Revista Musical Catalana. Núm. 260 Juny 2006
Editorial: Nou Auditori a Girona / PANORAMA Palau 100. Sota el domini del gran simfonisme europeu. RRMC / OBC 2006-07. Una llarga, àmplia i variada proposta. RRMC / Festival Pau Casals. RRMC / Dietari d'un crític en exedència. Sostiene Pires. Antoni Batista / Mikrokosmos: Corals de pares. Pere Artís / Tangents: Galuppi, com a cas. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Somni de Sant Jordi. Xavier Chavarria / Del seu affim.: Sra. Núria Espert. Jaume Comellas / Cobla: Cobla normalitzada. Josep Pasqual / Ho han dit, ho han escrit... / Insòlit protagonisme musical en el Festival Grec. RRMC / A propòsit de... Marisa Martins prepara el seu debut al Festival de Salzburg. Albert Torrens / Crítiques: Jaume Comellas, Lluís Trullén, F. Taverna-Bech, Xavier Chavarria, Albert Suñé i Mercedes Conde / TEMA 100 anys del naixement de Dmitri Xostakóvitx / Dmitri Xostakóvitx. Talment una simfonia. Francesc Taverna-Bech / MUSICALIA Alba Ventura. Pianista de naixement. Mònica Pagès / Evocant una efemèride: 25 de juny de 1931. F. Taverna-Bech / Retorn de l'oblit de Butterfly. Jaume Comellas / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / SCHERZANDO. Cesc / LLIBRES / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
M VIST A MUSIC Alba 'Madama Dmitri . óvitx Ventura Butterfly' Xostak Gran discurs simfònic m~d~esa Jov~ p1an1stica Retorn al Liceu I! 1 ~ ~VISTA • MUSICAL 5 EDITORIAL Pere Artfs, Antoni Batista, Cesc. Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Albert Ferrer i Flamarich, Jordi Maluquer, Mònica Pagès i Santacana, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Albert Suilé, Francesc Tavema· Bech, Albert Torrens i Llurs Trullén. Palau 100. SolO e l domini del gran simfonisme europeu perRR/11/C ........................................................................................................................................................................................................... OBC 2006-07. Un u llarga, àmplia i variad a proposta perltRM C 6 Festival Puu Cus als 11 per/YIMC ...................................................................--.----- ..-..-. -- ..-.--.--.----.--........ ------------. Dlctrui cl'lUl cliUc en cxccdènclu. "Sostiene Pires" per Antoni Batista 12 .. ................................................................................................................................................................ CONSELL EDIToRIAL: Fèlix COL•LABOREH EN AQUEST NÚMERO: Nou Auditori o Gironu 8 ~e Mlllet (President), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas. Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart. Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CONsEu DE DtREcaó: Pere Artls (editor), Jaume Comellas (direcció periodlstica), Llurs Millet (direcció musical) i Montserrat Urpi (coordinació amb I'ESMUC). DissENY ORIGINAL: Ferran Sendra. MAQUETACIÓ ISf:CR!TARIA DE REDACaó: Teresa Martrnez. PuBLICITAT: Megmar 2001. S.L. Diputació, 279, lr 7a. 08007 Barcelona. Tel.: 93 487 76 26 PAEIMPRESSió: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: Olstrlbarna, S.A. DIPÒSIT LEGAL: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 NÚM. 260 ANY XXIII 4a ÈPOCA PANORAMA ari 13 Mlkrokosmos: Co rals d e pa res per Pere A11/s --------------·················--·····-------------------------························································· L.A SOPRANO VIO LETA URMANA, A PALAU 100 2006-07 15 Tangents: Gnluppi, com a cas per Jonli Maluquer Ars Subtilior: Somni de Soni Jo rdi per Xavier Chavan'ia 16 Del seu uffm.: Sra. úriu Espert per Jaume Comel/as Cobla: Cobla n ormalitzada per Josep Pasqual ELI SABETH LEONSKAIA, EN LA PROPERA TEMPORADA DE L'OBC TEMA 20 A rwopòslt de... Mm·isu Mm·tios p1·epa ra el seu debut al l'<'eslivnl d e SEtlzblu·g 21 Critiques per J. Comcllns, f~ Tavema-Bech, Llu/s Tnlllén, Xavier Chavania Albert StnM i Afercedes Cofl{lt: Pons ~9-----~~-~-~~:.~-~~~-~~~~~~-~~~-~-~-~~~~~~~~~~~~-~------·--····································· ~Q J ~ MUSICALIA perAIIN111 Tomms J 5 Om ilrl Xostakóvilx. Talment u na simfonia per Francesc Tar:ema-Bech Alba Ventura. Pillnista de naixement ptr Mònica Pagts i San taca na 38----;;,?i~~=:·;!:~!~:~:~~-~~ï~~-~~-~-~;¡·------------------------------------------------- - -- ---- ··· ·· ························· ·· -- ---------- - ---- -- - ----------- ·· ·- -·~---································· 40 41 lletom de l'oblit de BullerOy perJ.C.C. SCHERZANDO 43 pt:r Ccsr LLIBRES 44 --------------······················----------------------------------------------········································ CONCERTS Múslco en creuoda. Sicloku s.com per Edunrd f/. Pots! 45 Revista de I'ESMUC, pàgines centrals 3 l l illllll ll PALAU MUSICA CATALANA ~"I.C'UUN~ Palau 100 XVI Temporada 2006-2007 ~~:.~~-~~:~~-~ ................................. BAYERISCHES STAATSORCHESlER (OrllroiiMfiUII'~ItliiMII'tq ACADEMY OF SAINT MARTlN IN THE FIELDS K.m Nag.no, t.Chi!'IOr Jo•hua S.ll, vJol( i dlltOtdor Wognor: ldl·ll cJg S/oQirl«J Btuekl1er: Sinlofi4 nclm. 4 BoolhoVon: Conc<lrt par e violi / otQU9stfa, on Rema/Or BoolhoVon: Slm/onlll nOm. 7 ..................................................... ~ ~ ·oct.A:I'tl~ ,,,. ~~~-~-~-~:?2~ ............. - ............. STAATSKAPELLE BERIJN LONDON SYMPHONY ORCHESTRA OanW~ 4IIIi'lctor L*'O Unt, p!ltliM Mahlor: Sinlonla nam. p O...HIW'dlro. CII-.ctDt 01'1~t~ta.Bf"WW2CXJ1,11n ~~~:!.~~~-~!o~••••••••••••••• •••••••U PHILHARMONIA ORCHESTRA Míkh.rl p¡_.,..._ ,.,_ oRauEsï-RA·s·INFÓN.ICA...... DOESTADO DESAO PAULO N ...onF,_¡,.., Ovcr6lc !Jo Ibm~ <IOliDdo. op. IO!l Mozart: Corlccrt f# o p/tYio IOtQUGSftll. nclm. 17, K. 453 Ovonlk: SrnCn/o nclm. P, 'c!QI /lbu Món' ~ Chart. OlltOh, diAic1or John NtlllllhllnQ, dftc:tcw ~~~~--~-~~-~-~~--~.'-~.................... Sibelius: Fi!.bnd'a Gtlog: Cof1cGtt Pfll' o pl/)nO I OtQtABiro op. 76 Txalkowkl: Shr/clnjll nàn. s RevuoiW: Sonr"'"""" Olnarff)fiTO¡:b!o/~,.m2 - ORCHESTRE DES CHAMPS ELYstES Vllla-Loboa: 84cl>lonu , _ ncl/71. 4 Rosplghl: Pilli cJg Remo .._..... __ _ -·-- ColetAHn 'ioc:MI OMd ~FI'*. v...-. c.noem. nc...,.,.,.aotn~.ao Roal.-.: lllnctvcl ton wniO da c:ancart) ORCHESTRE PHILHARMONIOUE DU LUXEMBOURG O!".,.,,, "'lfVXI01,21h GEWANDHAUS ORCHESTRA LEIPZIG Qvirian Tecdl:tf, Wtll Tanw-.v, ciNcfQr Mum Bartólc: conc~~~~ por o violi/ OtQUosftll nam. 2 Ravnt: Ma mOro l'oyg Bartók: EJ mllfldorl mortJvolds lhanwn..chor LAIPilV ~ CJO r.çeu • IIW!C ''"'n ca lllp.t111 Koch. Mwltl WOlf-', M-.rtin P.Uold, M•lthlu Wl41Chwt I .10'11 H.m~, ..,.., .. \IOC:llto.. Oeorg Chtle,oph 8111• t, W.:tor J._. omena.6.....,2007,2'" LA PETITE BANDE Blolowoód ~ulilleo,- -.:ll"da....,"ldò•:t"' Dp.¡a.t4..,..mJ7.~t VIOLETA URMANA, -.... n oFiauEsffiA.siMFO'Nici\ ..... ~ DE BA-RCELONA I NACIO\JAL DE CATALUNYA JenPhlip~,.,. ARCADI VOLODOS, Proc:Fama po< pw10 dotllfmlnar o .....,._7......,2CID1,2tn of:iauEsrÀ··siÑi=óÑiCï\........ OrW c.-. ......... ~ a- ,..,_, ~t.úia~•. , . . =.s;;:::- w.m.t Ou" Mr'IOt Mauftl•tt ld'l'l'i't\ llnilr ....... .,.. o. wr.rc&. bMim. MichMI Vol., blli' 0Miei ......~c6'1C1ot' SchUmann: Ooe Par.ldos tllddls Porl, op. 50 DE TENERIFE 0.,,.., 18aurU<I07, )1 " Mozart MOS/ca moçOnlca RUNDFUNKSINFONIEORCHESTER BERUN ~11~DtiiiRIIdioCII Oir-­ _ K_8...., --- Cor ,,..,......, et. r0rfl6 c-M ......................................................... O.-- MATTHIAS GOERNE, beri\on ... ,..,. ~~ Joni Brahmo: UI &lllo ~.op. 3J l)t.lnt, ~ OCIWN ~00&. 21 h g~~~1~-~~~g~~i~" cetaa .....,_.""',.,...cec. Prea6tl ...... ..._..... .. 8Nae fowt.. a*r:rel \tiClCIIIII . . . .,.. . . . . . , . I w ... T_v_,,....,.,_ ~~und¡p:;tliT:hsFtM w. A. ~ ec.-1 f)fiT a ptrno1OtQl.IISt'D nm. P, K. 2n ".Jilc.nahamJB' ,~ .....,..,.,~......-q Op.a,1..,..,2IXI1.J\ n CONCIRT t:ln"RAAAOIHAJ\1 (b'a d'l bOrlllll'l.-.1) ..... ...,......dtedcr Mondo-: WiockTHnchlldnJitnar:lll t1tc:homl'.obsw OtW voçat. L Mozart -ICI!rmo on Do rrllf/Or(oslnre) SltBYtnoky: Pm~ l nlormacl6 I venda: Tol.: 902 442 BB2 • Alo: ta.q uíllosOpalaumuaica.org • Venda d 'entrades per lnternet: www.palaumuslcaorg Preue d'abonaments a 16 concerta: de 247 a 2.061 € Preue de lea entradea: de 12 8 175 € Venda d'abonamente: del29 de maig al7 de juny do 2006 Venda d'entradea: 8 partir del19 de ¡uny de 2006 Patrocina: ...... ~~I~ I r.. ~ onu r11 l Af\1~ l A.U Dl l1J IUIIO EDITORIAL n concert a càrrec de l'exquisida soprano navarresa María Bayo amb l'OBC va inaugurar el passat 27 de maig el nou Auditori de Girona. I amb aquest, un equipament de notables característiques format per la Sala Simfònica amb capacitat per a 1.236 espectadors, Sala de Cambra amb 402 localitats; Sala Petita, 178 localitats, i finalment la Sala d'Exposicions i Convencions de 420 metres quadrats. Tot plegat configura un complex d'una notable envergadura, que ofereix unes grans possibilitats per a la vida cultural, i d'una manera particular la musical, de l'esmentada ciutat. Hom deixa expressament de banda -no sense advertir-ne la importància- la manera com s'insisteix en la polivalència d'aquest equipament i la seva destinació a altres usos més enllà de la mateixa música, perquè ens interessa -per raons òbvies- atendre el protagonisme principal que pot i creiem que ha de tenir aquesta nova realitat en la dinamització de la vida musical gironina. La capital de la província més rica de Catalunya, una ciutat que els darrers anys ha viscut una transformació literalment ufanosa i espectacular~ tanmateix viu molt apartada de protagonisme pel que fa a l'art d' Orfeu. Mancada d'instàncies artístiques destacades i, també, és clar, fins ara d'equipaments funcionals i idonis, la vida musical gironina ha quedat més al marge del que caldria del context de vitalització que de manera genèrica ha viscut el nostre art arreu de Catalunya: context del qual de manera immediatament perceptible mostra el rosati d'auditoris o de reformes substancials d'espais que dia rere dia densifiquen més el país. Alhora, diverses iniciatives revitalitzadores -els que en el seu moment foren sòlids Cursos d'Estiu que dirigia Carles Guinovart, el concurs de composició aixoplugat sota el nom del seu fill musical més prestigiós, Xavier Montsalvatge, o el Concurs Aragall- han tingut una existència irregular i sense acomplir llurs falagueres i potencials expectatives. Certament que un bon continent no resol per si mateix tota la problemàtica, però sí que pot ajudar a facilitar-ho i a obrir nous horitzons. Cal esperar, en aquest sentit, que les polítiques culturals que s'endeguin bufin ben a favor d'aquesta objectivament u ciutat de la música" i menin a justificar plenament l'epítet i a donar-li preeminència; que sobretot sigui això, una ciutat de la música i no tant una ciutat de moltes altres coses. ou Aud itori • a rrona ~e 2 60 5 245 PANOR AMA Sota el domini del gran sim fo ni sm e europeu El tret m és destaca t que marca la pròxim a edició del cicle Palau 100 és el protag onisme gairebé absolut que assoleixen les formacions simfòniques europees, i amb elles també directo rs, solistes i fins i tot compo sitors del Vell Continent. Tot això en el contex t habitual de la dedica ció molt predom inant al gran format orquestral. per RR MC RMC z6o 6 246 quest exordi s'explicita en el fet que ben altrament del que s'havia esdevingut en les darreres edicions, en què mai no una de les més desalmenys mancava tacades fmmacions simfòniques nordamericanes, enguany no n'hi figura cap i tota la parcel·la cenh·al del simfonisme i del simfonisme coral-dot ze dels setze concerts més els dos extraordinaris- estarà servida per orquestres europees, que així mateix figuren entre les més importants del continent. Com també els directors que les conduiran. Són noms tan indiscutibles com, per ordre de programació, Bayerische Staatsorchester amb Kent Nagano, Staatskapelle de Berlín amb Daniel Barenboim, Philharmonia Orchestra amb Charlcs Dutoit, Orchestre Pbilharmonique de Luxemburg amb Arturo Tamayo, Sinfónica de Tenerife amb el seu A titular, Víctor Pablo Pérez, Gewandhaus Orchestra Leipzig amb Christoph BiUer, Rundfunk Sinfonieorchester de Berlin amb Marek Janowski, Academy of Saint Martin in the Fields amb Joshua Bell com a director i solista, London Symphony Orchestra amb Daniel Harding, Orchestre des Champs Elysées amb René Jacobs, i la nostra OBC amb direcció de Daniel Reuss, ultra la Simfònica de Budapest amb Taroas Vasary i l'Orquestra Simfònica de Munic amb JeanPhilippe Entremont, que oferiran els dos concerts extraordinaris. La nota exòtica l'aportarà la Simfònica de Sao Paulo dirigida per John Neschling. Amb alh·es programes per definir, pel que fa a composicions també l'oferta és clarament continental, amb un recull d'aquells títols que formen part de les grans constants dels repertoris més estimats, pels quals hom sent més complaença que avidesa, amb alguna excepció. Ens referim a obres com, també pet· ordre, la Simfonia núm. 4 de Bruckner acompanyada per L'idil·li de Siegfried (Bayerisches...), Novena de Mahler (Staatskapelle de Berlín), Concert per a violí i Setena de Beethoven (Academy of Saint Martin in the Fields), Simfonia ''del Nou Món" de Dvorak (London Symphony...), Concerts de Branden burg a cura de La Petite Bande dirigida pel seu creador, Sigiswald Kuijken, i Concert per a piano núm. 4 i Quarta de Beethoven (concert extraordinari). Programes menys fressats són els que oferiran la Philhannonique de Luxemburg amb el Concert per a violí i orquestra núm. 2 i El mandarí meravellós de Bartók, i Ma mère l'oye de Ravel i el que interpretarà la Simfònica de Sao Paulo amb Sensemayó de Revueltas, Concert núm. 2 per a piano i orquestra de Prokófiev, Bachianas brasileiras núm. 4 de Villa-Lobos i Pins de Roma de Respighi. Un caire més excepcional adquirei- PANORAMA Integral dels cicles de ll.der de Franz Schubert Matthlas Goem e, barit"" Eric Schneider, poano xen els repertoris dels concerts simfonicocorals amb la Música maçònica de Mozart que oferirà el Cor de Cambra del Palau i la Simfònica de Tenerife, Passió segons sant joan de Bach amb el Thomanschor Leipzig i la Gewandhaus de Leipzig, Christus de Mendelssohn i Perséphone d'Stravinsky amb el Rias Kammerchor de Berlín, Cor Infantil de l'Orfeó Català i Rundfunk Sinfonieorchester de Berlín, Das Paradies und die Peri de Schumann i, una nota especialment curiosa, l'estrena mundial de la Missa solemne de Leopold Mozart a cura de l'Orfeó Català i Ja Simfònica de Budapest. A part també és digna d'esment la versió de concert de l'òpera Tancredi de Rossini amb el Collegium Vocale Gand i I'Orchestre des Champs Elysées. En Ja parcel·la solista, una vegada més destaca el piano amb Arcadi Vol.odos -l'únic que actuarà en solitati- , Mikha"1l Plemev (Philha1monia Orchestra), Nelson Freire (Orquestra de Sao Paulo). Lang Lang (London Symphony Orchestra), Tamas Vasary (Simfònica de Budapest) i Philippe Entremont (Simfònica de Munic). hristian Tetzlaff i }oshua Bell (Academy of Saint Martin in the Fields) ocupen el virtuosisme violinístic. La parcel·la vocal serà assumida per dos noms molt importants. La rotunditat de la gran veu lírica femenina significada per la soprano Violeta Urmana en programa per determinar i l'estil depurat delliederisme germànic representat per un dels barítons més identificats amb aquest gènere, Matthias Goerne, que actuarà acompanyat al piano per una destacada solista, Elisabeth Leonskaía, en la versió del cicle La Bella Magelone de Brahms amb jordi Dauder com a recitador. Palau lOO oferirà el pLimer concert el dia 3 d'octubre amb la Bayetische Staatsorchester (Orquestra de l'Òpera de Munic) i acabarà el dia 14 de juny amb l'O BC. Seran una vegada més setze concerts, enmig dels quals s'intercalaran els dos extraordinaris ja esmentats. C Dijous, 17 d'agost Die SchOne MOIIerfn •ta &.Ilo molinera" Dissabte, 19 d'agost Schwanengesang " Cont d &l cig neDilluns, 21 d'agost Winterreise " VIotge cl'h/vem " Divendres, 25 d'agost Orquestra de Cambra del Gran Teatre del Uceu lvan Ma rtln, p.,no Concerts núm. I 2 i I4 per a piano i o"'u.stra de W. A Mozart • Simfonia de D. Xrutokovitx ~e 260 Dissabte, 26 d'agost Stefanle lró nyl, mczro·soprono Helmut De utsch, poono Obres de F. Schubert • W. A Mozart A Ovorak i J. Brahms Divendres, 1 de setembre Bany Douglas, p;ono Obres de Franz Schubert i Franz Uszl Dissabte, 2 de setembre Quartet Ebène, quorlet de cordo Obres de F. J. Haydn · F. Schubert · 8. Bortók i L. V. Beethoven Divendres 8 de setembre Qua rtet Ebène, quoo1el de cordo Josep Sancho, clonnet Salvador Sanchis, fogo! Jonatha n Camps, contmboJX J Miguel Asensi, trompo Quartet per a cordes de W. A Mozart i Octet de Franz S.:hubert Dissabte, 9 de setembre Jullane Banse, soprono Aleksandar Madzar, piano üeder de Schumann, Hortmonn, Mozart I Berv 7 247 PANORAMA 20 06 -07 Una llarga, àinp lia i variada proposta Poques vegades a un h om li h a resultat tan difícil resumir els trets més caracteristics d'un cicle com en aquesta ocasió arn b la pròxima temporada de l'OBC. per RRMC RMC 260 8 248 a multiplicitat d'aspectes que presenta i els trets insòlits o almenys poc comuns d'una part en dificulten un mínim d'ordenació jeràrquica o un plantejament vertebrador amb un mínim de coherència. Potser la causa d'això rau en una confecció multicèfala -el director que se'n va però no del tot, el que encara no ha anibat i la Gerència, cadascun amb les seves responsabilitats parcials i amb les seves volences- i impedeix la concreció d' unes parets mestres de referència. D'antuvi apareix una dimensió quantitativa important, que és l'increment del nombre de programes -de 29 es passa a 34- i el corresponent de concerts, amb un total de 90 i superant de 6 els de la temporada anterior, aleshores xifra rècord. En un altre nivell apareix el pes del concertisme simfonicocoral amb 9 progt·ames i 25 concerts, parcel·la que permetrà disfrutar d'un aplec d'obres poc habituals. com Niinie i Cançó del destí de Brahms, Dona nobis pacem de Vaugahn Williams, The Musikmaker d'Edward Elgar i El càntic dels càntics de Ricard Lamote de Grignon al costat d'altres composicions més conegudes com l'Oratori de Nadal i Passió segons sant joan de J. S. Bach, Simfonia núm. 2, "Resurrecció" de Mahler, la Missa in tempori be/li de Haydn o la versió de concert de La vida breve de Manuel de Falla. L Aquesta intensa activitat coral serà oferta pel bo i millor de les formacions del país: Orfeó Català, Cor de Cambra del Palau de la Música, Cor Madrigal i Cor Lieder Càmera, amb protagonisme especial per als dos darrers. Un altre fet destaca ble és el pes dels compositors catalans, en alguns casos en obres breus, tot obrint un ventall més que no pas generacional, històtic, que va del jove Bemat Vivancos als llunyans Josep Duran, Carnicer i Sor (aquests tres a cavall dels segles xvm i XIX), i passant, entre els actuals Rodríguez Picó, Mestres Quad reny, David Padrós i Agustí Charles, i els més llunyans Albéniz, Lamote de Grignon, En aquesta temporada hi ha una destacada presència de compositors catalans. Borgunyó, Gerhard, Martínez Comín i Montsalvatge. Aquesta parcel-la petmetrà gaudir de tres obres encàrrecs de l'O BC i una estrena, i d'esdeveniments tan atractius com la també estrena de l'obra pòstuma esmentada: El càntic dels càntics de Lamote de Grignon -per què en un solitari concert?