntat de rescatar el pahimoni musical nacional i de promoure nous talents de la interpretació, ens ofereix aquest disc que en si mateix significa un interessant treball de recerca musicològica. Es tracta d'un primer enregistrament dels Villancicos que Josep Escorihuela, mestre de capella de la catedral de Tortosa des del I 708, va compondre per a la celebració anual de la festivitat de la Santa Cinta. També s'inclou l' únic villancet que es conserva de Josep Pradas dedicat a la Verge de la Cinta . A partir de les fonts originals que es conserven a la catedral de Tortosa, i amb l'ajut del musicòleg Dr. Antonio Ezquerro, la formació Harmonia del Pamàs, sota la direcció de Marian Rosa Montagut, ha realitzat una tasca difícil de reconstrucció; "difícil" perquè els instruments utilitzats no sempre estan especificats en Ja partitura i, per tant, s'ha de recórrer a altres fonts documentals. Els instruments emprats s'han construït a partir d'originals de l'època i aplicant-hi els criteris estètics. Els villancicos del segle XVliJ que s'escolten s'apropen més a la cantata que als villancicos del segle xv, ja que, a més de les tonades i les cobles, apareixen seccions de recitatiu, àLies, i aires de dansa. La interpretació, lluny dc qualsevol virtuosisme, no té altra pretensió que establir un pont i un diàleg entre musicòlegs i intèrprets. Serg i Riera E concerts BARCELONA (BARCELOND) 3 MAIG 21 h Palau Simone Kermes, sotrano. Xavier Sabata, contratenor. Yitkin Seow. piano. (Temporada dc ambra d'lbercamcra). 4 MAIG 20.30 h Liceu Die tote Stadt de Korngold. Dir.: Scbastian Weigle. 5 MAIG 21 h Auditori OBC. Hilary Hahn, violí. Dir.: Antoni Ros Marbà. Mompou-Marbà, Beethoven, Debussy. (6 i 7 maig. 19 h i 11 h, respectivament). 22.30 h Petit Palau E.S.T. (Palaujazz XXJ). 6 MAIG 18 h Liceu Die tote Stadt de Korngold. Dir.: Sebastian Weigle. 7 MAIG 12 h Palau Jove Orqu. Simf. del Baix Llobregat. jove Orqu. d'Escoltes i Guies. Cor jove d'Escoltes i Guies. Roger Sans, piano. (Fundació Josep Sans). 8 MAIG 20.30 h liceu Die tote Stadt de Korngold. Dir.: Sebastian Weigle. 21.30 h At. Barcelonès Diego Femandez MX'jdaleno, piano. Gonzalez de la Rubia, Boliart, So!er, Halffter, Alis. (X Cicle dc Música del Segle XX-XXI). 21 h Palau I Musici. Carles Trepat, guital'ra. Vivaldi. (Euroconcert). 21.30 h At. Barcelonès D. Fem8ndez Magdalena, piano. No~-a, García Alvarez, Cervelló, TavemaBech, Acuña. de la Ctuz. Guinovat'l. ( Cicle de Música del Segle XX-XXI). 11 MAIG 21 h Palau Dianne Reeves. R. Lubambo. R. Malone. (Fest. de Guitarra de Barcelona). 12 MAIG 21 h Auditori OBC. Dir.: David Atherton. Arnold, Delius, Brillen, Elgar. (13 i 14 de maig, 19 hi li h, respectivament). 13 MAIG 21.30 h Petit Palau Ramón Valle. Piano sol. (Palau jazz XXI). 14 MAIG llh Palau Prova fmal del 52è Concurs Maria Canals de Barcelona. 15 MAIG 20 h Liceu Ariodante de Handel. Dir.: Harry Bicket. 21.30 h At. Barcelonès Jaume Sanchis, clarinet. Carme Poch, ciano. Arnold, Berg, Sa1·dà, Lutoslawski, Stravinsky, Poulcnc. (XXI Cic e de Música del Segle XX-XXI). 