- o bé del Concertino per a orquestra de corda de Gerhard, reconstruïda a partir d'uns apunts, o Catalonia d' Isaac Albéniz. n el capítol de propostes insòlites, a part de les que s'han ind icat, hom situaria l'estrena de la Simfonia en Mi major de Hans Rott, compositor amic de Mahler que va morir als vint-i-sis anys d'edat; el Concert per a piano, trompeta i orquestra de corda de Xostakóvitx; el Concert per a violí i orquestra de Karol Szymanowski; un programa totalment dedicat a Edward Elgar, de qui l'any vinent es commemora el I SO aniversari del seu naixement; la presència com a orquestra convidada en concert extraordinati de l'Orquestra Clàssica i el Cor de Bo nn; la inclusió d ' un concert en el Festival Nou Sons'07 ; el p1·og~·ama que uneix Revueltas, Ginastera i Mont- E PANORAMA salvatge amb Dvorak, tots ells representats per obres significatives de Ja seva producció; la interpretació d'una obra d'un dels compositors més valorats del moment, el japonès Takemitsu, i finalme nt el programa dedicat totalment a música catalana i que ultra l'esmentada composició de Ricard Lamote de Grignon, inclou també obres de Fèlix Martínez Comín i Agustí Borgunyó. Entre allò previsible hi ha que un director de nom i cognom jueu - Yoel Levi- dirigeixi un concert totalment integrat per compositors d'origen jueu: Barber, Bernstein i Copland. Que un director eslau, Li bor Pesek, dirigeixi el bellíssim poema La meva pàtria d'Smetana. També que Monsterrat Caballé, que intervé per primera vegada en aquest cicle, ho faci ditigida per Josep Collada Cervera, el seu "director de tauleta de nit"; o que Martínez lzquierdo dirigeixi un concert totalment format per compositors nòrdics o esJaus: Scriabin, Sibelius i Mussorgski, més la interessantíssima novetat de la finesa Kaija Saar:iaho; o que un director rus -Vladímir Pedoseiev, d'altra part una de les batutes convidades més prestigioses- dirigeixi un programa totalment rus: Glinka, Rakhmàninov, Xostakóvitx; i finalment, que una orquestra italiana, la de Santa Cecília de Roma, que hi ve com a convidada, ofereixi un programa totalment italià: Rossini, Paganini, Respighi; línia d'actuació que no es produeix a la recíproca, com és ben sabut, i no és previst que s'esdevingui enguany quan l'OBC torni visites. ue, Ma rtínez Izquierdo, Decker i els a ltres. En aquesta temporada de transició, els directors "ex" i "futur", cadascun amb cinc concerts esdevenen columnes vertebrals. Martínez lzquierdo estrena la condició de director convidat, que compartirà amb l' indispensable Decker, mentre que Eiji Oue, tot esperant que prengui definitivament les regnes de l'OBC, assumeix així mateix un gran protagonisme amb cinc altres programes. Decker serà el responsable de dos més i el mateix nombre dirigirà Jesús López Cobos, en el si d'un panorama de batutes de notable envergadura del qual formen part també els esmentats Fedoseiev i Pesek, Paul Goodwin, Hans Graff, Robert King i els nostres Salvador Mas, Salvador Brotons i Josep Caballé, ultra josep Pons, que actuarà amb la "seva" Orquesta Nacional de España i Antonio Pappano, que ho farà O amb la també "seva" Orquestra de Santa Cecilia de Roma, ambdues convidades en règim d'intercanvi. A part queda l'inaugural Festival Mozart, novament encoman at a Christian Zachadas, que actuarà en la doble i en ell feliç conjunció directora i virtuosística en tres programes, en què s'establirà una suggestiva confrontació Mozart-Stravinsky. Pel que fa a solistes, hi ha una mica de tot: des de noms autènticament estel·lars a d'altres de menor relleu. Entre aquells, els pianistes Josep Maria Colom, Aleksei Volodin, Elisabeth Leonskaia, Joaquín Achúcarro i Oleg Meisenberg; els violinistes Nicolaj Znaider i Frank Peter Zimmermann; el violoncel·lista Mischa Maisky i, finalment, els solistes de la casa, la Oautista Magdalena Martínez i la trompetista Mireia Farrés, que ac- Protagonisme notable de les agrupacions corals catalanes més destacades. tuarà amb la pianista Laia Masramon. L'important capítol vocal es mou en gran part a redós del repertori simfonicocoral i, a manca d'omplir tots els buits pendents, ofereix intèrprets d' una categoria privilegiada, com Christopher Prégardien, Ewa Podies, Nathalie Sutzmann, lnger Dam-)ensen i Iris Vermillion, ultra, naturalment, Montserrat Caballé. I cap dc setmana de la Mercè, 22, 23 i 24 de setembre, començarà la temporada amb el primer dels tres programes del Festival Mozart, i s'acabarà el dia 6 de juliol amb el concert extraordinari de música catalana. Seran gairebé deu mesos d'activitat intensiva, ja que al que s'acaba d'exposar, s'hi han d'afegir les anades a París i Roma, acomplint els intercanvis amb I'Orchestre National de l'lle de France i I'Accademia de Santa Cecília, i els enregistraments de diversos CD: josep Carreras i direcció de David Giméncz, Requiem de Xavier Benguerel i é/ càntic dels càntics de Ricard Lamote de Grignon. El giravolt de maig d'Eduard Toldrà, i sengles monogràfics dedicats a Casablancas i Mestres Quad reny. llom preveu arribar els 175.000 espectadors ( 10.000 més que la temporada anterior) i assolir els 13.000 abonats. El pressupost és d'I. 7 milions d'eures. RMC z6o E 9 249 TEMPORADA 'Oq-07 Director Titular Eiji Oue 22. 23 124cle ......... STRAVINSKY ApollonMIJSI(!Jéte (r~1941) MOZART Conc.1 ptJr a piano núm 23 MOZART Simfonia nlim. 41 , "JOpiter" Chrtstlan Zacharlas d~redo< i piano 2, 3,4 11demarç I 11, 18, 17 111 de deMmble BACH Oraloride Nadal Cantates núm. 1, 2 i 3 Salvador Mas directo< I Soprano I menosoprano a determinar I Cristoph Prégardlen tenor I Nathan Berv baixi Cor Lleder Cémera (dir~ Josep Vila) 27 d i . _ . . . MOZART Simfonia núm. 30 STRAVlNSKY Cop-icxio per a pmno (rev. 1949) SCHNEBEL Mozart-Moment (Re-Visionen 113) per a petiltl orquestll MOZART Simfonia núm. 39 Clvlsllen Zacherlas c1ieck>r IJosep M. Colom piro 30 de MànlbN 11 cl'o duto. STRAVINSKY Danses concerlanJs per a on?.- ta de cambta MOZART Concett per a piano núm. 18 Conaw1 ptJr allat.V nún 1 STRAVINSKY Pulcinella. Suite Chrlstlan Zacharlas direc:lor i piano I Magdelene Mertinez flauta BACH I ELGAR Fantasia i fuga (1922) BEETHOVEN Conoert per a pmno núm. 4 BRAHMS NJJníe I Cançó del destf( Da~s hongweses 5, 6, 20, 21. Fnlnz·Peul Oecker direclor I Ellsabelh Leonskaje piano I Cor Madrigal (dir: Mireia Barre,.) I Cor Ueder Càmera (dir: Josep Vila) 20. 21 I 22 cl'oc:tuiiN ALBtNIZ Catalóroe GERHARD Concertino per a Ofquestra de corda MAHLER Simlonia núm. 5 El)l Oue director SMETANA La meva pàtria LI bor Pesek director 10.11112 dino-nin SOR Simlonia ntlm. 3 BEETHOVEH Concert per a piano min 2 HAYDN Simlonia min 99 BRAHMS lllltiltÓMS sobre un tema de Haydn Peu I Goodwln d~rector I Aleksei Volodln píano 11.17118 demarç 11 7 de ....... , aGAR c~~snscn de nul\ chanson du matin 1 Salut d'amom I Escenes tnllfines I SUP~ Un ITIIII( una tarda i tna nit a \!fena. Obertura RESPIGHI Els ocells SIBEUUS Kare/la. Suite SUP~ Poem i camperol. Obertura MASCAG NI Ca-.alena rusticana. lntermeno DVORAK Danses es!avss OA'ENBACH Els cortes dHdfman. Barcarola Orleu als irlerm. Ober1U ra Vlrvlnla Martinez directo<a 23, 24 I 25 da març DUTILLEUX IM taboles RAVB. Calcett per a piano a delenninar MATALON Obra d'encàrrec de I'OBC GERSHWIN I GROFt Rhepsody in blue Ernest Martínez lzqulerdo director I Mlchel Carnilo piano 12, 1S 114 de gener 21 de març José Col!ado órocklr 1Montsenat Cabelté sql<8rlO "· 20 121 de gener I 21demarç IVES Con}llt de peces per a otq118Stll de INh PAORóS Ob<a d'estrena SZ\'MANOWSKI Cançons de Ja princesa d'un SAARIAHO Orion SKRIABIN Poema de l'èxtasi SIBEUUS Tapio/a MUSSORGSKI I XOSTAKÓVITX Cançons i danses de la mort Ernest Martínez lzquierdo director I Ewe Podies contralto confiJ de fades STRAVINSKY 1-iuiacion5 Aldous HIJJifey IVES La pr119unla sense resposta HARVEY Wflite as Jasnine Director a determinat( Anu Komsl soprano li•'* I DURAN Obertura en re major MEHDELSSOHN Simfonia núm. 1 HAYDN Missa In tempore bel/i (1796) Robert King director I Carolyn Sampson soprano I Hllary Summers mezzosoprano Cherfes Daniels tenor l lñaki Fresan ban1on Cor Madrigal (dir~ Mireia Barre,.) 13,14115 d'abril TAI<EMilSU Rèquiem per a otquestm de corda MAHLER Kindertotenlieder STRAUSS lóda d'heroi El)l Ouedírectorl Nathalle Stutzmann conlralto 20, 21 I 22 d'abrU MAHLER Simfonia núm. 2, "Resurrecció" Ernest Martínez lzquierdo director I lnger Dam-Jensen soprano I Iris Verrrilllon mezzosoprano I Orfeón Pamplonés (dír.: lgor ljurr~ 2,314deleblw RAVEL Ma mare l'oca, cinc peces irlanlis. Balet S'ZYMANOWSKI Concert per a violi rxJm. 2 ap Oue directa I Frank Pel.er Zhnnermenn violí 9,10111 de febrer 21 denov.n..,. BARBER Souvenirs BERNSTElN Serenade per a vío/1 i Ofquestra COPLAN D Simfonia núm. 3 Orchestre NetlonaI de l'llle de Fnlnce Yoellevl director 1Robert Mc Duffle violi 24. 25 I 21 de no-m- BRAHMS Concert per a violi ROTT Simfonia Jesús lópez Cobos dredor I Nlcolal Znaldor viJr 27; 28 I 21 d'abril I RODRIGUEZ PICO Ell/eó afamat Versió 2006 BEETHOVEH Simfonia núm. 8 VAUGHAN·WILUAMS Dona nobis pacem El)l Oua director I Maria Espada soprano José Antonio López ban1on I Orfeó Català (dir~ Josep Vila) 18,17, 18120 de febrer , MESmESQUADREMY Les cietr>tàles dA>Wnon PROKÓREV Concert per a vio/fi Otquesta n!lm 2 FALlA El sombrero de tres picos. Ballel sencer Ernest Martfnez lzqulerdo director I Daniel Hope violí 1,213ile"-mbre VIVANCOS Blau XOSTAKÓVTTX Concert per a piano. trompeta i orquestre de corda BRAHMS Simfonia nom. 4 Hans Graf director I Mireia Ferrés trompeta I Lele Masramon pl8flO 20 de funy BORGUNYÓ L'aplec MART1NEZ COMI Concert per a percuSSJo LAMOTE DE GRIGNON El Wltic dels càntics Salvador Brotons director (Gnrtlnlano Murcia percussió ( lnés Moraleda conlralto I Josep Miquel Ramon berflon I Cor de Cambra del Palau (Dir.: Jordi Casas) BACH La passió segons unt Joan Orquestra Clàssica I Cor da Bonn Heribert Belssel director ISolistes a determinat MUS50RGSIO I RAVB. QJad8s diTIJ uposicid BEETHOVEN SimA:lmnúm. 1(Simlonoanúm. 7 Jesús López Cobos director 1,2 13 deluñYJ ROSSINI El setge de Corint. Obertura PAGANINI Concert per a vioU núm. 1 RESPIGHI Fonts de Roma I Pins de Roma Orchestra deU 'Accadamla Nazionale di Santa Cecllle (Antonlo Peppano director I Sayaka Shojl violf The Musicmal<ers Franz·Paul Oecker director I Lucy Schaufer meuosoprano I Orfeó Català (dir.: Josep Vila) CHAUSSON Poema de l'amor i el mar GOUNOD Penediment MASSEHET L'èxtasi de la Verge Resta de programa a determinar 21,271 21 de :11 de maig DVORAK Conoert per a violoncel REVUELTAS Sensemayi MONTSALVATGE Cinco canciones negras GINASTERA EstJlncia. Danses del balet Ernest Martínez lzqulerdo diredor I Marina Rodriguez Cusi mezzosoprano I Mischa Malsky violoncel CARN ICER El barb.r de Salli/la. Obertura GAl EG Concert per a piano RAJ<MMANINOV Simfonia núm. 3 Josep Caballé-Domenech director I Joaquín Achúcarro piano I MÚSICA DE PEL·ÚCULES. JOHN BARRY Memóñes d'Airica, Ballanl amb llops, Goklinger_ Rachael Worby directora 12 113demalg I CHARLES Ob<a d'encà!rec de I'OBC PROKÓFEV Concert per a píano min3 ROlJSSa Baa:ñusetM- Stifesnom. 112 Jacques Mercier director IAJex Alguacil piano 18,11120 de maig GLINKA La gran jota aragonesa. Obertura espanyola núm.1 RAK.HMANINOV Concert per a piano núm. 2 XOSTAKÓVITX Simfonia nOm. 6 Vladimlr Fedoseyev director I Oleg Malsenberg piano 23, 24 I 25 de febrer LALO Concert per a violoncel FALLA La vida bre"" (Versió concert) Orquesta y Coro Na clona les de España l Josep Pons director 211. 21 I 27 de maig ) TXAIKOVSKI Concert per a violi XOSTAKÓVITX Simfonia núm. 10 Eljl Oue director I Jesús Relne piano L I PANORA MA Aleksei Volodin i María Bayo, noms destacats del Festival Pa u Casals per RRMC 1b una dedicació al violoncel menor que en dicions anteriors, el Festival Pau Casals del endrell (8 de juliol-26 d'agost) té com a noms és destacats el pianista Aleksei Volodin i la soprano María Bayo, que actuarà acompanyada per Roger Vignoles. Amb un total de catorze concerts, l'oferta és variada i d'entitat desigual, i s'obre a sectors més enllà de la dita música clàssica, com és l' habitual concert de música per a cobla -amb la Mediterrània i Manuel Camp-, i la música inclassificable amb el recital titulat "Tot bufant". Altres noms que destaquen són el Quartet Brodsky, l'Orquestra Simfònica del Vallès amb el pianista Raimon Garriga sense director anunciat, i el viola Ashan Pil lai -que actuarà amb l'Orquestra de Cambra Terrassa 48. El violoncel tindrà protagonism e especialment en la versió de la Suite núm. 4 de Bach (Danjulo lshizaka), i els coneguts concerts de Saint-Saens (M. Ericsson i Orquestra de Cambra de Praga) i de Schumann (WennSinn Yang i Orquesh·a Camerata XXI). Altres actuacions són les de l'Orquestra de Cambra de Berlín, East Sussex Youth Orchestra i Wiener Mozart Akademie. Cal fer esment especial al concert que oferirà l'Orquestra del Plectre de Còrdova amb la mezzosoprano Nerea Elorriaga amb un interessant progt·ama de música espanyola, andalusa i catalana. del 8 da juliol al26 d'agost da 2006 El Vendrell (Sant Salvador) Tel. 977683468 JULIOL j't AUDITORI 8- COHCERliHAGURAl oanjulo lshihak~, Violoncel José Gallardo, P1ano 15 . Orquestra Simfònica del 22_Kammerorcbester Berlin 29 - Quartet Brodsky AGOST RMC 3- Cobla Mediterrània i Manel 5- Orquestra de Cambra de Praga 8- East Sussex Youth Orchestra 1O- Camerata XXI Wen-Sinn Yang, Violoncel 12- Maria Bayo, Soprano 13 - Concert Familiar "TOT BUFANT" 17 - Wiener Mozart Akademie 18 i 19 - Orquestra de Plectro de Córdoba 24 - Alexei Volodin, Piano 26 - Orquestra de Cambra Terrassa 48 Ashan Pillai, Viola 260 ~ aucat •Wtit ~ Ç2MSA ~qualia -' ffY,;r»:s -;:;¡;;;¡- E. fecsa~ novoprobelt- s.o. 11 251 PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA ''Sostiene Pires'' Maria J oao Pir es toca el piano amb un esperit especial. per ANTONI BATISTA I francès i el castellà tenen paraules molt denotatives per a aquesta "cosa": élan i duende. Poetes músics com Paul Valéry i Garcia Lorca ho van explicar bé. Naturalment, Pires és una de les millors pianistes de la cartellera mundial, però no és la qualitat relativa el que vull destacar, sinó aquesta vaporosa capacitat d'emocionar a partir d'una forma de llegir, d'una tècnica interpretativa i d'una capacitat de comunicació. La vaig anar a entrevistar quan vivia a Lisboa. La vella Lisboa creada per Pessoa i recreada per Tabucchi. La que s'emparra en gotims de cases envellides i no sotmeses a lífting model "Barcelona posa't guapa". De roba penjada de balcons sobre el carrer, que provoca efm1ers plugims. Dc tavemes que fan bacallà de mil maneres deixant una sentor de fregit. Plaça Campo Martires da Patria; el Fossar de Ics Moreres, traduït al català. Al bell mig, però, hi havia més aviat empremtes religioses que civils. Exvots de cera que conferien a l'espai públic una pàtina estranya, inquietant, que et feia sentir com si la història s'hagués confós d 'adreça. Vaig pujar una escala si fa no fa com la dc Buero Vallejo i, a mesura que anava am unt, el so del piano baixava avall. On ens vam trobar, va engendrar-se la màgia; deu ser semblantment com l'esperit infanta Déu. Vaig seure al replà on la música sortia traspassant les parets i vaig escoltar fins que es va fer el silenci. Vaig picar i va obrir ella. No era la immensitat dels escenaris. Era una figura minúscula amb un jersei de llana que arribava al terra i una faldilla dc cotó q ue arribava al pis de sota. La quantitat de roba quasi feia invisible el contingut. Es va dirigir a mi com tothom es dirigeix a qui no espera: capteniment davant una oferta que no ens ha d'interessar. Però si jo tenia una entrevista concertada amb vostè! Té raó. però no hi pensava. He estat refredada i demà tinc un concert poc treballat, de manera que ho E RMC 260 12 252 sento, ja quedarem un altre dia. to", es va girar i va somriure: Que bo- nic! Però jo no hi era, necessitava reana gota de suor em baixava per l'espinada . Escolti, he vingut de Barcelona expressament per fer l'entrevista. L'he lligada amb el seu representant. El meu diari ha pagat el viatge i l'estada. Tinc el bitllet tancat i demà al matí marxo. Però ella, aquell cap emergent de la llana esllenegada, ho entenc i ho sento, però he de tocar. Passi-ho bé. Aleshores va començar a carregar-se de sentit l'objecte, poc pesant, que enrotllat amb paper d'estrassa jo tenia a la mà. Bé, tingui, li he portat això; és música de Mompou, que vostè ha dit sovint, quan ve a Catalunya, que li agradaria de tocar. És el primer quadem de la Música callada, inspirada en sant joan de la Creu. Passi-ho bé. Entri. Un passadís corbat i una sala de paret emblanquinada matusserament, només decorada amb una immensa solfa d'humitat. El piano i al davant un sofà: Segui. Desenrosca l'altra solfa, la planta sobre el faristol i arranca !"'Angelico". De sobte, aquella infinitesimal matèria desplaça energia com un reactor i el vol prescrit se m'emporta. Quan va acabar l'última nota del "Len- U nimació. Faci'm l'entrevista. Ja no era el més important. Aquells vint minuts escoltant aUò m'havien trasbalsat. Els conservo tan endins que em van ajudar a escriure, anys més tard, una crítica d'un concert seu com considero que no en sabré escriure cap altra. I vaig necessitar una tesi per demostrar, si més no, que jo entenc lacritica musical de la mane ra que vaig engiponar aquella crítica. Si la música és l'art del so, la literatura és l'art de la paraula. Podem escriUt·e de música de moltes maneres; fins i tot podem fer, oh, la la, musicologia. Però si volem arribar a tentines a la música des del llenguatge verbal, només ho podem fer amb literatura. "Sostiene Pires", la gran novel·la de Tabucchi desenvolupada a Lisboa, em va servir de crossa. "Sostiene Pires'' . La seva música anava parlant. El concert va ser al Palau, el 26 de juny de 1997. Va fer I'"Appasionata" en la primera pa1t, i "nocturns" de Chopin en la segona. Com a bis, el tercer Impromptu de Schubert. Tocava íntimament, com si estigués sola. A la saleta humil, potser, amb vistes al Fossar de les Moreres. ~ Josep M. Sauret, Corals de pares n el ric panorama coral català hi ha una faceta no gaire coneguda: les corals de pares, nascudes a redós de les corals infantils on canten els seus fills. Nmmalment, els pares porten a cantar els seus fills en una coral infantil on coneguin altres nois i noies amb una afició semblant. És a dir, les corals infantils tenen una direccionalitat que va de dalt a baix (de pares a fills); però també es dóna el cas invers: de fills a pares. Perquè la proximitat amb aquella modaHtat infantil ha fet que molts pares es constituïssin en un grup, que, a semblança dels seus descendents, practiquessin el cant coral. Llavors, no els ha estat difícil trobar un director que els conduís i iniciessin una ruta (a l'empara d'una escola, d'una parròquia o d'un centre cultural o cívic). I n'hi ha moltes més del que ens pensem. Així, per exemple, entre d'altres, la Coral de Pares de l'Escola Thau, dirigida pel polifacètic]. M. Busquets; laCoral Signum del Cor Madrigal, menada per Montserrat Bonet; o la Coral Mata de Jonc, vinculada a L'Espuma de la Coral Sant Jordi, que -després de l'impuls inicial dels pares, del malaguanyat Antoni Santandreu i amb la professionalitat i expertesa de la directora, Teresa Gíménez, és menada per aquesta darrera amb la coJ.Iaboració d'Ester Doñate; una coral que ja ha arribat als vint-i-cinc anys, amb un dens bagatge al danere i unes perspectives de futur òptimes. Pares que porten a cantar els fills; fills que propicien que els pares cantin. Quin escenari més fascinant. .. sota el designi de la música. Parodiant el lema d'un famós predicador catòlic d'antany, jo diria: "Família que canta unida, roman unida". Perquè la virtut de la música transcendeix de molt l'aspecte purament artistic i estètic i incideix en la cohesió social. Corals de pares: per molts anys! Que el vostre exemple proliferi al màxim i sorgeixin noves corals que fins i tot, amb el temps, puguin associar-se o esdevenir una delegació funcional de la Federació Catalana d'Entitats Corals... Vet aquí una faceta que mai no hauria anibat a preveure el gran pa tria re del cant coral a veus mixtes, Lluís Millet, ni, per descomptat, cap dels seus fidels i conspicus seguidors. E per PERE ARTÍS gira amb la Gürzenich Kammerorch ester Koln I director català Josep Ma tia Sauret, deixeble de Mariss }ansons, el mes de maig va fer una gira de concerts al capdavant de la Gürzenich Kammerorchester Koln, que el va dur a actuar a l'Auditori de Saragossa, Teatre de Burgos, Auditori de Miranda d'Ebre, Palau de la Música de València i Teatre Metropol de Tarragona. El programa estava integrat per obres de Mozart, Mendelssohn, Puccini, Elgar i Britten. Sauret va ser premi d'honor de direcció d'orquestra al Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona. I entre d'altres, va ser deixeble de Pere Vallribera, Josep Soler, Juan josé E Olives i Albert Argudo, i així mateix de Frederic Gevers a Brussel·les. L'any 2003 Mariss Jansons el va convidar a treballar amb ell a la Simphonierorchester des Bayerischen Rundfunk a Munic. L'any 1997 va fundar l'Orquestra de Cambra de Lleida que va ditigir lins al 2005, any en què va emprendre un nou projecte, la Filharmonia Orquestra de Cambra formada per solistes de les orquestres simfòniques de Barcelona. Ultra l'esmentada gira, pròximament en farà amb la Müchner Simphoniker, Filharmonia Slaska de Silèsia i l'Orquestra Filharmònica de Varsòvia, amb les quals col· labora regularment. Achúcarro inaugura el festival de Sitges I pianista basc Joaquín Achúcarro inaugura aquest 17 de juny el lli Festival Internacional de Música Concerts de Mitjanit de Sitges -roincidint també amb l'obertura musical de l'Any Rusiñol- , interpretant obres de Falla, Albéniz i Granados. El Festival seguirà amb, entre d'aln·es, el Quartet Casals, The Swingle Singers, Solistes de l'Orquestra de RTVE (amb l'estrena europea de Trio Rèquiem de Salvador Brotons), Quinmetal Salamanca, la pianista Yukiko Akagi, el pianista Jordi Fan·an i el duet integrat pel violoncel·lista Pau Codina i el pianista Enrique Bagaría. E ~e 260 Resultat del17è Concurs Paper de Música l'Trio Alquímia, de Barcelona, integrat per Ariadna Padró, violí; Laia Besalduch, viola, i Anna Costa, violoncel, va guanyar el passat abril la dissetena edició del Concurs Paper de Música de Capellades per a la promoció de joves intèrprets. El jurat era fonnat per Antoni Ros Marbà, Albert Attenelle, CoiTado Bolsi, Benet Casablancas, Jaume Cortadellas, Mark Friedhoff, Assumpta Mateu, }orge de Persia i Oriol Romaní. El premi d'aquest concurs és la participació garantida en un mínim de deu concerts (l'any passat, el Quartet Arccus. guanyador de l'edició de l'any 2004, va realitzar un total de dotze concerts arran de la promoció de Paper de Música) . S'hi van inscriure un total de 29 músics (4 solistes, 9 duos, I trio i 1 quartet) , procedents de Barcelona, Castelló, Madrid. Navarra, Sòria, València, Bulgària, França, Polònia, Regne Unh i Rússia. Aquesta edició del Concurs va ren-e homenatge a Alfons Can·illo. E Vencedors del27è Concurs Joan Massià l passat dia 27 d'abrillingué lloc a la seu de I'ESMUC la vint-i-setena convocatòria del Concurs Joan las ià. organitzat per l'Associació Massià-Carbonell i dedicat enguany a In modalitat de piano. Hi obtingué el Premi joan Massià, Marta Espinós Alonso. i èl Premi Associació va ser atorgat ex aequo a Nora Bosch Blanchot i Lezlye Bcrrio Cnno. mentre que el Premi l'VIaria Carbonell, a la millor interprerució de l'ubra de Joan 1\ lassià. i el Premi juvenil, al millor intèrpret menor de vint anys. vun ser declamis deserts. El jurat estova format per Albert Atendle. loscp 1\1. Colom, M. Rosa Llorens, Salvador Puey, M. Glòria Vilu-Puig i i'vUquel Fan"é. E 13 253 »» Presenlalper ~,. I ...... A PARTIR DE L'1 DE JUNY Amb tl CIPIIIKÏIIÏ dc CasiQOS de Cataiueya ODUD CASTELL PERALADA DE fa v gasNatural Grup j\gbar ~~ YPF RICCARDO MUTI I l DRCHESTRA GIDVANI LE LUIGI CHERUBINI VERDI. Simfonia de Joana d'Arc MOZART, Concerl per a oboè I orqueslra. KV 314 DVORAK, Simfonia núm. 5 ·.., /~~:~:~~· \ INAUGURAL i lA REVISTA NEGRA, (~:~~~::\ de Jérome Savary \ ................/ I LUISA FERNANDA, de Moreno Torroba I COBLA LA PRINCIPAL DE LA BISBAL COBLA SANT JORDI CIUTAT DE BARCELONA COBLA LA PRINCIPAL DEL LLOBREGAT Divendres 28 de juliol, 22h • Auditori Jardins del Castell I CAETANO VELOSO en concert Dissabte 29 de Juliol, 22h • Auditori Jardins del Castell I SOWETO GOSPEL CHOIR PRESENTA: Blessed DAVID MULOVHEDZI. direcció musicat SHIMMY JIVANE, coreografia lnformacl6 972 53 82 92 • www.fesllvalperalada.com Amb I• eoi-IJboracló especial do: ALAIN PLATEL i les Ballets C. de la B. da Culluro Diumenge 13 d'agost, 22h -Auditori Jardins del Castell Madama Butterfly, de PUCCINI I Un ballet de RAMON OLLER /.··············.... ( ESTRENA \ \a ESPANYA f vsprs (Vis¡Jeres) ALAIN PLATEL, conceple i pesadn en escena FABRIZIO CASSOL, música original I a IJartlr dc les Vísperes de ta Verge, de Claudlo Montcvcrdl vsprs és una contribució ollclal al programa artlsllc I cultural de la Copa del Món - FIFA 2006 ···................··· ~s~~~!.~~~u~~i~n~~~J~'!aga", I I I COMPANYIA METROS - RAMON OLLER, direcció Producció del Fesllval Castell de Peralada \ ABSOLUTA ···............../ MIKE LOVATI, trompeta- MARK MARKHAM, plano Musiques de OUKE ELL.INGTON entre d'altres DIJous 171 divendres 18 d'agost. 22h -Auditori Jardins del Castell KV 425 BALLETS DE MONTE-CARLO Concert per a violí i orqueslra núm. 5. KV 219 Concert per a piano i orquestra num. 21, KV 467 KATIA NOVELL. violi - LAIA MASRAMON. piano PRAGUE PHILHARMONIE ORCHESTRA JAKUB HRUSA, direcció musical PROKOFIEV, La Ventafocs JEAN CHRISTOPHE MAILLOT, coreografia ERNEST PIGNON-ERNEST, escenografia Dilluns 7 d'agost, 22h - Auditori Jardins del Castell ................ ~~STRENA ~\ ¡CATALUNYA ] ...., 00ho•·••""'"o"/ Dluabte 19 d'agost, 22h ·Auditori Jardins del Castell ANGEL CORELLA MOZART: ldomeneu, KV 366 WILLIAM CHRISTIE HOMENATGE A MOZART LYN TAYLOR CORVETT, coreografia- W.A. MOZART, música SUITE DE CORSARI MARtUS PETI PA. coreografia - RICAROO ORIGO, música ANGEL CORELLA I solistes de I'Amerlcan Ballet LESARTS FLORISSANTS Versió semiesccnificada ElSA ROOCKE, direcció d'escena Dimarts 8 d'agost, 22h - Auditori Jardins del Casloll PAUL AGNEW, TUVA SEMMINGSEN, CLAIRE OEBONO I VIOLET NOOROUVN COR i ORQUESTRA DE LES ARTS FLORISSANTS WILLIAM CHRISTIE, direcció musical ROLANDO VILLAZÓN PRAGUE PHILHARMONIE ORCHESTRA MARCO ARMILlATO, direcció musical Obres de MOZART, VEROl, BIZET I DONIZETTI entro d'altres ..................... f ESTRENA '¡ \•. ABSOLUTA , 1 ' ···.........../ Ridlo i lelevlsló olleialI: Unia d rla ollclal: CATALUNYA -~ IBERIAij RADIO ; /~~~~~~>) Dilluns 14 d'agost, 22h - Auditori Jardins dol Castell Diumenge 6 d'agost, 22h • Auditori Jardins del Cutell cf Catxa de Girona E" endesa 111111 G-ral<tat de catalunya llUll Departament Santa María de los Reyes de Laguardla Música en viu, GAITEROS DE ELCIEGO Sonates per a dues gaites, JULIAN ROMAN OUGARTE Divendres 4 d'agost, 22h - Auditori Jardins del Castolt Dijous 27 de Juliol, 22h - Auditori Jardins del Cu tell Xll,l GRAN CONCERT DE MUSICA CATALANA Escenas del Belén barroco Vesperae solennes de Conlessore. KV 339 Exsultate, jubilate, KV 165 - Missa de la Coronació, KV 317 • MONTSERRAT CABALLê. MONTSERRAT MARTI. BEGOÑA ALBEROI, ALEJANDRO GUERRERO, ANTONI ODE GOBBI COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA JORDI CASAS, director del cor ORQUESTRA DE CADAQUÉS - JOSÉ COLLADO, direcció musical El TEATRO REAL a PERALADA NANCY HERRERA, MARIOLA CANTARERO, JOSEP BROS, CARLOS ALVAREZ, RAQUEL P!EROTTI, FE DERICO GALLAR, JA VI ER FERRER I SABINA PUEATOLAS CORD VORQUESTA SINFÓNICA DE MADRID JORDI CASAS. direclor del cor JESÚS LÓPEZ COBOS, direcció musical EMILID SAGI, direcció d'escena I disseny d'elements escènics Producció TeBtre Real de Madrid en coproducció amb l'Opera deWashington I D11Cra de Los Angetes Dissabte 12 d'agost, 19h - Església del Carme MOZART entre Milà i Salzburg Diuabte 22 I Diumenge 23 de Juliol, 22h Auditori Jardins del Caslell I I I . . ~ ~ :;~, ~ ~;,~, ~ !.~~ I I I WEST:EASTERN OlVAN ORCHESTRA ORFEON DONOSTIARRA JOSÉ ANTONIO SAINZ ALFARO, director del cor DANIEL BARENBOIM, direcció musical Dimarts 1 d'agost, 22h - Auditori Jardins del Cestell JÉRÒME SAVARY. direcció d'escena I escenografia ALLEN HOIST, direcció musical - WANJIRU KAMUYU, coreografia Coproducció Opéra·Comlque Paris I Festival Castell de Peralada - winterthur BARENBOIM - BEETHOVEN Simfonia 9 "Coral" MONTSERRAT CABALLê. MONTSERRAT MARTI. BEGOÑA ALBERDI, ALEJANDRD GUERRERO, ANTONIO OE GOBBI MANUEL BURGUERAS, fortepiano- Peces vocals de MOZART Recital en benelici de la Unllat Oncolbglca lnlanlll de I'Hospllal Sani Joan de Déu de Barcelona \ ABSOLUTA ¡ Ulii i • .U. I.AC I'.:I' .CER Divendres 11 d'agost, 22h - Auditori Jardins del Castell Una hora amb MOZART '' ··.............···:: Mll1'ot•CI aberti{ BancSabadell Dimarts 1 d'agost, 19h • Església del Carme Dlsnbtt 15 de juliol, 22h • Auditori Jerdlns del Castell NEW-ORLEANS FOREVER Fundació Concerts XX Aniversari Festival Divendres 14 de Juliol, 22h · Auditori Jardins del Castell C o ifo A.K.DAMM 1876 REPJOL Membre de l'Associació Et~ropea de Festivals 1( "la Caixa' ~,.?" PERALADA •,o• Auó1 ,W.~~uir Dlputadó de Girona Ajuntamenl cte Per1tad1 I FUNDACIO CASTEU. Ol PERAlADA .... HG NOTICIAR liij;J:C,)¡f,i.f.f;i Cursos de música a redós del Vl Festival Internacional de Música de T anagon a. Se celebraran entre els dies 7 i 16 de juliol, al Conservatori de Música de Tarragona, i seran impartits per Endellion String Qua11cr, Yienna Brass Quintet, Bany Douglas, Isabel Vilà, Rivka Golani, Cristoforo Pestalozzi, Thomas Martin, Magdalena Martínez, Àlex Gan-obé, Ana Luisa Chova, Agustí Charles i Carlos del Egido. La data límit d'inscripció és el dia 16 de juny de 2006. Més inf01mació: <www.cmusicatgna.altanet.org>. IV Fòrum lnte rnacional d e Música Barcelon a Ciutat, d ed icat al P iano. Se celebrarà entre el 7 i 16 de juliol de 2006 amb una programació concertística per al gran públic, concerts didàctics per a nens, cursos d'interpretació pianística, un programa de conferències, taules rodones, monogràfics i presentacions editorials dirigides a professors de piano, i un concurs internacional, també per a pianistes. Hi participaran més de 20 pianistes i professors. Aquest esdeveniment és organitzat per l'associació jPC Iniciativa Musical. Més informació: <www.forurnrnusicabcn.corn>. TANGENTS Galuppi, com a cas l Sant Jordi d'enguany ha estat molt especial. La festa, després del pelegrinatge de rigor per lletres i roses, va acabar amb música en un esdeveniment força peculiar, engrescador i esperançador. La JONC i Catalunya Música van cuinar al Palau un àpat musical que anava més enllà de la simple audició, del concert tradicional: es titulava "BachxMozart" i proposava una selecció d'obres que mostren la connexió entre tots dos, l'esperit de l'un en l'altre; és a dit~ un repertori confegit amb un fil conductor temàtic, progressiu, musicològic, amb vocació divulgativa i presentat amb uns breus comentaris que engrescaven a seguir el fil de la música amb una nova visió, fixant-se en aspectes inusuals, gaudint-ne no només amb hedonisme sinó pels seus aspectes endògens i estructurals. Una iniciativa brillant i original. Però hi va haver més bones sensacions, insòlites en els concerts tradicionals: la JONC es va presentar amb els seus pioners, els músics que la van fundar ara fa una dècada, i que, més enllà dels vint-i-cinc anys, ja els toca volar sols fora de la JONC; tot i el caràcter efímer del conjunt, hi vam veure molta il·lusió, passió fins i tot. No és corrent veure els músics d'una orquestra tocant amb aquella intensitat, lliurats completament a la música i al director, fins i tot amb emoció i abraonament; arreu de l'escenari es veien somriures, mirades de complicitat, creativitat i treball en equip in situ, ganes boges d'entrar ja i tocar aquell passatge magistral; l'un brandant el cap al ritme de la música durant els compassos d'espera, l'altre enganxat visualment al director, hipnotitzat, com si aquell fos l'últim concert de la seva vida ... Quin gran plaer sentir música interpretada amb aquesta passió, amb aquest convenciment! El druida d'aquest còctel d'emocions va ser Manuel Valdivieso, el director que va saber relligar tota aquella rauxa juveniJ, que els va encomanar entusiasme i fe (si, fe!) amb un gest magnètic, còmplice, somrient als músics, parlant-los de fit a fit amb els ulls, amb les mans (sense batuta, a pèl!), amb tot el seu cos rotund i àgil, que semblava ballar sobre la tarima ... Ell mateix, xop de suor com un boxador esperant la campana per continuar el ball de bastons (aquest celestial i pacífic) feia de guia i d'amfitrió al públic amb comentaris, entre peça i peça, breus però sucosos, didàctics però amb rigor, amens però brillants ... Un director parlant de tu a tu al públic!, explicant-nos tot allò que ha descobert en la partitura, donant-nos pistes, secrets, recursos per entendre millor tots aquells sons convertits en art. fentnos partícips de tota aquella emoció desbocada, convidant-nos a un fascinant viatge musical ... Un privilegi! Definitivament, calen més concerts com aquest: un cicle sencer, o tota una temporada! ¿No es vol renovar el públic de la música clàssica? ¿No es vol acostar-la a tot tipus de gent? Aquesta és una exceJ.lent recepta l )a tenim el mag i la vareta màgica. I posats a somiar: ¿no podria ser aquesta, els "jubilats" de la fONC, la formació estable de Catalunya Ràdio? Amb un cicle propi de concerts alternatius com aquest. Amb enregistraments, projectes educatius i radiofònics, audicions comentades, concerts familiars ... ¿Per fi el vell somni de l'Orquestra de RTVC? D'idees i talent no en falten ... ntre els aniversaris de grans músics que es commemoren enguany, hi ha els 300 anys del naixement de Baldassare Galuppi, un músic que va coexistir amb Terradellas, Jommelli, Confor1o i Pot-pora, que utilitzava sovint arguments de Goldoni i que era un dels principals subministradors de material operístic dels teatres de Vicenza, Venècia i San t Petersburg i que també li van encarregar obres al teatre Haymarket de Londres. Hem triat Galuppi per palesar la impossibilitat d'esbrinar la riquesa musical d'una època: se sap que va compondre almenys noranta-quatre òperes, de les quals s'han gravat sis. Són les sis millors? Qui és capaç de revisar i judicar el conjunt de la seva producció opedstica? Una combinació d'atzar i de vàlua és la que fa perviure unes determinades obres i compositors i n'oblida d'altres. En el cas dels compositors catalans formats aquí, amb estudis després a Nàpols i guanyant-se la vida al centre d'Europa, han estat sovint deixats de la mà de Déu i encara més quan el nostre país no ha comptat amb un Estat propi i el que ens ha tutelat no ha tingut cap inquietud a preservar la nostra cultura escrita i encara menys la musical. A part les músiques recuperades que tant la Capella Bydgostiensis com després el conjunt La Principessa Filosofa ens estan donant, cal ressaltar una vegada més la labor dels estudiosos que lluiten per aquesta recuperació. El govern valencià, en canvi, en aquest moment més sensible que el nostre en aquest aspecte, ja ha publicat edicions crítiques de cinc òperes de Vicent Martín i Soler, de qui es recorda els dos-cents anys de la seva mort, i enguany patrocina la presentació en el Festival de Granada de la seva òpera Andròmaca, de la qual s'ha trobat una versió del mateix compositor per a veus i quartet de corda. També ha iniciat la recerca a l'Arxiu de Sant Petersburg, on es guarden les òperes que va compondre allí, quan era al servei -com abans hi va estar Galuppi- de la tsarina Caterina. Juan Bautista Otero, per la seva banda. ha editat en CD lfigenia in Aulide (Harmonia Mundi) i acaba de treure L'isola disabitata, que poden afegir-se a Una cosa rara que va di rigi r Jordi Savall (Auvidis) i La capricciosa correla, dirigida per Christophe Rousset (Astree). Aquí s'hauria de fer un intent similar amb Domènec Terradellas, amb onze òperes, com a mínim, que dormen el son dels justos. per XAVIER CHAVARRIA perJORDIMALUQUER ARS SUBTILIOR Somni de Sant Jordi E E 15 255 COBLA Cobla normalitzada a relació íntima que manté la cobla amb la societat ha viscut fluctuacions continuades. La dictadura va convertir la sardana en gairebé l'única forma d'expressió per exhibir l'anelament nacional. Tenint en compte la identificació de la sardana amb la cobla, el seu so es va acabar convertint en la catalanitat feta música. La democràcia va esvair la necessitat de manifestar l'arrelament nacional simplement perquè havia de ser un fet evident (si més no, en teoria), però aquest canvi de valoració ha deixat com a romanent una identificació entre sardana i catalanitat que ha acabat marginant la cobla del panorama cultural en considerar-la un simple element festiu de caire popular. Per aquest motiu i probablement per algunes raons més, els darrers anys la cobla i la sardana han perdut no només presència pública, sinó també prestigi cultural. El problema no és només que les audicions de sardanes no arrosseguin multituds o que els concerts de cobla hagin de ser d'accés molt econòmic per assolir una audiència acceptable. El problema és que un fet cultural tan singular arreu del món com és la sardana o una orquestra tan peculiar i de sonoritat tan extraordinària com és la cobla, queden absolutament relegats per la majoria dels ciutadans, que l'identifiquen únicament com un element d'expressió identitària. La vinculació geogràfica de la cobla i la sardana és evident, però de fet són eines d'expressió artística que poden arribar molt més enllà. Històricament, la cobla moderna és un conjunt orquestral que ha estat arrelat gairebé en règim d'exclusivitat a la forma sardana. Però des de Ja seva configuració ara fa poc més d'un segle, l'evolució ha estat constant tant pel que fa a l'increment de la qualitat musical com pel que fa a la diversificació de les seves possibilitats d'expressió creativa. Actualment el seu potencial artístic encara està per explotar en la seva totalitat. Musicalment parlant, la cobla és absolutament exportable molt més enllà de les fronteres naturals. Aquest salt serà només possible amb una campanya de difusió que li faci obtenir un grau de normalitat més evident pel que fa a la presència (i la consideració) social. En aquest sentit, no s'hi valen polítiques erràtiques com les que protagonitzen els ens generalistes (especialment, els públics) i que atorguen l'atenció justa a aquest sector de Ja cultura amb l'únic objectiu d'acontentar els membres que en f01men part (els vots manen). Cal atorgar a la cobla un tractament que l'equipari amb els seus competidors musicals i construir polítiques culturals que fomentin la seva presència i que nonnalitzin tots els aspectes que l'envolten, des de l'ensenyament fins a la programació i la crítica. Només d'aquesta manera la cobla obtindrà la consideració artística que realment mereix. L per JOSEP PASQUAL wc 260 DEL SEU AFFM. Sra. Núria Espert, pou de saviesa oracular Estimada amiga: No sé si encara conserva memòria de l'escassa però per a mi inoblidable -no podia ser altrament- relació directa que vam mantenir fa força anys. Si no és així, no li ho puc tenir en compte, malgrat que aquesta relació es vagi concretar en un detall tan insòlit com que l'entrevistés vestida en pijama a l'estatge que tenia fa anys a Barcelona, al carrer de Muntaner sota de Travessera de Gràcia. I si em permeto fer pública, o més ben dit recordar la "intimitat", és perquè aquesta és indicativa de la seva categoria, encara que aparentment pugui semblar tot el contrari. Deixem-ho en aquesta constància sense més, ja que el detall importa poc. Sóc un admirador profund de vostè, tant en Ja dimensió estrictament personal com en l'artística. L'he seguida de fa temps, he gaudit en nombroses ocasions a l'escenari o a redós d'ell de la seva plenitud artística, i malgrat discrepàncies determinades en algun treball -no em va agradar el canvi de final del Turandot liceista i així consta aquí mateix-, la seva grandesa em sadolla d'una inexpressable sensació de transcendència. M'admira sobretot que en vostè l'alta categoria artística sigui tan exactament identificadora del tot de la seva personalitat: que dona i artista no caminin mai pel seu compte, sinó que, tot el contrari, es confonguin íntimament. Per això quan es mou fora de l'escena també tot el que toca es converteix en or. I ara mateix, unes declaracions seves adquireixen inevitablement la categoria de quelcom de16 256 finitiu. Així, en parlar del que el periodista anomena "legió estrangera que Catalunya ha enviat enllà de les seves fronteres: Mario Gas, Lluís Pasqual, Josep Maria Flotats, José Sanchis Sinesterra ... '', vostè -que fa temps va deixar Muntaner-Travessera per instal·lar-se a Madrid-, posa les coses en el seu punt més exacte en afirmar: "Això de la diàspora ho dóna molt/a nostra terra. També el fet que quan estàs ben col·locat no caus simpàtic a Catalunya. Es fa fora la gent i se l'acomiada tradicionalment amb mals modos, de mala manera". A part que al marge dels anomenats del seu més estricte ofici, s'hi poden afegir els "musicals" Ros Marbà, Josep Pons, Martínez lzquierdo, Jordi Casas, Mireia Barrera ... , les seves paraules mantenen una plena coherència amb la síntesi definitiva amb què va deflnir l'acomiadament del TNC -també amb mals modos, de mala manera- del seu amic Flotats: "Han fet fora un creador i hi han posat un buròcrata." Ara que la política cultural del pais institucionalment comença una prometedora nova etapa, seria molt convenient que veus tan xopes de saviesa com la seva fossin tingudes molt en compte. Ah! I no sap com lamento de no tenir espai per padar del tema cosí getmà d'aquells als quals aquí es nega pista per fer envolar el seu talent i l'han de cercar fora. Per avui ja n'hi ha prou, no ho