16 MAIG 21.30 h At. Barcelonès Quartet de saxòfons Afrodisax. Leibowitz, CarboneU, Roig, Codina, Díaz. (XXTCicle dc Música del Segle XX-XXI). 17 MAIG 20 h liceu Ariodante de Handel. Dir.: l-larry Bicket. 20 h CCCB Banda Municipal de Bat·celona. Dir.: D. Gonzftlezde la Rubia. (Avuimúsica). 20 h Catedral Bartomeu Mut, orgue. Bach. Buxtchudc, Bruna. de la Catedral de Barcelona. Euroconccrt). 19.30 h Petit Palau Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra. Lluís Vidal Trio. Vidal. 20 h Liceu Ariodante de Handel. Dir.: Harry Bicket. 19 MAIG 21 h Auditori OBC. Maria Joao Pires, piano. Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. Beethoven, Mahler. (20, 21 i 23 de maig, 19 h, li hi 21 h, respectivament). 20 MA IG 20 h liceu Ariodante de Handel. Dir.: Harry Bicket. 21.30 h Petit Palau Omar Sosa Trio. (Palaujazz XXI). 18 h Liceu Nabucco (en versió de c.oncert) de Verdi. Dir.: Nello Santi. 18.30 h At. Barcelonès Escarlata Blanco, soprano. Francisco J. Jiménez, tenor. Míriam Biosca, piano. Mozart, Rossini, Falla, Donizetti, Gounod. (Ass. Massià Carbonell). 19 h Palau Cobla Ciutat de Girona. Dir.: M. Sabater. Ventura, ). Lamote de Grignon, Garreta, Borgunyó, Toldrà, juncà, Sa baté, Oltra. (ConceJt de Tarda al Palau). 20 h Liceu Ariodante de Handel. Dir.: Harry Bicket. 21.30 h At. Barcelonès Homenat~e 20 h Liceu Ariodante de 1-liiudel. Dir.: 1-larry Bicket. 21.30 h At. Barcelonès Helena Muñoz, violí. Mit·eia vendrell, piano. Hindemith, Messiaen, Brotons, Donatoni, Soler. (XXI Cicle dc Música del Segle XX-XXI). 20 h Liceu Ariodante de Handel. Dir.: Harry Bicket. 21 h Palau Virtuosos de Moscou. Vladimir Spivakov, violí solista i director. Viva!di. Rossini. Boccherini, Txaikovski. (Euroconcert). 20 h SGAE S. Tasca i A. Ambrosini, g iano, percussió i electròniques. Capdevila, de )ong. Lewin-Richter, Ri as. compositors italians. (Avuimúsica). 9 MAIG 18 MAIG 21 MAIG 22 MAIG 23 MAIG 24 MAIG 25 MAIG Heillet~ RMC 259 Alain. (L'Orgue a Xavier Dàrias. E. Terol, clarinet. S. Gómez Maestro, piano. Dà1ias, Gt bol, Guinjoan, Bcngucrcl. (XXI Cicle de Música del Segle XX-XXI). 45 237 CONCERTS 26 MAIG 27 MAIG 28 MAIG 29 MAIG 30 MAIG 20.30 h Liceu Nabucco (en versió de concert) de Verdi. Dir.: Nello Santi. 20 h Liceu Ariodante de Handel. Dir.: Hany Bicket. 20.30 h Petit Palau Cen tre d' Estudis Pianístics. Quadres d'una exposicíó de Mussorgski. 19 h Palau OSV. Maigrhéad McCra n n, concer tino directora. Boccherini, Haydn. (Concerts Simfònics al Palau). 20 h Liceu Ariodante de Handel. Dir.: Hany Bicket. 20.30 h Petit Palau John Williams. Solo co11cert. (Festival de Guitarra de Barcelona). 17 h Liceu Ariodante de Handel. Dir.: Han-y Bicket. 18 h Palau Cuar teto Quiroga. Desprez, Mendelssohn, Ravel. (Els Diumenges al Palau). 20 h Petit Pala u G uillermo Klein y Los Guachos. (Palau]azz XXI). 19 h Palau Orqu. Simf. Julià Carbone ll de les Terres de Lleida. Orfeó Cata là (patrocinat per f undació Caixa Penedès). Lluís Sintes, baríton. Dir.: Alfons Reverté Casas. Elgar, Vaughan, Walton. (Concert de Tarda al Palau). 