creu? Del seu affm. Jaume Comellas PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT na vegada més no hi ha fil temàtic concret que domini el recull d'opinions, però tanmateix sí que hi ha un aplec de veus de gran notorietat que omplen aquesta secció: l'actriu i dramaturga Núria Espert, el titular del Gran Teatre del Liceu, Sebastian Weigle, la mezzosoprano italiana Cecilia Bartoli, el tenor Max·celo Alvarez, el cantautor Xavier Ribalta, el director Eliahu Inbal i e] líder d'Els Pets Lhús Gavaldà uneixen gruix i experièn cia artística amb generositat per implicar-se en els temes de què tracten. Tot això en un ventall temàtic obert i que fins i tot en l'àmbit en principi de menor en titat, la música p op, és servit des d'unes opinions amb tma considerable càrrega d'interès. U «L'Orquestra del LICEU ha de ser LA MILLOR d'Espanya [... ]. No pretenc que sigui com l'Staatskapelle de Berlín, però ha de tenir un so propi. [...) Són músics disciplinats i amb mentalitat oberta. M'agrada treballar amb ells però és dur. [...) Hi ha unes pautes de funcionament en el treball que dificulten la consecució d'objectius. Es vol TREBALLAR COM A ALEMANYA però les regles no ho penneten. [...]Em sembla bé que es protegeixin els músics, però haurien de ser fl exibles en funció del projecte. r... j Aquí tot és més reposat. No puc dirigir com a Alemanya ni ho pretenc. Els músics a vegades volen aca bar abans per ANAR A LA PLATJA. I ho entenc, el SOL AJUDA QUE SONI MILLOR UNA ORQUESTRA, perquè canvia l'ànim i aporta més color a la música» SEBASTIAN WEIGLE, entrevistat per Marta Cervera. "El Periódico'', 5 de maig de 2006 «La confusió és part de la recerca. I quan dintre d'uns quants anys mirem enrere veurem que tot té un sentit. Veurem que han quedat uns quants espectacles meravellosos i s'ha esborrat la resta. LA PROVOCACIÓ PER LA PROVOCACIÓ, per exemple, no porta enlloc» NÚRIA ESPERT, entrevistada per }acin to Anton. "El País. Cataluña", 27 d 'abril de 2006 «Les DISCOGRÀFIQUES sempre s'han queixat; quan venien perquè venien poc, i ara perquè no venen, però són elles les que HAN DESTRUfT EL MERCAT DEL DISC. A les discogràfiques, especialment les multinacionals, només els interessen els besi-sellers d'usar i llençar, no els preocupa el treball de fons, el que realment crea mercat. [...) Un dels grans problemes són els SEBASTIAN WEIGLE PREUS DESHONESTOS DELS DISCOS. Fabricar un disc compacte costa menys d'un euro; com s'expliquen els preus a què es venen? Si posessin els discos més barats, acabarien immediatament amb el TOP MANTA» XAVIER RIBALTA, entrevistat per Miguel Jurado. "El País", 24 d'abril de 2006 «L'important és el COMPOSITOR, cal estudiar la seva música i servir-lo, i això s'ha de fer amb un ànim pur i humil. [...] LA VEU té el seu procés biològic, creix, madura i es desfà. Però després d'anys de can era, encara que l'insttUment, la veu, ja no estiguí tan fresca, el creixement interior pot haver-lo convertit en un gran artista i aleshores el que fas és recitar cantant. Què és millor, escoltar UNA VEU BONICA O UN GRAN ARTISTA?» CECILIA BARTOLI, enh·evistada per Inma Sanchis. "La Vanguardia", 18 d'abril de 2006 «A vegades ni penso, però l'òpera requereix molt temps. És un món complex i no puc controlar-ho tot perquè ni participa molta gent i potser no comparteixo les seves idees. [... ] Quan l'ÒPERA se centra en LA INNOVACIÓ ESCÈNICA a vegades el resultat és bo, d'altres estúpid. M'agrada la innovació sempre que ni hagi criteri. Per això cal que el director d'escena tingui sensibilitat musical, respecte pel compositor i pel llibretista. (Dubta que els muntatges trencadors atreguin més públic) En algunes ciutats ha passat just el contrari. L'EXPERIMENTACIÓ EN L'ÒPERA HA BUIDAT ELS TEATRES» ELIAHU INBAL, entrevistat per Marta Cervera. "El Periódico", 5 d'abril de 2006 «Crec que tothom ha d'assumir la seva part de responsabilitat, però sí que és cert que, així com ELS PETS tenim ocasions de sortir als nútjans de comunicació, hi ha moltíssima gent jove que no, i a mi això és el que em dol més. Em sap molt de greu que els grups que comencen no tinguin aparadors per donar-se a conèixer, em sap greu que no hi hagi cap pub ni cap discoteca on soni música en català, que la música de fons dc TV3 no sigui en català, que per escoltar música en català hagis de fer militància, que hagis d'anar a un bar de rotllo per poder-ne escoltar. [...] No sé, és un fenomen curiós (que la majoria de grups de pop siguin de fora la ciutat de Barcelona). Potser és que Barcelona és molt modema i cantar en català no fa modern, tot i que últimament sembla que hi hagi una revifalla, perquè han sortit una munió d'artistes novells que han descobert que es pot fer música en català i no s'activa gaire» LLU fS GAVALDÀ, líder d'ELS PETS entrevistat per Maria PascuaJ. ''Presència", 28 d'abtil a 4 de maig de 2006 RMC z6o 17 PANORAMA Insòlit protagonisme musical en el estiv Una trentena de les 54 propostes que presenta l'edició d'enguany del Festival Grec són musicals, fet que atorga un protagonism e in sòlit a la programació d'una iniciativa en la qual, de m an er a especial els darrers anys, l'art d'Orfeu ocupava un lloc secundari. A m és, la manifestació inaugural, de sempre confiada al teatre, enguany serà un r ecital que amb el títol de "Plurals" aplega tres cantautors de diferents països espanyols. Quico Pi de la Serra, Jabier Muguruza i Javier Ruibal. per J .C.C. l fet adq ui reix un relleu més acusat si hom té en compte que aquesta presència tan àmplia és totalment promoguda des del mateix Grec, per tant al marge dels macroconcerts que diverses promotores oferien al Poble Espanyol per iniciativa pròpia tot i que s'agombolaven sota el paraigua promociona! del festival barceloní. O bé, com va ser en l'edició anterior, van ser adquirits a aquestes promotores pel Grec. D'aquesta manera, aquest espai obert desapareix totalment del Festival. Ben altrament, el Grec i la plaça del Rei, amb onze programes cadascun, esdevenen les seus més importants d'una oferta musical variada en la qual hi ha des de la música clàssica més genu"ina a noms destacats de la de tall més popular, incloent-hi el jazz. Pel que fa a aquella, hi destaca el concert d'homenatge a Pau Casals en el qual, amb la participació de l'Orfeó Gracienc, la Coral Càrmina i la Jeunesses Musicales World Orchestra es rememorarà el que no va poder di rigir Pau Casals el dia 19 de juliol de 1936. L'Auditori acollirà set concerts: cinc a cura de sengles quartets, un dels quals protagonitzat pel Quartet Casals, i dos simfònics amb I'OBC i la JONC. Cal afegir-hi el concert dels Solistes del Conservatori del Liceu amb obres de compositors del principi del segle xx en homenatge a Picasso en el J 25è aniversari del seu naLxement, i el de la Banda Municipal, que oferirà dos concerts a la plaça del Rei. La cobla toma al Grec després d'uns anys d'absència amb un recital de considerable pes simfònic a la plaça del Rei amb la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Bar- E RMC 260 18 258 Pi de la Serra, Javier Ruibal i Jabier Muguruza inauguraran el Festival. celona dirigida pel seu titular, Xavier Pagès. Esment a part per al recital que oferirà la mezzosoprano nord-americana Ju lia Migenes -la Cannen de la versió cinematogràfi ca de Francesca Rossi amb Placido Domingo. El cantant autor i també el gran intèrpret ocupen un lloc especialment rellevant amb la recuperació del reialme de la plaça del Rei per Maria del Mar Bonet, espai en el qual també es faran presents Marina Rossell, Teresa Parodi, PANORAMA Miquel Gil amb l'Orquestra Àrab de Catalunya, Luciana Souza i el jaume Yilaseca Quartet i Kevin johansen & The Nada, ultra un muntatge de característiques especials titulat Instint Mo- an, Clara Segura, Jordi Boixaderas, Marta Marco, Lluís Soler, Manel Dueso i així mateix la Companyia Cbeek by Jowl amb l'espectacle The Changeling. També de les arts escèniques, el ballet ocupa un lloc quantitativament menys rellevant que en anteriors edicions, però amb una figura absolutament excepcional, la del ballarí rus fincat de fa anys a Nova York Mikhaïl Barishnikov. La resta se situa en l'àmbit local, amb noms de presència normalitzada com l.T. Dansa, Sot Picó, Senza Tempo i també CobosMika Company. Una vegada més se celebraran Dies de Dansa que s'escamparan per diversos indrets no sols de Barcelona, sinó també a Mataró i Sitges. zart. Al Grec, a més del recital d'inauguració ja esmentat, s'hj manifestaran Albert Pla, Rodolfo Maderos i Miguel Poveda, Dulce Pontes, Michel Camilo i Tomatito, Gotan Project, Lila Downs, Marcelo 02 i Llibert Fortuny. Personalitat molt acusada i context de gran espectacularitat i envergadura, Brasil Brasilera -que s'oferirà una setmana a l BTM- és una de Ics propostes més prometedores del conjunt del fes tival. h akespeare, Valle-lnclan, Barishni kov, La Fura i companyia. La fonamental oferta escènica mostra uns punts cimers especialment rellevants. Per una part, e l pes de l'obra de Shakespeare amb dues versions ambicioses de Hamlet, signades per Lluís Pasqual i per la companyia The Wooster Group, més La tempestad i El mercader (versió reduïda d'El mercader de Venècia) i Conte S d'hivern. Un espectacle potent és la versió de Divinos palabras de Yallc-lnctan dirigit per Gerardo Vera, i la de Peer Gynt que muntarà Calixlo Bieito. També sobre el paper és dcstacable La metamorfosi de Kafka a cà rrec de la Fura dels Baus i javicr Dua ltc. 1-larold Pinter (Els vells temps), una insòlita recuperació, Nausica de Joan Maragall de la mà de Hermann Bonnín. i una lectura d'una reescriptura sui generis de la Ilíada, se situen també a l'òrbita de Ics propostes dc notable interès en e l conjunt d'aquest apartat. Un apartat que aplega noms tan rellevants, també, entre els nostres - i unint-hi directors i actors-, com Rosa Novell, Joel Jo- Fi d'etapa oques hores abans -i el mateix dia- que fos nomenat conseller de Cultura, Ferran Mascarell presidia per enèsima vegada la presentació del Festival Grec, amb la seva ferma i alhora discreta autoritat. Cap dels assistents -imaginem que excepte ell-, estava a l'aguait que l'adéu que va pronunciar amb llenguatge tòpic Borja Sitjà -que ja ha començat a amidar el tàlem de t'Institut Ramon Llull- no era l'únic possible. Siguj com sigui, el que importa és que després de trenta anys de festival, després d'una història globalment feliç però també farcida de moments de tots colors, s'acaba una etapa important. I és així molt més per l'adéu del regidor que no pel del gestor. La cosa és molt clara; Mascarell és una part importantíssima d'aquesta his tòria, ja que ha estat ell qui l' ba conduït en un període molt dilatat de temps i qui li ha donat l'empremta i el caràcter definitius després que se'n va fer càrrec a la sortida d 'un període especialment desorientat. Va ser també ell qui, després que va provar diferents models amb resultats mai p lenament satisfactoris, va trobar, jus tament en Borja Sitjà, la identificació més aproximada possible a la seva concepció del Festival. Amb tot el bo i l'altre d'aquest model. Ara caldrà veure si es vol mantenir una Línia de continuïtat o bé, si com ha passat en èpoques anteriors, es pretén inventar novament m és o menys de soca-rel. Si aq uella empremta i caràcter acabats d'aHudir, estan prou arrelats per justificar l'epítet dc "definitiu~ a què ens hem referit. P RMC 260 19 259 PANORAMA A PROPÒSIT DE ••• Marisa Martins prepara el seu debut al Festival de Salzburg Ja ha esdevingut una veu habitual als nostres auditoris i avia t debutarà en un dels escenaris internacionals més significatius, el de Salzburg. Marisa Martins, la mezzosoprano argentina fincada a Catalun ya, ens concedeix una tarda per parlar d'aquest lm- portant moment en la seva carrera. RMC I per ALBERT TORRENS 260 E -El projecte consisteix en tres nits: comença amb La finta semplice, la segona nil s 'ofereixen àries de concert - que cantarà Ann Murray- i la tercera uit - en la qual participo jo- es faran òperes de les quals només es conserven fragments - Lo sposo deluso i L'oca del Cairo- i més àries de concert. En el Festival, aquest any, hi representaran totes les òperes de Mozart, i aquestes obres inacabades també havien de serhi presents. -Com li ha sorgit aquesta oportunitat? 260 RJSA" 1 S'UO MEREIX: PARLA EL CATALÀ AMB UN SABOR ARGENTÍ QUE TANT DE BO NO PERDI MAI, PEl\QUÈ l'i\ MÉS ATRACTIVA UNA CONVERSA JA P ER SI MATEIXA MOLT I NTERESSANT. E NS REP EL PRIMER DISSABTE DE LA PRIMAVERA. E s COMENÇA A RESPIRAR BON TEMPS, PERÒ SENT RE CA ÇA, DIU, .JA QUE AQUEST EST I U NO EL PODRÀ GAUDIR A CASA. G INEBRA I SALZBURG, EN CANV I, SÍ QUE GAUD1RAN DE LA SEVA PRESÈN- I proper mes d'agost participarfl per primera vegada en el Festival de Salzburg, justament en l'edició que celebra l'Any Mozart. Amb quin tipus d'espectacle ho rarà? 20 L I AGRADA QUE LA CONSIDERIN "LA NOSTllA MA- -El Festival de Salzburg va encarregar aquest projecte a ]oachim Schlomer, un coreògraf amb qui jo havia treballat en produccions de música antiga amb dansa contemporània, i ell va proposar el meu nom. Vaig haver de superar dues audicions, a les quals, a més del mateix Schlomer, hi havia el director musical, Michael Hofstelter, i la directora del Festival, Evamaria Wieser. Tots tres volien estar d'acord en La decisió final. CIA. JAVI!R OEI. Rf.AL -És un tipus d'espectacle que et permet treballar, a més del cant. el moviment del cos. Per què li interessa especialment aquest format? -EL primer cop que vaig fer una producció amb dansa contemporània ja vaig veure que allò m'encantava. A mi, el moviment m'allibera la veu. A més, m'obliga a superar-me, ja que per poder fer una coreografia i cantar al mateix temps has d'aprendre a compensar forces, a observar moll el leu cos i la teva tècnica. És un tipus d'espectacle en què em sento molt completa. -En què centra el seu repertori actualment? -El repertori el dóna la veu amb la seva evolució. En aquest moment - i és el que faré encara uns quants anys-. pel que fa a l'òpera estic cantant des de Monteverdi fins a l?ossini, i no podria sortir d'aquest període, perquè la meva veu no sonaria bé. Amb Mozart hi tinc una relació d'amor-odi: és tan difícil que em serveix de termòmetre: si puc cantar-lo amb comoditat, la cosa va bé; si sento que tiba o em canso, vol dir que no va bé. Amb altres compositors no és tan evident. I hi ha reperto- ris que no podré fer mai - Verdi o Wagner-, tot i que m'encanten. També m'agrada molt ellied, especialment la música francesa, que he fet últimament en recitals a Colòmbia i a l'Equador. ]o no crec que ellied sigui un complement a l'òpera o L'oratori, crec que té el mateix pes. jo no podria fer només una cosa o l'altra, necessito fer una mica de tol per sentir-me equilibrada. -En aquest punt de la seva trajectòtia, com veu la not01ietat que té entre el públic català? Què en pensa, de la ctítica? -A poc a poc, el públic em va coneixent més. De vegades, en la meva pàgina web rebo comentaris del públic, i això m'encanta, perquè vol dir que s'han pres un temps per reflexionar i per dir-te el que els has provocat. I jo ho agraeixo molt, perquè em permet veure exactament el que sóc capaç de transmetre i si això coincideix amb el que jo pretenia. En la crítica, hi ha un detall que es repeteix sovint i és que parlen de "la nostra Marisa Marlins". Això em toca el cor, perquè jo, lot i que no oblido que sóc argentina, em sento d'aquí. I El gust i la tècnica orquestral de James Conlon PALAU 100. Orchestra deli' Accademia Nazionale di Santa Cecilia. Nicole Cabell, soprano. Dir.: James Conlon. Schrecker: intermezzo de la Suite Romàntica. Britten: Les 11/uminations. Mahler: Simfonia núm. 4. PALAU DE LA MÚSICA. 5 D'ABRIL DE 2006. Emotiva Passió a Lleida ORQlESTRASMÒNICA.AI.IÀ CARBONEU DE LES nRRES DE LLEIDA. Berliner Bach Akademie. Cor de Cambra de l'Auditori E. Granados. Cor Infantil de l'Orfeó Català. Solistes vocals. Dir.: Heribert Breuer. Bach: Passió segons sant Mateu. AUDITORI ENRIC GRANADOS. LLEIDA, 8 D'ABRIL DE 2006. L L ll1:C·I¡(1 .~t• per Xavier Chavarria per Lluís Trullén a temporada Palau 100 va posar punt i final a la seva XV edició amb la música de Schrecket~ Britten i Mahlet~ la qual va configurar un programa magistrahnent servit per una orquestra prou coneguda com l' Accademia Nazionale di Santa Cecília dirigida per a l'ocasió per }ames Conlon. El concert es va iniciar amb l'intermezzo de la Suite romàntica de Schrecker, obra escrita l'any 1902 pel compositor d 'origen jueu i director del Conservatori de Berlín que va veure la seva vida truncada pel règim nazi l'any 1934. Bellesa en la tímbrica molt prope ra als postulats d'Strauss, en la dicció de la melodia, en el color, en l'orquestració, fan d'aquesta obra un exemple de les tantes i tantes partitures del catàleg del compositor que de mica en mica van formant part del repertori simfònic ja habitual entre les grans formacions europees. Conlon, al capdavant de l'orquestra italiana, va tenir com a coJ.la boradora la veu de la jove soprano americana Nicole Cabell, per afrontar Les llluminations de Elitten i el darrer moviment de la Simfonia núm. 4 de Mahle r. Veu d'una gran projecció, diàfana en el seu registre central, amb claredat de dicció, amb gran facilitat per afrontar els registres extrems de la tessitma, resulta del tot apropiada per copsar la contundència expressiva que demanen ambdues obres, Ja primera per la seva atmosfera canviant caracteritzada per la combinació entre els poemes de Rimbaud i la mú- CR(TICA sica de Britten, i la segona pel caràcter sublim i oníric de "La vida celestial", punt i final de la quarta. Conlon és un director que exigeix gran precisió als seus músics, amant de tot el que envolta la música operística (nou director a partir de la pròxima temporada de l'Òpera de Los Angeles) i un perfecte coneixedor de la combinació entre la veu i el so orquestral. fet que li permet atorgar-hi en tot moment un equilibri i una proporció acurada. Si a aquest fet, hi unim el seu gust i la seva tècnica orquestral lloada durant tants i tants anys, no resultarà sorprenent que el públic assistís a una magistral interpretació d e Les Illumina tions, amb una varietat de matisos de color, amb detalls orquestrals de gran qualitat, amb un puntillisme i detallisme acurat fins al més mínim detall i, en definitiva, a una versió en la qual el llenguatge complex i atractiu de Britten quedava desgranat amb una esplèndida precisió. El seu Mahler va resultar idènticament esplèndid, copsant amb una intenció i una profunditat de matisos tota la magnitud de la partitura; Conlon defuig tot el que és superficial, les sonoritats que puguin resultar excessivament espectaculars, i sempre va a la recerca de l'essencial i el profund de la partitura; una Quarta d'una profunda sensibilitat dramàtica, interioritzada, poètica i d'una visió introspectiva amb la qual manifestà el melodisme que cu lmina amb el bellíssim lied final. leida va acollir l'única Passió segons sant Mateu de Bach programada aquesta temporada a casa nostra, amb el consegüent pelegrinatge de tot un exèrcit de bachians convençuts vinguts d'arreu i que van omplir de gom a gom l'Auditori de Lleida. Era una coproducció del Cor de Cambra d'aquest auditori i el Cor de la Bach Akademie de Berlín, que ja havia sonat a la capital alemanya el passat 19 de març. Tots dos cors es va n unir novament sota la batuta d'Helibert Breuer, el director dels berlinesos, que en va presentar una versió emotiva, plena de conh·astos, però irregular. L'orquestra va ser la Julià Carbonell, que s'hl va mostrar voluntariosa i molt implicada, tot i que, pel nombre de músics (una vuitantena) i pel fet d'utilitzar instruments moderns, va resultar excessiva, de so poc adequat, mancada d'agilitat i amb una sonoritat aclaparadora i massa pastosa en certs passatges. Cal destacat~ però, les bones intervencions d'alguns dels seus solistes, especialment la flauta, el com anglès i el concertino de Ja primera orquestra, acompanyant magníficament àties molt compromeses. La discutible decisió del director H. Breuer de no barrejar els dos cors i fer cantar als de Lleida el cor I i als alemanys el U, va permetre copsar un cert desequilibri tímbric entre ambdues fonnacions: el cor de Lleida es va mostrar segur, sòlid, vocalment més madw- i de so ferm i vigorós, mentTe que els berlinesos van sonar menys homogetús, rítmicament correctes però amb una afinació a voltes dubtosa i un timbre feble, quasi infantil, especialment en les veus agudes. En canvi, en les intervencions conjuntes van assolir una remarcable intensitat dramàtica (electlitzants els "Sind Blitze'', "Weissage uns" i "Lass ihn kreuzigen") i molt especialment en tots els corals, els moments musicals més emotius i reeixits de la vetllada. Sens dubte, aquesta va ser la gran aposta del director H. Breuet~ el qual, per la seva formació eminentment coral, va saber treure el màxim rendiment a les veus, amb un bon domini del so vocal, molts efectes sonors i un excel·lent treball dramàlic en els corals. En canvi, l'orquestra va patir molt: el seu gest massa ampli i poc precís va generar no pocs problemes rítmics i de quadratura als músics, que es van palesar amb certa cruesa en el cor final de la primera part "O Mensch !", completament desmanegat. Breuer també va prendre algunes decisions discutibles i poc afortunades: pauses excessives i injustificades entre número i número, mantenir l'acord del baix contiJ1u quan la resta de músics ja havia tallat el so, dirigir excessivament els solistes i fins i tol suprimir dues de les àries estel·lars, "Komm süsses Kreuz" per a baix i "Geduld!'' per a tenor~ i així eludir la presència de la viola de gamba. L'equip de solistes també venia d'Alemanya: Ralph Esclnig va fer un Evangelista poc natural, massa líric i enganxat a la partitura, de veu pesant i poca volada, que es va anar tensant i endurint amb els consegüents problemes d'agilitat i afinació; el Jesús de Sebastian Bluth va ser convincent i vocalment impecable, però mancat de la solemnitat que exigeix el paper; correcta però sobreactuada la soprano Ingrid Schmithüssen, i brillant la mezzo Britta Schwarz, de veu gruixuda i timbrada, especialment en l'ària "Erbarme dich"; el baix d'origen filipí Jonathan de la Pazza ens va fer els papers de Judes, Pere i Pilat amb molta implicació i va exhibir una veu molsuda i dolça en les àlies. Però no calia sortir de casa per trobar un equip de solistes tan o més competent que aquest. El Cor Infantil de l'Orfeó Català va cantar de memòria les seves dues intervencions amb bona presència sonora, ritme precís i afinació impecable. RMC z6o 21 261 11-i:C•I¡(i.\(i eR JT I CA Brahms i Sibelius amb I'OBC ltMJORADA OBC. Rudolf Buchbinder, piano. Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. Brahms: Concert per a piano núm. L Sibelius: Simfonia núm. 2 L'AUDITORI. 21 D'ABRIL DE 2006. per Lluís Trullén Q uan Brahms va acabar d'escriure e! seu C~n­ cert per a pwno num. I, havia configurat una obra en què piano i orquestra arribaven per la seva cohesió i per la seva rellevància a assolir una de Ics més inspirades connuències del pianisme romfmtic. Inspiració melòdica, grans diàlegs entre orquestra i solista, passatges de bravura, moments en què diversos instruments de l'orquestra assoleixen un rol de solista i un gran ofici com a pianista i orquestrador connueixen en aquesta obra que va ser programada per la temporada OBC i que va tenir com a protagonista Rudolf Buchbinder acompanyat per Ernest Martínez Lzquierdo. Els aspectes reservats al piano en aquest concert s'emparenten directament amb el conegut pianisme simfònic, en el qual les grans arquitectures de sonoritat, Ics grans dimensions de les frases, la llarga durada dels moviments, contrasta plenament amb Ics sèries dels op. 117 o 1/8 per a piano sol i s'entronca amb obres com les Sonates i, per la seva demanda tècnica, amb les posteliors variacions per a piano. Buchbinder, si bé va apro- L'encís de la música íntima MÚSICA DE CAMBRA AL PETIT PALAU. Marta Almajano, soprano. Michel Kiener, fortepiano. Vicent Martín i Soler, Marcial del Aladid, Ramon Carnicer i d'altres. PETIT PALAU. 6 D'ABRIL DE 2006. RMC 260 per Mercedes Conde Pons ------ cnsc ànim de caure en un tòpic, es podria dir que el concert de la soprano aragonesa Murta Almajano i el pianista suís Michel Kiener va suposar una magnífica cloenda dc la tercera temporada de cambra que acull el Petit Palau. Si bé és una llàstima la minsa quantitat de públic que congreguen aquests concerts -atenent a l'exquisidesa dels programes i la qualiHll dels artistes convidats-, aquest fet va tenir una repercussió positiva en el concert aquí ressenyat. Al Petit Palau hi havia el nombre just de persones. no des d'un punt dc vista logístic, sinó més aviat ambiental. Entre les butaques, s'hi respirava un còmode clima d'intimitat, d'entesa comuna, que va ser clau per fer més pròxima la presència dels dos artistes convidats a l'escenari. Talment, un es podia traslladar a antigues vetllades entre amics o coneguts, familiars o veïns al voltant de concerts improvisats, en què un dels membres del grup interpreta cançons per alleujar el pas del temps tot comentant en poemes musicals els temes més essencials dc l'existència humana. Aixi és com va transcórrer la vetllada amb Marta Almajano, dissertant SO· brc el tema de l'amor amb una acurada selecció de cançons S 22 262 fundir en el lirisme de l'obra. va presentar un Brahms robust. marmori, contundent, d'una solidesa extraordinària. d'una clara manifestació tècnica i d'un aplom i d'una convicció a l'hora de resoldre els esculls tècnics propi dels grans solistes que han afrontat aquesta obra. Buchbinder va oferir un Brahms netament simfònic. amb una orquestra que el va acompanyar i en molts moments es va acoblar plenament al seu discurs. Un Brahms en el qual lògicament no va mancar ni lirisme ni poesia, però del qual va sobresortir el seu aspecte més vigorós. Resulta prou coneguda l'afinitat de Martínez lzquierdo amb la música de Sibelius, un compositor a qui ha dedicat nombroses obres en les temporades de l'O BC en les quals ha estat titular. En aquesta, la Simfonia núm. 2, que va ser concebuda en un primer moment com un poema simfònic inspirat en la Divina comèdia i que posteriorment va assolir la forma definitiva de quatre moviments. Escrita a l'inici del segle XX, l'obra esdevé un bellissím quadre en el qual cordes, fustes i metalls configuren un seguit de moments de gran bellesa que culminen amb l'episodi fina l, el passatge de més demanda expressiva de la composició. El bon treball de l'OSC i un Martínez lzquierdo que coneix a la perfecció aquesta partitura van motivar que la versió assolís moments de gran bellesa i impacte emocional, amb un evocador sentit romàntic, amb uns dibuixos lírics profundament meditats i amb una recreació en què serenitat, interioritat, reflexió i emotivitat es veien complementats amb passatges de gran colorisme i vistositat. Un Sibelius convincent, refinat i arquitectònicament ben constniit que, en les mans de l'Orquestra i director va prendre una gran dimensió interpretativa. Atractius concerts dels quartets Casals i Kuss IBERCAMERA. Quartet Casals. Kuss Quartet. Xostakóvitx, Beethoven, Mendelssohn. PALAU DE LA MÚSICA. 10 D'ABRIL DE 2006. per Lluís Trullén dels segles XVIII i XIX de comos joves quartets com el positors espanyols. Casals i el Kuss de BerLa soprano va lluir un timlín van presentar en la bre especialment agradable a temporada de cambra d'I bcrcal'oïda, tímida al començament mcra un concert d'un innegable i més agosarada en la segona atractiu en el qualla qualitat part. en què va demostrar el • d'ambdós conjunts -prou recocabal i l'extensió vocal que neguda internacionalment- va posseeix. que hauria d'explotar quedar novament palesa. El Quartet Kuss, fundat l'any més en l'àmbit operístic. La 199 1, va ser l'encanegat d'obrir frescor de les melodies clàssiel programa amb una correcta ques i jovenívoles de Vicent versió del Quartet Seriosa dc BeMartln i Soler van obrir el ethoven, obra escrita l'any 18 1O concert, amb un gust meditei que deu el seu títol al mateix n-aní, galant, daurat. que es va compositor que travessava en poder copsar també en les Tres aquell moment una crisi sentiodas anacreónticas de Ramon mental. Els Kuss van oferir un Camicer i en les cançons italiaBeethoven tècnicament i amb de Rodríguez Manuel nes de diverses línies melòdiques d'inLedesma. en la línia d'Scarlatti negable bellesa. amb moments o Caldara. D'aquest mateix aunotòria inspiració, com el ritde primeres tor van ser Ics tres mic "Scherzo" o l'" Allegretto". cançons d'aire clwlesco del proque amb el seu clima de disten· grama: O sí o no. Las se1ias de sió i dc certa vivacitat va ser amor i Ya tengo duelio -que copsat plenament pel conjunt. descriuen les etapes del procés Però una manca de profunditat, amatori- , seguides per La caña sonoritats punyents, de made i El cigarro de Líizaro Núñez jor magnitud i del gust pel conRobres, que van tancar el proh·ast en el decu rs del primer mograma. Entremig, cançons d'esviment van mancar en aquesta perit nacionalista romàntic i versió d'una obra plenament redues intervencions solistes del presentativa de la segona etapianista. amb sis valsos de Marpa beethoveniana. cial dc Torres totalment a l'omPer la seva banda, el Quartet bra d'un Chopin inabastable i Casals va interpretar seguidasis petits ri ens de Marcial del ment el Quarte/núm. 3. op. 73 Aladid, a mode dc divertimende Xostakóvitx, escrit igual que t os o impromptus prou engiel dc Beethoven, quan el comnyosos. positor tenia quaranta anys, con- D cretamentl'any I946. Obra d'una complexitat tècnica i musical innegable, amb fortissimi, pianissimi. glissandos, staccattos, amb combinacions de Jit- mes binaris i temaris i, en definitiva, amb un potencial sonor que en determinats moments arriba a una dimensió simfònica; aquests fets reclamen dels conjunts que interpreten l'obra un nivell tècnic i musical de primer ordre i el sol fet d'afrontar una pàgina de tal magnitud ja representa un repte per a qualsevol agrupació cambrística. El Casals va endinsar-se en aquest microcosmos d'una manera esplèndida. amb un sentit dramàtic i amb sonoritats en moments abruptes i punyents per manifestar tota la força i magnitud d'una obra que no deixa lloc per al més mínim error que pugui truncar un discurs d'una varietnt d'idees i de plantejaments musicals tan propis del compositor. Un Xostakóvitx enfocat amb una solvència i profunditat que denota aquesta profunditat en tantes ocasions ja lloada del Casals. El refinament dc l'Octet de Mendelssohn va unir els dos quartets en una interpretació plena de li•ismc, de ductilitat, en què el gust per la melodia, pel seu lirisme i per la seva línia melòdica va esdevenir el màxim protagonista dc la versió. Un bany d'autenticitat operística DIE TOTE STADT d'Erich Wolfgang Korngold. Llibret Julius i Erich Wolfgang Korngold. Torsten Kerl. Susan Anthony. Bo Skovhus. Julia Juon. Begoiia Alberdi. Marisa Martins. Francisco Vas. Francesc Garrigosa. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. musical: Sebastian Weigle. Dir. d'escena: Willy Decker. LICEU.l2 D'ABRIL DE 2006. per J. Comellas ela nia anys després de la seva estrena simultània a Hamburg i Colònia, Die tote Stadt, contcmpori111ia d'Ariadne auj' Naxos, La dona sense ombra, Wozzeck, 11 trittico, La rondine i Turandot, adquireix, en la seva presentació liceística, caràcter de novetat o de gran descoberta avançada. Si a això, hi afegim que la seva estètica és plenament tonal i que l'obra és d'una rotunda bellesa, es demostra fins a quin punt les programacions operístiques an-eu sofreixen el que podríem anomenar atròfia rutinària. Un hom es pregunta quins mecanismes malèfics han condemnat a l'ostracisme una obra tan farcida dc valors, començant per un argument d'una càrrega literària inusual en el gènere i d'una gran riquesa S dc contrastos dramàtics. I continuant, és clar, per una partitura que dota aquest argument d' una massissa càrrega expressiva, tot convertint el producte fina l en una obra poderosa, plena de veri tat creativa, espessa de contingut i veritat. La ciutat morta (títol literal) no és tant la metàfora de Bruges com de l'estat d'ànim del protagonista, aquest turmentat Paul que reviu oníricament, en una frívola ballarina, la imatge de la muller traspassada, l'absència de la qual el té turmentat obsessivament. Assistim a un suggestiu doble joc de miralls somni-realitat i realitat-ficció (teatre dins del teatre) que tenalla el protagonista, Paul i que el menarà a un retrobament de si mateix en un context amb clares reminiscències Dos joves cors en bona progessió COBLA. COR IDANSA AL PALAU. Cor Jove de l'Orfeó Català. Ensemble Vocal Cambra 16. David Malet, orgue. Dir.: Esteve Nabona. Obres de Cabanilles, Cererols i Stabat Maferde F. Tuma. PALAU DE LA MÚSICA. 22 D'ABRIL DE 2006. per Xavier Chavarria L a cloenda del cicle Cobla, Cor i Dansa va tenir com a protagonistes I'Ensemble Vocal Cambra 16 i el Cor Jove de l'Orfeó català. dues formacions corals dc característiques similars, amb veus joves però bona formació i molt de camí per recón·e1; sens dubte aplegades en aquest concert pel fet d'estar liderades pel mateix director, Esteve Nabona. No obsta nt això. el repertori, interessan t i original per poc habitual, no necessitava uns efectius tan nombrosos: la seixantena llarga de cantaires van resultar excessius per a unes obres del barroc primerenc, d'harmonies clares i estructura simple, que demanen més agilitat que no gruix, més color· que no so- noritat i que volen (de uvolar") millor amb poques veus. I la primera obra coral del concert ho va conoborar: Serafin que con du/ce harmonia, un motet en llengua vemacla de Joan Cererols, en l'estil dels tonos lwmanos tan genuïns del barroc hispànic i que recull un motiu melòdic de Gaspar Sanz (reprès en el segle xx per J. Rodrigo en la seva Fantasia para un gentilhombre) va ser in terpretada només per un dels dos cors, Cambra 16, un grup d 'unes vint veus, més madures. de so equilibrat i polit (en què destaca una corda de sopranos de timbre ric i llush·ós) i que va resoldre amb naturalitat i elegància les complexitats rítmiques de la peça. Aquest va ser un dels mo- freudianes. El fet que el compositor fou alhora aut01~ o coautor, del llibret afavoreix una sintonia plena de la partitura en un llenguatge postromàntic/cxpressionista propi dc l'època dels darrers cnuvis tonals. La composició estèticament és més sàvia i sòl ida -sobretot per a un músic que amb prou feines havia superat els vint anys d'edat- que no autènticament original; en tot cas, d'una enorme eficàcia dramàtica. No cal dir que una vegada més. tractant-se d'una producció de les anomenables de "risc··, hom s'ha cobert les espatlles de la millor manera possible, Cins a convertir aquesta proposta en sens dubte la millor de la temporada; en un extTaordinari espectacle operístic, d'aquells que deixen un pòsit inesborrable dc sa- tisfacció. La dramatúrgia de Willy Decker -tan blasmable la de l'Otello de fa poc-. aquí és creat ivament identificada amb l'esperit de l'obra, tot enriquint-la en una munió de matisos; mai pertorbant-ne el sentit. La direcció de Weigle, molt dominadora, tanmateix a vegades va accentuar massa el vessant simfònic en perjudici del Líric. Va comptar amb un notabilíssim quadre d'intèrprets encapçalat per Torsten Kcrl-tanrnateix millor cantant que no actor- en el paper de Paul i per Susan Anthony. esforçadament -no pas còmodament- dominadora del seu dificilíssim personatge de Marietla. Bo Skovhus va ser el gran artista de què per fortuna disfrutem de manera sovintejada. l}ulia juon va oferir una lliçó de protagonisme com primari. ments més lluïts del concert. El Cor jove de l'Orfeó Català (que en només dues temporades ha fet una progressió admirable), s'hi va acoblar perfectament per interpretar dues peccs més dc Cererols a doble cor, la Salve dels Ecos i Regina Coe/i, música en la més pura tradició policoral veneciana. a la recerca dc l'efecte estereofònic, que Na bona va evocar encertadament situant un segon cor darrere l'escenari. Els va acompanyar amb l'orgue del Palau David Matet. que també va oferir una selecció d'obres per a orgue sol d'un altre barroc il·lustre, el valencià ). B. Cabanilles, altemadcs amb les obres dc Cererols. combinació que dinamitzava el programa però que va provocar massa moviments escènics i entrades i sortides constants i innecessàries dels cantaires, amb la consegüent dispersió del clima. L'orgue del Palau. per característiques, vocació i fins i tot afinació, tampoc no és l'instrument adequat per a aquesta música, que hauria agraït un simple positiu; afortunadament, David Malet és un expert organista que coneix i domina a la perfecció la complexitat d'aquest instrument i va gestionar amb habilitat i tigor els registres i timbres més adients al repertori per no tergiversarne l'esperit, amb uns resultats admirables. En la segona part va sonar l'Stabat Mater per a cor i orgue del compositor bohemi Frantisek Tuma, una obra del barroc tardà, de regust italianitzant però mancada de la lluminositat i l'espurna dels transalpins, que va ser resolta pel cor amb correcció i convicció malgrat algunes patinades en les agilitats de la fuga final. Interessant i lloable, la iniciativa d'aquest cicle, d'encabir i donar oportunitat a cors joves en formació i allunyats dels circuits professionals, de mostrar el seu bon treball. Esperem continuar descobrint altres cors d'aquestes característiques en properes edicions. RMC z6o 23 263 Apoteosi de la vocalitat mozartiana ElS DIJMENGES AL PAlAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Orfeó Català. Maria Espada, Elena Copons, Josep Pizarro i Marc Pujol, solistes vocals. Dir.: Josep Vila. Mozart: Gran Missa en Do menor, K. 427. PALAU DE LA MÚSICA. 