21.30 h At. Ba rce lonès . Grup instrumental "Sitges 94". (XXJ Cicle de Música del Segle XX-XXI). 21 h P alau 21.30 h At. Barcelonès Antiqua Koln. Dir.: Reinhard Goebel. L'art de la Fuga, BWV Bach. (Temporada de Cambra d' lbercamera). ij deMusica Harry Sparnaay, clari net baix i electrònica. Tapia, Sparnaay, Fujikura, Padrós. (XXI Cicle de Música del Segle XX-XXl). Ch1istofi, ¡i Taccani, 1080 Gardnet~ FIGUERES (ALT EMPORDl) 14 MAIG 18 h El Jardí j La flauta màgica de Mozar t. Dir.: D. Martínez. (Òpera a Catalunya). GRANOLLERS (VALLts ORIENTAL) 21 MAIG 19 h Teatre Auditori ¡La flauta màgica de Mozart. Dir.: D. Martínez. (Òpera a Catalunya). Ateneu Igualadí Català (patrocinat per Fundació Caixa Penedès). Mercè Sanchís, piano. Dir.: Josep Vila i Casañas. Obres per a cor a cappella i cor i piano. ii Orfeó i La flauta màgica de Mozart. Dir.: D. Martínez. (Òpera a Catalunya). IGUALADA (ANOIA) l®C 259 6 MAIG 21.30 h LLEIDA (SEGRil) 16 MAIG 21 h Teatre Principal 28 MAIG 19 h Aud. Granados Orqu. Simf. Julià Carbonell de les Terres de Lleida. Orfeó Català per Fund. Caixa Penedès). Lluís Sintes, baríton. Dir.: A. Reverté Casas. li cinat 21 h Bas nica i Orqu. Simf. Julià Carbonell de les Terres de Lleida. Orfeó Català (patTOi cinat per Fund. Caixa Penedès). Lluís Sintes, batíton. Dir.: A. Reverlé Casas. Teatre Fortuny i La flauta màgica de Mozar t. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). (patro- MONTSERRAT 27 MAIG REUS (BAIX CAMP) 9 MAIG 21 h SABADELL (VALLÒ OCCIDENTAL) 3 MAIG 21 h La Faràndula ¡ La flauta màgica de Mozar t. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). ¡ (4, 5 i 7 de maig, 21 h, 21 hi 18 h, respectivament). SANT CUGAT DEL VALLU (VALLU OCCIDENTAL) 19 MAIG 21 h Centre Cultural ¡La flauta màgica de Mozar t. Dir.: Daniel Ma1tínez. (Òpera a Catalunya). SANTA COLOMA DE GRAMENET (BARCELONU) i 5 MAIG 21.45 h Bib. Central j Marta Redondo, traverso. Jordi Ribell, clavicèmbaL H iindel, Marcello. 12 MAIG 21.45 h Bib. Central j M. O livés, piano. C. Segura, soprano. E. Renzi, violoncel. Handel. 19 MAIG 21.45 h Bib. Central ¡ S. Francés, clarinet. M. Fermí ndez, piano. Meister, Schu mann. Brahms TERRASSA (VALLtS OCCIDENTAL) 14 MAIG 18 h Centre Cultural ¡ Companyia de Rafael Amargo. Intimo. (Fund. Caixa Terrassa) . 19 h Teatre Vigatà l no. Dir.: Josep Vi la i Casa1ïas. Obres per a cor a cappella i cor i piano. VIC (OSONA) 13 MAIG 46 238 i Orfeó Català (patrocinat per Fund. Caixa Penedès) . Mercè Sanchís, pia- VILADECANS (BAIX LLOBREGAT) 12 MAIG 21 h Atrium l La flauta màgica de Mozart. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). ~ LA \'A!\GLARDIA. LIDER 01-\'~\T\S I \ ( \l \1 ~.\ ~ LAVANGúARDIA -Gente con opinión. Gente de Vanguardia _.....-. ·Lt~a.eldi.rfo doiOI)G'olWiodoC>oololo, ............._. d..-..-a,-., .IIOIO.A.Miú. LI .......... ............. ·~·--· .., ~ . . . . Qliii'CI - LA FuNDACIÓ CAIXA CATALUNYA EL CoR DE CAMBRA u DE LA MÚSICA CATALANA