2 D'ABRIL DE 2006. per Xavier Chavarria I cicle Els Diumenges al Palau va tenir l'enceri d'escollir aquesta Gran Missa en Do menor, K. 427, l'obra religiosa més important (juntament amb e l Requiem) dc W. A. Mozart, per recordar e l 250è aniversa ri del seu naixement. El titular de l'Orfeó Català, josep Vi la, e n va dirigir una versió austera, reflexiva, plena de matisos i atorgant el protagonisme a la veu humana. Va optar per la versió completada per Beyer. en què !"'Agnus Oci" recupera la música del "Kyrie", amb la inclusió del motet Sancta Maria Ma ter Dei entre el "Gloria" i el "Credo", i una Sonata da chiesa per a corda i orgue entre el "Credo" E ~e 260 i el "Sanctus", una proposta plenament justificada si tenim en compte que tota aquesta música (incloent-hi la missa) estava destinada a la litúrgia i no pas al concert. Bona actuació de l'Orfeó Català, amb una disposició de veus greus al centre i agudes als extrems que va donar una major consistència timbrica: va cantar amb solidesa, bon empastament, afinació acurada i una gran amplitud dinàmica (especiabnent en la corda de sopranos), només enterbolida per alguns problemes d'agilitat en els exigents passatges melismàtics de les fugues, i falta de convicció o una certa indecisió en el motet Sancta Maria. Nous repertoris, música de sempre NOUS REPERTORIS MÚSICA XXI. Magdalena Martínez, flauta, i Alan Branch, piano. Maite Mer, soprano, i Uuís Rodríguez, piano. SGAE. l8 125 D'ABRIL DE 2006, RESPECTIVAMENT. per Francesc Taverna-Bech iguin el compositors, siguin els intèrprets i també els editors, avui no ho tenen fàcil per tirar endavant amb la seva vocació, especialmeni si els compositors són actuals i vivents. si els intèrprets són joves i no tan joves, però es dediquen a la nova música; ni tampoc els editors si pretenen editar en un món on prevalia fotocòpia, i l'interès per la nova música és una qüestió que sembla d'una altra galàxia i no pas de la nostra. Tanmateix, malgrat els comitès artístics que gairebé sempre es desentenen de l'art nou si no suposa un benefici, S els intèrprets consagrats que només es mouen pels repertoris mil i una vegades mal repetits, com també els mitjans d'informació que només es fan ressò d'allò que mou les masses i prescindeixen de qualsevol actuació que signifiqui veritable informació o veritable formació, podem dir que encara avui és possible escriure nova música, que hi ha intèrprets disposats a fer sonar les noves partitures i editors que valentament aposten per allò que és inèdit i sobre el qual es fa difícil vaticinar quin serà el seu futur... I potser tot no està perdut, El podi de la vetllada, però, se'l van endur les dues sopranos solistes, Maria Espada i Elena Copons, pertanyents a aquesta nova fornada de veus magníficament dotades i amb un futur prometedor. Totes dues van superar amb nota les seves compromeses intervencions en aquesta Missa, aparentment plàcides però d' una altíssima exigència tècnica i plenes de paranys, tan belles com enverinades, amb més regust d'òpera que de litúrgia i en què Mozart posava a prova el seu nou concepte dramàtic i l'innovador tractament de la veu humana que ja havia expelimentat en El rapte del Serrall, estrenada pocs mesos abans. María Espada, de veu lleugera i volàtil, va mostrar una gran agilitat en els melismes i un timbre dolç en el registre agut, amb un bon domini del fia to i una sorprenent elegància en els endimoniats canvis de tessitura, sovint superiors a l'octava. L'"Et lncamatus" va ser el punt culminant de tota una exhibició de tècnica i bon gust. I Elena Copons s'està afermant com una mezzo de raça, amb un registre amplíssim i homogeni en tota la tessitura. Va brodar la coloratura amb una absoluta seguretat en l'afrnació (potser li va faltar un pèl d'agilitat i lleugeresa), amb una veu sensual i contundent, de timbre vellutat i una formidable dosificació delfiato i la messa di voce. Totes dues van brillar en els duets gràcies a un gran treball de conjunció en les diabòliques rèpliques i diàlegs, en què cada veu respon l'altra constantment en una mena de d uel d'acrobàcies vocals. El tenor josep Pizarro i e l baix Marc Pujol van resoldre amb correcció el paper de comparses que Mozart atorga a les veus masculines en aquesta Missa, sempre a l'ombra del duet femení. Irregular, la prestació de I'OSV, que va ennuvolar el bon nivell general amb indecisions rítmiques, patinades del metall en el "Sanctus", de la fusta en !'"Et lncamatus", i poca tensió en el "Qui Tollis". s i hi ha la bona voluntat del Departament d'Història de l'Art de la Universitat de Barcelona, i de l'Escola de Música de Barcelona, del Conservatori del Liceu, de I'ESMUC de donar suport a la iniciativa com la de Nous Repertoris que, com a motiu fonamental, pretén que els compositors componguin, que els intèrprets renovin repertoris i que els edinoves publiquin tors partitures... Així, els dos concerts escoltats van sonar ben vius, bastant més que aquells en què els monstres del virtuosisme es dediquen a alambinar amb noritures allò de què amb tanta repetició s'ha esmussat tot el sentit. El públic jove i atent va aplaudir amb ganes una bellíssima Sonatina per a flauta i piano de Manel Oltra, i la Sonata-Capricio de J. RodríguezPicó en un recital que va oferir Magdalena Martínez acompanyada pel pianista Alan Branch. I també es va acollir amb entusiasme el recital de Mai te Mer, una soprano de facultats vocals excel·lents que amb un tTeball més profund en la dicció, com també en la gesticulació, va exhibir qualitats artístiques per convertir-se en una veritable estrella de la lírica catalana. D'alguna manera, en e l cant vibra nt de Maite Mer, acompanyada amb veritable tacte i musicalitat per Uuís Rodríguez, hi vam trobar aquella atmosfera que solament es crea quan el concert s'entén com un vincle que s'estableix entre el qui desxifra els pentagrames i el qui intenta captar la màgia que hi ha en el so... Així ho vam copsar en les belles Tres cançons de joan Massià, en les poètiques cançons del cicle Haide sobre poemes de Maragall que tan bé musicà Narcís Bonet i en les antològiques Tonadas de ultramar de Joan Comellas. Amb concerts semblants, aproximarse a la nova música és un veritable gaudi. UORFEÓ CATALÀ CONVOCA AUDICION S 24 264 El cor gran dc l'Orfeó Català convoca audicions per a nous cantants, tant per formar part de la plantilla com per a col·laboracions eventuals. Les audicions es duran a terme al Palau de la Música Catalana durant els mesos de juny, juliol i setembre de 2006. Els fullets informatius s'ban distribuït per les principals botigues de música de Barcelona i pels conservatoris de música de tot Catalunya. També es poden trobar a la recepció del Palau de la Música Catalana. Els interessats a presentar-s'hi, podran sol·licitar més informació trucant els matins de dilluns a divendres al telèfon 93 295 72 22. Un centenar de professors de piano debaten en el marc de la Primera Conferència de Professorat de Piano de Catalunya eglar els estud is de grau elemental, revisar el CUITÍculum del grau mitjà, refonnular els continguts de les assignatu res que complementen l'estudi del piano, crear un grup dc treball que fa ciliti la interlocució amb les adm inistracions i, fin s i tot, establir les bases per a la futura creació d'una Associació de Professorat de Piano de Catalunya. Aquests són, només a grans trets, alguns dels punts debatuts pel centenar de professionals de l'ensenyament del piano que van participar, el cap de setmana del S i 6 de maig passat, en la Primera Conferència de Professorat de Piano de Catalunya, organitzada per I'ESMUC. La trobada, que va tenir lloc a les instal·lacions de l'Escola, va servir per posar en comú aspectes relacionats amb la metodologia d'estudi que afecta una disciplina de gran transversalitat, com és el piano. Ja en la sessió inaugural de la Conferència, el director de l'Escola, Salvador Mas, va incidir en l'objectiu bàsic que ha impulsat aquesta convocatòria: obrir l'ESMUC als conservatoris dc grau mitjà i a les escoles de nivell mitjà i elemental, tant públiques com privades. D'aquí que el director del centre es comprometés, en l'acte de cloenda de Ja trobada , a repetir de manera periòdica aquesta conferència dedicant-la a altres aspectes d'estudi comuns, siguin o no instrumentals i més enllà d'un estil musical determinat. Tot esperant l'edició, en forma de memòria, de les conclusions d'aquesta primera Conferència, cal destacar la taula rodona protagonitzada per ponents dels conservatoris dc Barcelona (Carme Poch, Conservatori Municipal de Música de Barcelona), Lleida (Jordi Benseny), Tarragona (Marta Bou) i Manresa (Carles Julià), com també el testimoni dels ponents estrangers (entre els quals, Ranko Markovic, director del Conservatori de Viena; Peter Bitheil, de la Guildhall School of Music and Drama, i Mariann Abraham, de R 2 ESMUC Els percussionistes del'ESMUC, a la Segona Jornada de Percussió de Catalunya Intervenció de Manuel Camp i Rafae l Salinas a l'aula d'orquestra, amb una gran assistència de ~públic I'EPTA, Associació de Professors de Piano Europeus). Paral·lelament, i com a ponents de l'ESMUC, cal remarcar les explicacions del professor i pianista Jordi Camell (esbossades en Ja ponència "L'ensenyament del piano a Catalunya''), juntament amb les de Ramon Coll ("La metodologia del piano al grau superior"), Rafael Salin as i Manel Camp (aquests dos últims explicant la realitat del piano a I'ESMUC). La trobada també va incloure dos concerts, el primer en el marc dc la inauguració, amb l'actuació de quatre joves guanyadors de concursos de piano (Raquel Lisbona i Arianna Pijoan, de Vilafranca del Penedès; Clàudia Cordero, de Manresa, i Jordi Fan·an, de Lleida). El segon, programat com a cloenda de la Conferència, va comptar amb la participació, com a intèrprets, de diversos estudiants de grau superior de I'ESMUC. Carles Marigó, Josep Garcia, Joan Ramon Company, Jordi Humet i Pau Baiges van interpretar obres de Bartók, Berg, Mompou, Albéniz i Liszt, respectivament. en un concert seguit atentament pels nombrosos professors assistents a l'acte. I grup de percussió de l'Escola va actuar en el marc del concert commemoratiU de cloenda de la Segona Jornada de Percussió de Catalunya, celebrada a iniciativa del percussionista Santi Molas. L'actuació va completar una setmana intensa per als joves percussionistes, els quals van oferir diverses audicions amb un grup d'intèrprets de Musikene, en el marc d'un intercanvi acadèmic entre J' ESMUC i la seva homòloga al País Basc. E ACTUALITAT Els consells del mestre Lorin Maazel n el marc de la seva recent estada a Barcelona, el prestigiós d irector d'orq uestra Lori n Maazel va visitar les instal· lacions de l'Escola i va protagon itzar una t1·obada amb el centenar d'estudiants que van omplir l'aula de cor per escoltar els consells del mestre. Maazel, que va actuar el mateix vespre (28 d'abril passat) a Ja sala simfònica de L'Auditori amb l'Orquestra Filharmònica Arturo Toscanini, va estar acompanyat del també director d'orquestra i diJ·ector de l'ESMUC, Salvador Mas. Aquest últim, en presentar el seu reconegut col·lega als estudiants, va apel·lar a la capacitat comunicativa de Maazel, bo i desitjant, primer de tot, que la trobada permetés als joves músics captar l'essència dels consells i recomanacions del mestre. Entre ells, la fidelitat a un mateix, la rigorositat, la il·lusió constant. .. El reconegut director (nascut l'any 1930 a Neuilly-sur-Seine) va respondre E sense embuts les preguntes dels estudiants; preguntes inicialment tímides, però que de mica en mica van deixar entreveure bona part de les preocupacions dels joves músics: la duresa de la professió, el desconeixement d'un món marcat sovint per critelis que tenen ben poc a veure amb l'art -Maazel va parlar del màrqueting ferotge que envolta el negoci musical-, com també de la implantació progressiva de manifestacions m usicals modernes, com poden ser la m úsica pop-rock -vers la qual va mostrar evidents recels; recels també explicitats en parlar de la tasca d'alguns musicòlegs, que va criticar per «Saberne molt, de música, però no saben escoltar-la». Sobre les virtuts i defectes de Ics orquestres f01mades per joves intèrprets, Maazel va assegurar que, malgrat que puguin cometre errors de caràcter eminentment tècnic, «SÍ que demostren un entusiasme que per a mi és molt impOitant». Entusiasme que, va vaticinar, els porta a no come11·e dues vegades els mateixos errors. Un cop acabada la trobada, que es va aJiargar durant més d'una hora, el director de l'ESMUC, Salvador Mas, va valorar «molt positivament l'experiència» i va avançar que l'Escola repetirà aquesta fórmula de trobada amb estudiants durant el curs vinent. i{j.'.iiiij UESMUC, a Blanquerna lanquerna, l'espai cultural que Ja Delegació del Govern de la Generalitat té a Madrid, va acollir el 2 1 d'abril passat l'actuació del trio de jazz format per Albert Cirera (saxo tenor), Dani Comas (guitarra) i Ramon Prats (bateria). Davant un auditori ple de gom a gom. la jove formació d'estudiants va interpretar una selecció de titots representatius de la música de la dècada dels seixanta, tot aplicant els mateixos paràmetres de discurs musical emprats per Ornette Coleman, Keith jarrett i Mil es Da vis -enll-e d'altres- en composicions pròpies t-ealitzades, analitzades i deconstruïdes durant el curs. L'actuació s'emmarcà en el cicle Pont de Música, organitzat per la Delegació del Govern català a Madrid, amb la col·laboració de I'ESJ\ifUC i l'Escola de Música Reina Sofia. B Premis 'estudiant de la professora Mireia Pintó, David Hernandez (tenor), ha estat seleccionat per participar en l' Académie Baroque Eu ropéenne d' Ambronay 2006. Després de les sessions d'assaigs corresponents, que començaran el proper mes d'agost, Hemandez interpretarà el rol de HyUo en l'òpera Ercole Amante de Cavalli, sota la direcció deGabriel Garrido. El muntatge es podrà veure a diversos teall·es d'òpera de França Ja tardor vinent (Teatre de Bom·g-en-Bresse, 26 i 28 de setembre; Òpera de Vichy, 30 de setembre; Òpera de Toulon, 3 d'octubre; Gran Teatre de Reims, 6 d'octubre, Odyssud Blagnac, 8 d'octubre; Teatre de Trianon, a París, 9 d"octubre. i Òpera de Besançon, IS d'octubre de 2006). L L es estudiants dels professors de l'Escola Mireia Pintó i AJan Branch, Anna Fernandez (soprano) i Maite Aguirre (piano), han guanyat el primer premi de la categoria B del concurs Pòdiums de Música de Cambra de Sant Joan de Vilatorrada (Bages), celebrat el 29 d'abril passat. Aquest reconeixement permet a les joves intèrprets fer tres recitals de lied, Ja tardor vinent, en tres localitats catalanes. l quartet dc guitarres Galiu, fonnat per les alumnes dc I'ESE MUC Maria Camahort, Marta Robles, Ekateriua Zaitse· va i Belisana Ruiz, va obtenir el mes de març passat el ptimer premi del Concurs de Música de Cambra Vil·la de Ponts. Paral·lelament, en el marc de I'onzè Concurs d'Interpretació Musical Arjau, aquest quartet va obtenir el ptimer premi en la categoria de música catalana contemporània, gràcies a la interpretació de l'obra Quartet breu, del compositor i professor de l'Escola Feliu Gasull. Per últim, aquesta jove [otmació va participar el 30 d'abril passat en la final del concurs Paper de Música de Capellades, del qual obtingué el segon premi. l conjunt de música antiga UI Caravaggia, fmmat per alumnes i exalumnes de I'ESMUC, va participar en el concurs E internacional del I Symposium Intemational de Cuivres Anciens, realitzat a Tolosa de Llenguadoc del 20 al 23 d'abril passat amb motiu dels trenta anys dels Sacqueboutiers. En l'especialitat de conjunts de cambra, La Caravaggia va obtenirhi el primct· premi. Paral·lelament, el cometista manresà Lluís Coll, exalumnc de I'ESMUC i director de Ja f01mació. va guanyar el plimer premi en l'especialitat de solista de cometa. Tots els concerts finals van ser enregistrats per Radio France. El concurs va comptar amb la patticipació de conjunts provinents. entre d'altres, d'Anglaterra, França i Noruega, i essent l'ESMUC l'únic centre superior present de l'àmbit hispànic. Va exercir com a president del jurat, el prestigiós trombonista tv1ichel Becquet. L ' Obra del Ballet Popular, entitat degana en el foment de la música i la dansa catalanes, ha guardonat l'ESMUC -per mitjà del Departament de Música Tradicional- am b el Premi a lniciatives Renovadot·es en l' Àmbit del Sardanisme, per haver incorporat la titulació oficial superior de fiscom , juntament amb altres instruments tradicionals -gralla, comamusa i acordió diatònic- en els seus estudis reglats. L'acte de lliurament del premi. que té lloc pels volts del mes d"octubre, inclou el reconeixement explícit de persones i/o entitats que han treballat per a la difusió de la sardana i Ja música de format lliure per a cobla. 3 ESMUC iJj/.iiij ARTICLE Primera Conferència de Professorat de Piano de Catalunya Ponència: "Uensenyarn_ent de piano a Catalaunya" per JORDI CAMELL - -- - Introducció / s certament agosarat parlar de l'ensenyament del piano a Catalunya aixi, genèricament. Tots sabem que hi ha tants mètodes com professors i tantes escoles com plans d'estudi. La nostra única intenció aquí és intentar descobrir d'on venim i reflexionar sobre on som. El nostre instrument (el piano clàssic, acústic) no té gaire més dc dos-cents anys d'existència i en general no ha viscut canvis substancials. La notació musical gairebé tampoc. Les persones continuem tenint cinc dits a cada mà. Per tant, no partim de zero i el marge per improvisar o inventar és pràcticament nul. Com a molt. podem fitar camins en el debat: de repertori , curriculars, metodològics i estructurals. Difícilment seran totalment alternatius, perquè per posar-ne les bases, i no errar el tret, hem de mirar enrere i veure el recorregut fet. És a dir: un camí nou només té sentit si n'hi ha un de vell. El que sí que ha canviat és Ja socialització de l'ensenyament musical i pianístic. Per a bé, ja que una quantitat ingent de nois i noies hi tenen accés i es cultiven per mitjà del nostre art, i també "per a mal'', perquè podem caure en la pretensió de posar termes (com talent, sensibilitat o musicalitat) i actituds estrictament artistiques al sac del "tot és possible" i per tant "tot és vàlid''. Això va afegit al fet que aprendre, qualsevol cosa, representa un esforç: implica conèixer i dominar un aspecte que anteriorment desconeixíem. E El segle XIX: una pinzellad a històrica A 4 ESMUC mb la pèrdua de llibertats i poder polític del segle XVIII, Catalunya està més de cent anys en sta11d bye. Comparativament, a Europa. en el període que va del1790 al 1850, trobem la mort i maduresa de Mozart i Haydn, la poderosa afirmació de Beethoven, les intuïcions harmòniques i el desenvolupament definitiu del piano dc Chopin, la comunicació lírica de Schumann ... Veiem com Schubert dóna fom1a definitiva allied, com Mendelssohn redescobreix Bach, com Berlioz fixa les bases de l'orquestra moderna, com Liszt fa gires per tot Europa (va actuar a Barcelona sis vegades entre l' 11 i el 19 d'abril de 1845), com Wagner amenaça amb la seva monstruosa concepció del drama musical, etc. Mentre tot això passava, a Catalunya, amb la Revolució Industrial i un.a societat civil forta, comencen els pnmers indicis per passar al cosmopolitisme i es posa de manifest la Renaixença. Aquesta actuà com a activadora en un triple vessant: el moviment coral de Clavé ( 1824-1874), la investigació musicològica de Pedrell ( 18411922) i la modernització de la sardana de Ventura ( 1817-1875). Al final del segle XIX trobem el Modernisme: una literatura farcida d'homes iJ.IustTes, una arquitectura que donà fisonomia pròpia a l país i una pintura que, malgrat seguir els postulats europeus, va trobar particulatitats indubtables. Tot a la recerca d'una identitat pròpia. El l891 Lluís Millet i Amadeu Vives fundaren l'Orfeó Català, que desembocà en la construcció del Palau de la Música. Fou un moviment ja inlpregnat del "wagnerisme'', que inclou figures com Nicolau, Morera, Lamote de Gtígnon i Garreta. Cal fer esment especial de la figura cabdal de Felip Pedrell. Els grans compositors i intèrprets del moment com Granados (1867-19 16), Albéniz (1860-1909), Millet, Malats, Viñes, Falla i Gerhard li deuen la seva formació. Amb aquest nou impuls sorgeixen músics de la categoria de Pahissa, Casellas, Vidiella, Pau Casals (amb la creació de l'Orquestra Pau Casals), Caminals o Joan Llongueres. No ens podem deixar tota la generació de la primera postguen·a: Mompou ( 1893-1987), Blancafort (1897- 1987), Gerhard (18961970) , Toldrà ( 1895-1962) Taltab ull ( 1888- 1964), Massià (1890-1969). Tots grans músics i grans pedagogs. Aquesta recuperació va culminar els anys trenta, quan a Barcelona, oberta ja a Europa, s'hi poden escoltar les actuacions dels grans solistes. Gràcies a la figura preeminent de Gerhard, que actuà com a nexe d'unió principalment amb la segona Escola de Viena, hi vénen a dirigir compositors com Stravinsky, Britten, Webern i Schonberg (que s'instaHà a casa nostra entre 1931 i 1932). El 1936 se celebra el Festival de Ja Societat Internacional de Música Contemporània, en el qual s'estrena el Concert per a violí de Berg. La Guerra Civil i la llarga dictadura provocà un tancament de fronteres tant físiques com mentals del qual es ressentí greument l'intercanvi cultmal. La ·t radició pianística cata lana i ens aturem a examinar el que fou la promoció de pianistes catalans de final del segle XIX, no deixarà d'impressionar-nos el fet de constatar que, amb un buit històric a les espatlles i amb un pretèrit immediat mancat d'educadors, Catalunya donés de cop i volta un estol de pianistes dc primera fila, com Albéniz, Granados, Malats, Viñes, Viclie!Ja o Blanca Selva (naturalitzada catalana). Això no passà per casualitat. En la formació de tots ells, la Renaixença i el Modernisme hi van tenir alguna cosa a veure. Però també l'aparició del pianista de concett que començà a dibuixar una línia independent i paral·lela en La històtia de la música. Fins llavors el pianista anava de bracet del compositor, perquè era la mateixa persona, fins que se'n separa i pren autonomia pròpia. Ara és independent, un vertader professional. Pensem només en la figura del gran pianista Ricard Viñes. No escriví pràcticament res. Amic de Debussy, Albéniz, Granados, Ravel, Poulenc, etc., tots el volien com a intèrpret de les seves obres. N'estrenà un reguitzell i n'hi dedicaren forces. "Creava" música cada vegada que tocava a partir d'un paper escrit. Ell també era l'artista, a l'alçada del compositor. No és aquest el moment d'aprofundir en l'apassionant arbre genealògic de mestres i professors . És una tasca massa complexa. Cada pianista podia haver treballat amb professors diferents i amb temporalitats molt diverses que podien anar des de fer-se escoltar un dia, prendre quatre classes o treballarhi uns anys. Tanmateix, generalitzant- S t l ARTICLE l r l ho molt (demanen excuses als musicòlegs), veiem a lgunes línies interessants i comunes en les arrels de tots ells: • Ciementi ~Kalkbrenner ~Thalberg ~ Bériot ~ Viñes/Malats/Granados ~Caminals/Marshall ~Alícia de Larrocha/Rosa Sabater. • Clementí ~ Moscheles ~ Brassin ~Albéniz ~Blanca Selva ~Gargan­ ta/Massià. • Clementí ~Kalkbrcnner ~Thomas ~Diémer ~Yincenl d'lndy ~Albé­ niz/Blanca Selva/Gibert Camins. • Beethoven ~Czemy ~Liszt ~Tmto­ rer ~Pujol ~Granados/Albéniz/Malats/Vidiella/Viñes/Millet ~Gibert Camins/Garganta/M. Canals. • Beethoven ~Czerny ~Liszt ~Al­ béniz ~M illet. • Boieldieu ~Zimmermann ~Mar­ monte! ~Diémer ~Blanca Selva/Cortot ~Mas Porcel/S. Puche. • Boieldie u ~Z imm ermann ~Mar­ monte! ~Vidiella/I. Canals. Seguint l'arbre genealògic dels mestres de tots nosaltres, segurament faríem cap als noms que figuren al fmal de cada línia. Tot i que seria inabastable la casuística que els relacionru.ia entre ells, tenien un punt convergent: la seva estreta relació amb el pianisme francès i amb els professors del país veí. El que s'anomenà l'escola del jeu perlé va quallar a casa nostra i, juntament amb les influències del virtuosisme de Liszt i la poètica de Chopin (que visqué molts anys a París i hi deixà molts deixebles). formà en definitiva el tret general que caractetitza el piano català. A banda de Liszt, cal esmentar dos alumnes de Czemy (Leschetizky i Kullak), dels quals derivaren altres escoles. Es un fe t important, perquè d'un mateix tronc, en surten branques diferenciades. D'una banda, les escoles del centre d'Europa i de l'altra l'escola fran cesa amb tots els seus satèl·lits. Si aquestes ducs lín ies s' han diferenciat poc o molt no és tant per una qüestió dc metodologia com d'estètiques musicals, cultures i sensibilitats diferents. La història de la tècnica pianística no és determinada pel desenvolupament de l'instrument i el seu estudi, sinó bàsicament per la història de la música en si mateixa, com a llenguatge, des del punt de vista estètic. La tècnica va sempre després de l'estètica. En la línia més estrictament catalana, dos personatges clau: Joan Baptista Pujol ( 1835-1898), que va ser professor de l'Escola de Música de Barcelona i el 1888 fundà una editorial amb els materials més moderns d'aquell temps. I Pere Tintorer (1814-1891 ), alumne de Zimmermann al Conservatori de París l'any 1834 i després de Liszt. Fou decisiu en el plantejament d' una nova escola pianística catalana; molts el consideren el pare. Ensenyà al Liceu durant més de quaranta anys. Uensenyament musical L a teolització de la música i l'ensenyament musical, com a estructures més o menys científiques, sempre han anat a remolc dels creadors, perquè possiblement les regles s' han de treure de les obres escrites, i no al contrari. El segle XIX els concerts públics faciliten el contacte social amb l'art, els instruments es desenvolupen i es busquen mitjans perquè el coneixement musical pugui ser transmès a tothom. La creació de centres no deixa de ser un reflex de la realitat política, cultural i econòmica de cada país i no és casualitat que d'aquests centres n'hagin sorgit més o menys, millors o pitjors músics. Posem-hi dades. El Conservatori de Paris fou fundat l'any 1795, el de Yarsòvia el1821 (Chopin hi estudià el1826), el de Leipzig el 1843 (fundat per Mendelssohn). El Real Conscrvatorio de Madlid, el 1830. L'Escola Municipal de Música de Barcelona, el 1886. Les dates són contundents. El Conservatori de Madrid neix d'una ordre del rei Fernando VIL S'establí a la cort i portà el nom de la reina. Aquesta elegí un director italià, Piermarini, que s'inspirà en els conservatetis italians i conh·actà els músics més prestigiosos, i més cars. L'Escola de Música de Barcelona nasqué d'una sèrie de concerts dirigits per Antoni Nicolau a Barcelona. Engrescat pels esdeveniments, l'Ajuntament organitzà la pri- IJjailfj mera entitat instrumental oficial: Ja Banda Municipal de Música, que tingué com a director Josep Rodoreda ( 18511922 ). En el mateix acord, l'Ajuntament. presidit per Rius i Taulet, creà l' Escola Municipal de Música, bàsicament per proveir la Banda de músics. Amb la direcció d' Antoni Nicolau, el 1896 pren un fort impuls amb Lluís Millet, Enric More ra i, més endavant, Eduard Toldrà. És interessant notar diferències entre els dos centTes i treure'n conclusions. Un punt i a part mereix el Conservatori del Liceu, molt important durant el segle xrx. Catalunya sempre ha estat una referència en el món del cant. Amb la fulgurant arribada de l'òpera italiana a la ciutat (Rossini, Donizetti i Bellini), el 1837 els membres de la Mi licia de Barcelona organitzen funcion s en un escenari improvisat. Això oliginà una Societat Filharmònica i al seu voltant va néixer una institució pedagògica privada amb el nom de Liceu Filharmònica-Dramàtic. L'any 1844 s'iniciaren les obres del que havia de ser el Gran Teatre del Liceu. Uensenyament del piano a Catalunya ' L ensenyament del piano es basa en la lliçó individual. Per això inevitablement tots els pianistes han acabat poc o molt ensenyant. Així ha de ser. Qui millor per ensenyar una cosa que el que millor la sap fer! Ara bé, el pianista també és un músic. Sobretot és un músic. Necessita un aprenentatge que va més enllà de la particularització artística de cada intèrpret. Per això se sistematitza l'ensenyament. Tenim un país sense un conjunt de compositors de piano prou important perquè hi hagi un substrat i una tradició forta en el camp educatiu. No és el mateix "tenir" un Bach, Mozart, Haydn, Beethoven, Schumann, Mendelssohn. Chopin o Liszt a casa que no "tenir-los··. Les seves obres gairebé no havien "passat" els Pirineus al final del segle XIX. La majolia dels professors de piano, des de Tintorer fins a Ja postguerra del 36 foren "reclutats'" pels centres oficials: Liceu i Escola Municipal. Únicament ). B. Pujol i Granados tingueren una personalitat acusada com a pedagogs. Aquest dru.Ter fundà l'Acadèmia G ranados i és el que es mostrà més preocupat per eixamplar la tècnica i flexibilitzar l'execució. A través principalment de l'alumne Frank Marshali , les seves experiències pedagògiques reviuen avui gràcies a l'obra continuadora d 'Alícia de Larrocha. Com a referències estructurades de l'ensenyament del piano al començament del segle XX tenim. doncs, l'Escola Municipal de Música, el Conservatori del Liceu i l'Acadèmia Marshall. A poc a poc es van crear instituts musicals i escoles de música arreu del pa- 5 ESMUC 1Jj4iij ARTICLE ís. Després, amb la duresa de la postguer- ra, tots els centres continuen com poden. Cal destacar, tanmateix, la fundació de l'Acadèmia Ars Nova l'any L948 per Maria Canals, i tol l'entorn peda-gògic del gran violinista i millor pedagog Joan Massià. Fins a aquells moments, potser no tan llunyans, els conservatoris nordamericans, alemanys o russos funcionaven amb més pressupost i disposaven de més bon professorat. El resultat era que un pianista català, si només havia estudiat aquí, tenia un nivell inferior al de qualsevol estudiant de l'Acadèmia Liszt o del Txaikovski de Moscou, amb la mateixa edat. Això ha estat també un avantatge per a aquests països en el camp pedagògic, atès que els pianistes que sortissin més ben preparats serien els que en el futur guiarien les noves generacions. Un peix que es mossega la cua: crear bons músics perquè en el futur siguin bons professors que al seu torn crearan bons músics. Així també es construeix escola. J de la bona. Amb la globalització i la circulació ll iure dels músics, sobretot de l'Est, aquest panorama ha anat canviant. Uestat actual n la postguerra el nostre pattimoni no tenia res a envejar al d'altres països d'envergadura similar. Però el contrapès d'una autèntica vida musical i una bona realitat pedagògica, que hi hauria d'anar lligada, era moll minso. La manca de poder polític potser s'ha emparellat darrerament amb la manca d'ambició artística. Sovint, les noves escoles no s'ban estructurat a partir d'esquemes professionals, sinó per mitjà d'un món associatiu de tradició amateur en què no ha predominat la música instrumental. Amb bona fe però amb poca exigència i de manera sovint massa dispersa. L'ensenyament de la música canvia a l'Estat espanyol amb el Decret de 1966 del Ministeri d'Educació. Aquest distingeix i autoritza conservatoris de grau elemental, mitjà i superior segons l'oferta curricular i les titulacions dels professors i, al mateix temps, a tots els qui s'acullen a la notmativa, els facilita recursos. En els anys setanta, Catalunya demana l'autonomia i la recuperació de llibertats, també pedagògica, escarmentats com estàvem després de quaranta anys. Volíem tenir capaci tat per generar projectes musicals propis que reforcessin la identitat del país. Tota la comunitat educativa musical es mobilitzà. A Madrid, molt murris, van dir que d'acord. D'aquesta manera s'estalviaven els costos a Catalunya fent un exercici de tolerància. Com que encara no hi havia cap administració autonòmica i els ajuntaments tampoc no tenien competències, els centres van E 6 ESMUC Per millorar el nostre ensenyament hem de desenvolupar l'engranatge de tots els nivells i graus: elemental, mitjà i superior. quedar orfes. Els ajuntaments van assumir uns costos pels quals no tenien cap tipus de finançament . Comprar equipaments i augmentar la plantilla amb personal qualificat suposava, per tant, unes despeses insuportables. En aquest període, amb la Llei de la funció pública, els ajuntaments van haver de normalitzar la situació laboral dels seus professors de música. Al mateix temps apareix l'Estat de les Autonomies. La Generalitat, que no tenia transferències per a l'ensenyament de règim especial, no el podia crear sense desatendre les lògiques pdoritats del de règim genera l. Per tant, demana que l'Estat creï aquestes partides per h·ansfetir-lcs. Però aquest, que no tenia, històricament, cap responsabilitat de finançament a Catalunya per aquests centres, tampoc no té cap partida pressupostària per ser traspassada. l diu que aquesta mai no ha existit. L'un per l'altre podien justificar no assumir aquests costos. Els ajuntaments es van quedar amb la "patata calenta" i això provocà un niu de problemes entre professionals i administracions locals que portà, els primers anys dels noranta, uns conven is entre la Generalitat i cadascun dels ajuntaments. L'aportació per als conservatoris, però, sempre va estar condicionada a l'aportació general de l'Administració autonòmica amb la local, amb pactes bilaterals. Ara, amb l'ESMUC, la Generalitat ha assumit el centre superior d'una manera esplèndida i generosa. Però la situació administrativa amb els altres centres no sabem si ha variat gaire. En tot cas, el que per a nosaltres és imp011ant, és esbrinar fins a quin punt aquesta esh·uctura administrativa pot detetminar o no la qualitat de l'ensenyament que ofereix cada escola o conservatori. Malgrat que cadascun pel seu compte, és de justícia reconèixer la tasca que han realitzat tots aquest centres en El tret diferencial de l'ensenyament de la música és la seva dimensió artística i humana. La tècnica va sempre després de l'estètica. temps difícils per trencar dinàmiques i rutines. Conclu sió olem concloure d ient que, per millorar el nostre ensenyament, hem de desenvolupar l'engranatge de tots els niveUs de la piràmide: elemental, mitjà i superior. Hem de cercar els punts en comú, buscar vies de millora, trobar el fil conductor que ens ha de connectar i fer-ne un seguiment. Escoltar-nos els uns als alh·es. En definitiva, hem de fer un esforç per descobrir el veritable sentit de la tasca que fem. Quan un estudia nt de p iano es posa davant del seu instrument i en fa sortir música ha de saber què està fent: aquest és el centre de tota transmissió artística. Perquè la música pugui ser transmesa necessita uns suports matelials: s'ha de poder "escliure··, i això implica un llenguatge, i s'ha de poder "fer'', i això implica un instrument. Tot allò que suposa uns suports materials és susceptible de ser ensenyat i s'aprèn sobretot mitjançant l'ensenyament. Per això som aq uí. Saber escriure la llista de la compra no vol dir ser un escriptm~ i saber parlar no vol dir ser un actor. De la mateixa manera, l'estudiant de piano necessita una vasta formació per aconseguir ser un bon músic. El piano és un instrument amb unes possibilitats musicals i de repertori gairebé inabastables, i la manca de temps d'estudi derivada de l'actual llei i dels "paranys" de les noves tecnologies fan que el nivell assolit se'n ressenti enormement. En detriment nostre hem de dir que l'aprenentatge musical, comparat amb l'ensenyament general, també és l'aprenentatge d'una tècnica molt semblant a la científica, quant alligar. Però molt diferent en el mètode, perquè el seu instrument no només és la raó, que ens ajuda a "comprendre" el que estem fent, sinó també i sobretot la sensibilitat. Per això la formació pianística no només consisteix a aconseguir una tècnica depurada sinó també a formar, a la vegada, persones humanament completes. Aquest potser és el tret més diferencial: la dimensió artística i humana del nostre ensenyament. Arran de les característiques i prestacions musicals de l'instrument (capaç de reduir, per exemple, tot el material sonor d'una obra simfònica a l'execució amb dues mans), ens veiem en cor d'a!ïrmar que, finalment, un músic serà més bon músic si pot desenvolupar-sc amb facilitat davant d'un piano. V Jordi Camell és professor de piano i cap del Departament de Música Clàssica i Contemporània (instruments 110 orquestrals) de I'ESMUC. jordi. camel/@esmuc. net Activitats Música Clàssica i Contemporània I Concert Concert del Conjunt S. XX Dia 1, 12.30 h I Aula d'orquestra Direcció: Daniel Mestre. Intèrprets: Joana Altavill, clarinet; Víctor Córdoba, violí; Carme Garrigó, percussió; Sergi Gili, flauta; Endré Kertész, violoncel, i Anna Puigmartí, piano. Obres de Henze i Brotons. Música Tradicional I Concert Concert de tenora i orgue Dia 1, 13 hI Aula d'orgue (3 11) juny 200~ Parc d'Instruments Mostra d'instruments de vent: clarinets Buffet Crampon Dia 6, de LO a 21 hI Aula d'orgue (311) Programa: De 1O a 14 i de 15 a 18 h: mostra i "tast" dels instruments. De 18 a 2 1 h: presentació i demostracions. Cal confirmar l'assistència i indicar el nom dels assistents i el telèfon de contacte, per correu elech·ònic: ínstruments@esmuc.net, o bé per telèfon: 933 523 Oli. Intèrprets: Hector Paris, orgue, i Albert Vergés, tenora. Obres de j. LI. Moraleda, Max Havart i Pau Casals. Música Antiga I Concert Concert final del seminari d'ars nova italiana Dia 2, 19 hI Església de Sant Felip Neri. Pl. Sant Felip Neti, s/n. Barcelona. osca Pedagogia I Curs Curs de didàctica especialitzada del piano Dia 2, de 15 a 19 hI Aula 352 Dia 3, de 9 a 14 i de 15 a 18 hI Aula 352 A càrrec de Marisa Pérez, pianista i pedagoga, i professora de l'Escola. En el curs es tractaran dels aspectes següents: -Seqüenciació en la programació de l'aprenentatge musical del piano per permetre el desenvolupament equilibrat de les habilitats tècniques i musicals. -Accions i moviments coreogràfics en el teclat, base d'una tècnica natural i lliure de tensions. -Escolta in terna i pensament musical, cap a un aprenentatge auditiu i comprensiu de la música. - Possibilitats per improvisar i compondre des de l'inici i durant totes les etapes de la formació. - Anà lisi comparativa de diferents mètodes de piano. Música Tradicional I Concert Concert final de la cobla de l'Escola Dia 7, 18 hI Aula d'orquestra Pedagogia I Seminari Seminari d'investigació en educació musical Dia 7, 11 h I Aula 350 A càrrec deM. Paz Sandin. Pedagogia I Seminari Seminari d'investigació en educació musical Dia 14, li hI Aula 350 A cànec d'Àngels Arna us. Música Clàssica i Contemporània I Concert Concert final de pe1·cussió Dia 14, 19 hI Aula d'orquestra Per consultar totes les activitats: www.esmuc.net Padílla. 155- Edifici L'Auditori 08013 Barcelona Tel.: (+34) 933 523 011 Fax: (+34) 933 497 108 A/e: info@)esmuc.net lnternet: www.esmuc.net 7 ESMUC Ho pki nso n Sinith Imparteix el Se:mirani "La viola de mà i el seu context'' "Sem pre hi ha espai per al talent'' Havent realitzat la primera part del seminari sobre la viola de mà i el seu context, que s'articula en dos blocs de dos dies cadascun, Hopkinson Smith parla ja amb força coneixement de la realitat de l'ESMUC. Provoca i juga amb els alumnes (''Els de la música antiga hem nascut per gaudir de la vida, no per barallar-nos-hi!", els diu). Els joves escolten atents els consells del mestre amb admiració i atenció. Consells de mestre. Consells, tots ells, de vida. per RUT MARTÍNEZ -Què li sembla, l'Escola? -La veritat és que la trobo molt dinàmica, malgrat que encara no conegui prou aspectes relacionats amb l'administració i la gestió. Amb tot, sí que em sembla admirable la capacitat d'obertura del centre i dels seus professors; entre ells, del mateix Xavier Díaz, que, sense oblidar en cap moment els valors musicals bàsics de l'ensenyament dels instruments dc la música antiga, busca noves fórmules per acostar la realitat interpretativa vinculada amb aquest àmbit d'estudi. En tot cas, cal remarcar el molt bon nivell del professorat de l'Escola, fet que la converteix en la més interessant de la Península en la nostra disciplina. Pel que fa a l'alumnat. ens calen encara uns anys per valorar-ne les capacitats, com a conjunt, en la mesura que el centre és molt nou i necessita tenir un bagatge més llarg. - Q uins aspectes ha destacat en el marc d'aquest seminari? - Bàsicament, tot el que té a veure amb la "cantabilitat" [S'atura. Somriu i em diu: cantabile... I balanceja la mà, amb e ls ulls clucs, metre esbossa un somriure relaxat ... Feliç]. Parlo sobre la importància de la unió entre el gest musical i el físic, de la necessitat d'aprendre a escoltar; és el més important. De fet, els joves tot just n'estan aprenent. Qualsevol estudiant ha de saber escoltar el seu inst1ument igual que ho fa el mateix professor. Només així es poden detectar els possibles problemes; pots definir-los i establir els criteris i mecanismes necessaris per resoldrc'ls. Detectar un problema és ja, per se, la meitat de la seva resolució. - En les seves classes apel·la a un vitalisme, a una capacitat de divertir-se aprenent, sovint yoc explorada ... -Certament. Es possible aprendre d'una manera seriosa, rigorosa però també divertida. L'humor és fonamental també en l'art i és per això que cal estimular aquest aspecte en l'aprenentatge dels joves. -¿És encara la música a ntiga una disciplina d'elit? -No estrictament. Cal recuperar el nivell assolit pels renaixentistes i els barrocs i, en aquest sentit, resulta interessantíssim reconstruir i reestructurar la metodologia vàlida per ensenyar aquest estil de música, associada a un món artístic fascinant que necessita més divulgació. - 1 aquesta metodologia, què inclou? -En essència, una capacitat de comunicar per mitjà de la intuïció que evoluciona, com també bo fa - i ho ha fet- el mateix públic de la música antiga. Aspectes com la comprensió d'una deternúnada obra, la tipologia i l'afmació dels instruments, l'estudi comparatiu ... El context, en definitiva, són aspectes que intèrprets i públic han de valorar. Podríem parlat~ doncs, d'un tipus d'audició més profunda que per- meti anorar les aptituds dels artistes. I és que, afortunadament, sempre hi ha espai per al talent. -Què motiva Hopkinson Smith a realitzar classes magistrals com les que ha impartit aquests dies a I'ESMUC? - Per a mi és una gran satisfacció animar, ajudar i, en el millor dels casos, facilitar que la gent aprengui a manifestar el seu propi talent. Resulta molt gratificant veure com s'entusiasmen amb cada petita núllora. La meva tasca consisteix a guiar-los, a fer-los cantar. Cantar una frase musica l et permet definir el model de treball i la direcció que cal seguir. La musicalitat natural, innata, arriba mitjançant la veu, el cant. Per aconseguir resultats similars amb l'instrument, fan falta molts anys. Em refereixo a un treball llarg, constant ~ies, setmanes, mesos, anys ... Per contra, em fascina aquest aspecte fràgil, efímer, de la veu humana que, ben treballat, condueix l'intèrpret a tocar amb una naturalitat plenament bella -tot i que sempre hi ha un punt subjectiu en aquest tipus de valoracions. -Acabarem amb un parell de tòpics: ¿ l'audició de la música antiga necessita unes condicions acústiques concretes i una predisposició determinada dels oïdors? -En la mesura que parlem d'instruments amb una menor projecció sonora, és clar que sí, però no ho veig un inconvenient. Això la fa una música més íntima, més directa, entroncada amb l'ànima musical de les persones. Una música completa, en el sentit que articula, recrea aspectes no estrictament interpretatius, com el coneixem~nt del repertori i l'estètica de l'època. Es una música que ens petmet recuperar una part de la sensibilitat humana que tols tenim. -¿Un consell per als alumnes? -Cantar, primer i per damunt de tot. Fora de termini a. GANXO de Josep Maria Mestres Quadreny. Llibret: Joan Brossa. llufs Sintes. Antoni Comas. Mar Gómez. Orquesta de Cama ra del Auditoria de Zaragoza (Grupo Enigma). Dir. musical: Juan José Olives. Dir. escènica: Mar Gómez. Producció: Gran Teatre del Liceu, Auditoria de Zaragoza, Compañfa de Danza Mar Gómez. FOYER LICEU. 7 D'ABRIL DE 2006. per Mercedes Conde Pons om bé demostren els anys transcorreguts ent re la comp osició d'El ganxo -el 1959- i la seva estrena -el 2006-, fet que s'afegeix a la reacció del públic en la rebuda de l'obra al Foyer del Liceu, resulta evident que aquesta estrena h a arribat tard i que els objectius pels quals Josep Maria Mestres Quadreny va compondre l'obra ja fa temps que han quedat obsolets. No s'entén altrament que gran part del públic ri gu és durant bona part de la funció, com si estigués assistint més aviat a un espectacle de circ que no pas a una òpera. C La sensació amb qu è qui signa va sortir del teatre va ser de totaJ incertesa, decepció i indignació. lncertesa, en no entendre p er què tothom reia quan l'espectacle no feia gràcia; decepció, en percebre que ningú no havia entès l'objectiu de l'obra, i indignació, en tenir la sensació que allà tothom semblava estar del tot satisfet. Quan una obra ~om és el cas d'El ganxo- és composta e n un impuls de rebel· lió, de rebuig d'allò establert, e l que cerca per sobre de tol és provocar en el públic - ren ex de la societat- una sensació d'incomoditat, fins i tot de rebuig. Concert colorista i refinat EUROCONCERT. Compagnia la Rossignol. Dir.: Domenico Baronio. Espectacle de música i dansa del Renaixement italià. PALAU DE LA MÚSICA. 4 D'ABRIL DE 2006. per Lluís Trullén A mb un esp ectacle dedicat a la música i a la dansa del Renaixement italià dels segles xv i XVI titulat " Festa di Ballare", la Compgania La Rossignol radicada a Cremona va debutar al Palau en un concert en el q ual el colorisme, el refinament i la varietat de la música del segle XVI va assolir els moments de màxim nivell interpretatiu. Xirimies, comorns, cornamuses, llaüts, vielles, caramelles, flautes ... atorgaven un acompanyament Schumann, ple d'intimitat IBERCAMERA. Radu Lupu, piano. Schumann. PALAU DE LA MÚSICA. 29 DE MARÇ DE 2006. per Lluís Trullén E l pianista romanès Radu Lupu tornava al Palau per oferir un programa monogràficament dedicat a Schumann. Figura reconeguda en el panorama internaciona I per les seves rec reacions de la música romàntica, Lupu segueix fidel al seu estil interpretatiu basat en la recerca del més essencial, defugint tot el que significa excés de sonoritat i virtuosisme desmesurat i per ser un pianista que desgrana el més essencial de les obres a fi de construir a partir dels més petits detalls unes arquitectures musicals dotades d'un gran contingut estilístic, estèlic i musicològic. Aquest fet afavore ix qu e obres com Les escenes del bosc o Humoresca que van integrar la primera part del rec ital de Lupu al Palau obtinguessin a partir dels diversos apartats que configuren cadascuna de les obres. una construcció que evocava la fantasia poètica i el sublim li- Per aquest motiu l'obra de Mestres Quadreny va caure en el seu propi parany en ser estrenada ''fora de term ini ". L'objectiu perseguit tot a l llarg de l'obra -amb una posada en escena molt creativa però amb moments més aviat hermètics i gratu'its a càrrec de Mar Gómez- era criticar una societat -la del Liceu dels anys cinquanta- ja massa flagel·lada amb el pas dels anys i, per tant, massa guarida d 'ensurts provocatius, la qual cosa ptovocà la pèrdua de sentit de l'obra, la manca de factor sorpresa i fms i tot -i tristament- lacaiguda d'aquesta en el perillós pou del kitsch. L'inconformisme es dilueix en una pobra caricatura de tòpics massa fressats amb el temps: la valquíria o besa - libidinosa sota una aparent aura de puresa- , la relació típicatòpica entre una cabaretera i un burgès, el purità, el domador de feres, el mag; tots actuen en una pantomima massa fàcil visualment, que amagava un evident rerefons hermètic. Igualment passa amb la música del compos itor català, hennètica però insípida a lhora per la seva pèrdua de valor en el temps. Gairebé ningú no semblava parar atenció a la intenció de cada melisme, de cada dinàmica, de cada ritme, desctiptius i suggerents a la vegada -molt ben servits pel Grupo Enigma- ni a cada frase - luxós text de Brossa- i intenció posades en les veus d'un magnífic Lluís Sintes i d ' un més correcte en la part actora I que en la vocal Antoni Comas. Un èxü , sí, però sense sentit. instrumental amb què ballarins i músics - tots amb vestimenta de ressons renaixentistes- propiciaven un gran atractiu a l'espectacle. Vint-i-quatre peces breus van integrar un programa en què música com les Recercadas de Diego Ortiz o melodies cèlebres com Greensleeves es compaginaven amb les danses amoroses, de bruixeria, cortesanes, gallardes -amb la cèlebre dedicada al salt de les borles- o les aristocràtiques pavanes. Música i ball que en la primera part va sobresortir per la bellissima bassadanza fortunosa, la més artistocràtica de les danses del segle xv i per les composicions populars i joglaresques caracteritzades per les frottolle. Espectacle atractiu, dinàmic, amb gran riquesa de color i de varietat de ritmes i de danses, el que va configurar aquesta "Festa di ballare", tot constatant l'èxit que en l'àmbit internacional ha obtingut aquest conjunt fundat l'any ri sme per configurar un tot caracteritzat amb una íntima emotivitat romàntica. L'fiumoresca es caracteritza per les seves demandes virtuosístiques: Les escenes per la seva atmosfera màgica, i Lupu - fidel al seu estil- reculll'essencialitat d'ambdues obres per construir un món oníric i evocador que emociona per la seva força expressiva. Pocs dies abans el públic del Palau havia pogut assistir a la brillant i fogosa interpretació que Sokolov va ofeti1· de la Sonata núm. I de Schumann; ard Lupu era l'encarregat d"afrontar aquesta pàgina de tanta demanda tècnica i musical. i que d'acord amb els seus postulats va assolir una lectura dotada d'un segell inte rpretatiu inconfusible . Lupu va afrontar la Sonata gaudint del deta ll, de la frase lírica, de la minuciositat, per encaminar-se amb un gran sentit expressiu cap als darrers apartats en què les exigències tècniques del gran pianisme romàntic assoleixen un punt summament representatiu. Com si es tractés d'una monumental constru cció coronada per una eclosió dc virtuosisme, Lupu va explicar amb suma naturali tat aquesta punyent història schumanniana. però sempre cautelós que la força temperamental no enfosquís el gust poètic pel dctall, aspecte del qual el pianista romanès ha fet una de les seves virtuts. ~e 260 1987. 25 265 Esplendorós viatge al voltant de Piazzola I XXV fSTIVAL INn:RNACIONAL DE JAZZ DE TERRAssA. NOVA JAll. CAVA. DEL 7 DE MARÇ AL 3 D'ABRIL DE 2006. per Albert Suñé A RMC 260 26 266 --------------------------- mb excepcions, en el jazz que es fa avui preval molt la força. Sigui pel tipus dc jazz que s'interpreta, sigui perquè els tècnics -<l'acord o no amb els músicsapugen al màxim els nivells de la taula dc so, o sigui per les ducs coses alhora, el cert és que escollar en aquests moments un concert de jazz és, molt sovint, un autèntic exercici de r·esistència de l'oïda. En el passat XXV Festival Internacional dc )a7..z de Ten·assa. el dc Ics noces d'argent, aquest exercici es va tornar a fer realitat en gairebé tots els concerts a què vam assistir. L'excepció es va produir en la fenomenal actuació de Richard Galliano New York Trio + Gary Burton. És a dir, l'acordionista francès -agombolat per Scott Colley al contrabaix i Clm·ccc Penn a la bateria- més el vibrafonisla d'Indiana. Tots quatre es van dedicar, amb escreix, a viatjar al voltant dels ritmes i temes que Astor Piazzola havia deixat anar uns quants anys abans, quan havia revolucionat la música tradicional del tango per posar-la al dia. Ajuntant -la ,~~ més, amb el jazz. Burton és un dels músics que havia actuat al costat de Piazzola i Galliano és el Piazzola actual. Això sí, tenint present que l'argentí era bàsicament bandoneonista i Galliano és acordionista. El quartet, perfectament compenetrat. oferí un autèntic recital de subtileses i modulacions. Demostrant que per interpretar jazz no cal que s'eixordin els cucs dc les orelles. Però. d'altra banda, es demostrà que l'apartat tècnic té encara - tant el que funciona a la Nova jazz Cava com el que es troba en altres llocs on s'ofereix jazz en viu- una autèntica assignatura pendent. Ho diem perquè, almenys des de la posició on érem, la bateria amb prou feines se sentia i el contrabaix i l'acordió estaven massa elevats de so respecte del vibràfon. Clarence Penn demostrà que és un dels bateties més I!ns que han passat darrerament per Catalunya. Però això no té per què influir en el fet que a estones semblés com si no hi fos. Per tant, si amb un concert d'aquestes característiques hi va haver problemes per sonoritzar adequadament el grup, què podia passar en una actuació en què prevalguessin els teclats, les guitan·es i els instruments de vent? La fenomenal actuació dc Galliano-Burton i els seus acòlits va deixar de banda aquestes mancances. Va ser un concert modèl.ic. En el qual tot estava estudiat al mil·limelTe i els magnífics arranjaments incloïen tota mena de matisos. S'entrà, és clar, en el món del tango i de Piazzola. Però s'interpretaren valsos, fluí el swing, s'escoltaren temes dels dos líders, i es feren sengles homenatges a Edilh Piaf, Bill Evans i Antonio Carles )obim. Gary Burton demostrà que és un vibrafonista fora de sèrie, Exquisit, pulcre, de tècnica prodigiosa ~olpeja o acaricia el vibràfon amb ducs masses a cada mà-, però a la vegada curull de j'eeling, posseeix un cabal d'idees inesgotable que sap lTansmetre mitjançant un fraseig clar com una patena. Un fraseig ràpid, mitjà o lent de majestuosa intensitat. Però Galliano no es queda enrere. Perquè, emparat en una tècnica enonne, dibuixa amb una soltesa incre'1ble tota mena d'esquemes, als quals aporta una gran sensibilitat. Accelera, escomet o s'amoroseix per mitjà d'un fraseig en què no hi ha ni una sola nota que falli. Sòlid com una roca, va saber trobar -juntament amb Burton- el fil adient a cada tema. És a dir, cap dels dos líders es va repetir en cap moment i van poder ofetir, amb gran respecte mutu, tot el cabal de la seva sapiència. Si a tot això, hi afegim un contrabaix que puntuà amb mestria, sense voler sobresortir mai, i un bateria tènue però ple de matisos i tonalitats, podem dir, amb una rotunditat total, que és un dels millors concerts de jazz a què hem assistit els darrers anys. Un altre molt bon concert el protagonitzà el )oachim Kühn Poison Trio. El pianista i saxo alt alemany s'envoltà de dos magnífics acompanyants: )ean- Paul Célea. contrabaix. i Wolfgang Reisinger, bateria. Kühn és un dels músics europeus que, des de fa anys, és al cim del jazz que trenca fronteres. En el concert terrassenc, entrà molt de ple en el free, però va saber trobar el camí per homenatjar, a curts intervals, els grans clàssics. I tot això ho va dur a terme amb una rotunda, colossal tècnica, que li pennet arribar a moments d'autèntic deliri. Perquè sembla que tot allò s'hagi d'enfonsar amb uns acords i uns frasejos enormement viscerals. Però hi preval, i aquest és el seu gran mèrit, una coherència extraordinària. La mateixa coherència que tenia i continua tenint Ornette Colcman, un dels grans del free, i que homenatjà en més d'una ocasió. scoltant el piano de Kühn, hom s'adona que aquest home és capaç d'arribar allà on vulgui i de construir les formes més bigarrades. Potser perquè des de Bach i Mozart no hi ha cap estil que li sigui estrany. Per això pot oferir moments d'exaltació total ¡tl costat d'altres dc sensibilitat exquisida. Tot amanit per una gran capacitat imaginativa, a la quo! atorga carta dc representativitat la seva sapiència més que centenària. l es curiós comprovar com, amb total impunitat, sap sortir dels garbuixos que crea, alguns certament imposants. Amb el saxo alt, que bufà només en un parell de temes, Kühn s'acostà encara més a les tesis de Coleman. I ho féu, així mateix, amb gran coherència i imaginació. Al seu costat, Célca i Reisinger, .::onstruint de manera continuada i perfectament acoblada amb el discurs del líder, també van demostrar que el Poison Trio no era tan mortal com semblava de bell antuvi. I arribem u un concert que no defraudà però que tampoc entusiasmà. Els protagonjstes n'eren john Scofield i el seu quintet, els quals es van dedicar a homenatjar la música de Ray Charles. Per a aquest menester, el guitarrista s'envoltà d'orgue, contrabaix, bateria i veu. A Scolleld no hi ha ningú que li pugui tossir quant a tècnica i capacitat, si ho vol, per fer sonar la guitarra de manem diferent en cada tema. El seu E discurs, sempre o quasi, envoltat per una pàtina de blues, podia ser una molt bona base per deixar anar els ritmes del teclista i cantant. Però les repeticions harmòniques van llastar la seva actuació. De fet, com a solista va estar impecable. Com sempre. Però li mancà més punch, més grapa. I més capacitat d'improvisació. Les versions dels temes de Charles no van ser dolentes, però va haver-hi estones en què J'avoniment planà per la Nova jazz Cava a causa que tampoc els seus acòlits no van fer res per fugir d'aquella mena de nirvana d'acontentament generalitzat. I això que el cantant, Meyer Statham, se sabia molt bé la lliçó i no va pretendre en cap moment imitar Ray. Però, al seu torn, li mancà un xic més dc prestació. Perquè algun crit controlat o alguna frase en esgarip haurien estat molt ben rebuts pel públic. Un altre concert que no defraudà però que tampoc no va entusiasmar va ser l'ofert per la Big Band Jazz Terrassa, dirigida aquest cop per Frank Fester, exmúsic de la banda dc Count Basie, exdirector musical de la fmmació, i exlíder després de la desaparició del titular. També hi era el cantant Dennis Rowland, que així mateix havia actuat en l'orquestra de Basie. A més, aquest home i Ja big band terrassenca ja s'havien trobat en dues ocasions anteriors. em dit més d'una vegada que la formació egarenca amb prou feines modula. I continua fidel a aquest cànon. La banda sona compacta i ben greixada, però en un lloc de les característiques de Ja Nova jazz Cava, les trompetes haurien d'amorosir la seva natural puixança. Aquell tro que dèiem abans es va fer aquí molt dens en moltes ocasions. Per què no interpretar de tant en tant un tema com "Shiny stockings", un dels més emblemàtics de la banda de Basie, en què l'orquestTa va i ve com un ventall segons els graus d'intensitat marcats per Fester -el tema és seu-, i que constituí el punt més àlgid dc l'orquestra terrassenca? La llàstima és que, amb excepcions, la resta s'ajustà al jazz que impera avui dia: la H GARY BURTON força pel damunt de tot. Ni Foster va poder, o va voler, fer res per impedir-ho. I així anaren sorgint estànda rds de Basic com "Evcry day I have the blues", al costat d'altres més canyers. Aquí hi va tenir molt a dir la magnífica veu de Dennis Rowland, d'ampli espectre i, curiosament, molt matisada. Aquesta obsessió per ser l'esh·ella, que d'altra banda no és nova en el món del jazz, entrebancà també l'actuació de I'Avishai Cohen Trio. que es dividí la nit amb un altre combo de tres clements: el de Myra Melford. Cohen és un contrabaixista magnífic. Dels millors que hem vist i escoltat darrerament. D'atac i pulsació d'enorme presència, posseeix una tècnica extraordinàlia que li pem1et fins i tot convertir el contrabaix en una taula percussiva. Sonà gairebé sempre com a solista -esplèndid, d'altra banda- i això va aca bar per produir un llast. Perquè els excel·lents Sam Barsh (piano i teclats) i Mark Guiliana (bateria) quedaren en un segon terme molt acusat. I això que els temes eren molt ben descabdellats i interpretats pels tres homes. Uns temes dc concepció senzilla però molt efectiva, i en els quals Cohen superà tots els registres amb la seva gran categoria i també amb la seva irrefrenable vena d'star. Del trio de Myra Mclford podem di r que va decebre. Es presentava com a tri o clàssic, format per piuno. contrabaix i bateria. i resul tà que el drummer fou substituït a dan-era hora per un guitarrista. El concert, intimista, fou molt avorrit. En cap moment ni Melford ni els seus acòlits van poder superar el nivell dc l'aprovat malgralles giragonses, força actuals, que intentà la líder i que acabaren com un riuet en ple desert. Una altra actuació decebedora la protagonitzà l'organista Melvin Rhyne. I això que s'agombolà de tres clements que en un altre context haurien ex- cel·lit molt més del que ho van fer: Edc Alexande1~ saxo tenor; Peter Bernstein, guitarra; i Douglas Sides, bateria, el qual substituí el que estava programat: el llegendari funrny Cobb. De fet, Rhyne demostrà que no sabia on era, ni el que volia. Possiblement, als organitzadors els van "colar" un bon gol. Potser perquè esperaven que l'organista fos molt millor del que ho va ser. Perquè el seu fraseig, molt curt, no anà mai enlloc. I fou per això que, conscient de les seves pròpies limitacions, deixà camp abonat als alt res músics, especialment Alexander i Bernstein, que es van lluir en una sèrie d'estàndards i blues. Però a mesura ' que anaven passant els minuts, l'esforç d'aquests homes anà minvant i a la fi només algun cop de geni n·encà la monotonia d'un concert prou reeixit en general però que no va tenir mai un líder. arribem a dos dels grups que interpreten el jazz més actual: Atomic i Chris Potter Underground. Atomic sonà molt for t, però - dins de l'especial univers que deixà amu·hi va haver molta coherència. El quintet escandinau. amb Magnus Broo a la trompeta i Fredrik Ljungkvist als saxos. oferí el seu nou disc Happy New Ears. Es n·acta d'un jazz molt actual. amb incruswcions de free i d'elements exòtics. Atomic sap què té a les mans i ho explota amb saviesa. Especialment, perquè té dos bufadors de gran consideració i un trio impecable, que sempre construeix segons el tema que s'intcrp1-eta. Però, tal com acostuma a succeir en aquests casos, les troballes ha1mòniques es van començar a repetir i aquest fet condicionà una actuació força positiva i engrescadora. Del quartet de Chris Potter ca l dir que el líder hi té una presència singular. I no solament per la seva classe indiscutible al saxo tenor -a desgrat d'assassinar literalment un tema tan emblemàtic com "Ycstcrday"-. sinó perquè els seus companys estan molt lluny d'ell quant a categoria. De fet, allà hi havia un solista de gran força i d'exceJ.lents idees progressistes i b-es músics més que anaven a la seva envoltats d'un soroll eno1111e i, durant moltes estones, certament desagradable. o hi havia grup com a tal. O potser és precisament això el que pretèn Potter? ! Magnífica vetllada amb Brahms CONCERT DE TARDA AL PAlAU. Cor de Cambra del PMC. Josep Surinyac, pia~o. David Malet, orgue. Dir.: Jordi Casas. Brahms. PALAU DE LA MUSlCA. 24 D'ABRIL DE 2006. per Xavier Chavarria GOOC:H mb el títol "Brahms sagrat i profà ··, jordi Casas i el Cor de Cambra que lide ra ens van oferi r una vetllada musical íntegrament dedicada al compositor d' Hamburg amb un repertori d'obres corals, per a orgue i per a piano repartides en dos blocs, l'un dc música religiosa i l'altre de música profana. J. Brahms va di rigir formacions corals durant tota la seva vida (i des dc ben jove). i per tant coneixia a la perfecció tots els recursos i les possibilitats de l'instrument vocal. La veus femenines del Cor de Cambra van cantar algw1es de les petites peccs de joventut que Brahms va dedicar al cor de dones d'Hamburg que ell mateix dirigia: el Salm 13 i l'Ave Maria, que van sonar amb un deliciós arc dinàmic, de fraseig delicat i tímbricament impecables, només enterbolit per un excessiu vibrat en alguna de les veus de Ics sopranos del Cor. Les veus masculines es van afegir per cantar el Geistliches lied, una obra de textura cristal·lina i ambient encalmat i plàcid que, tot i un inici mancat de tensió i un xic plorós d'afinació, va anar creixent en intensitat i emoció fins a arribar al clímax màgic de !'"Amen" final, una de les codes musicals més belles que s'hagin escrit mai i que el Cor de Cambra va brodar amb una elegant serenitat. El mo numental orgue del A Palau va sonar en tota la seva plenitud en les tres obres per a orgue sol que van arrodonir aq uesta primera part, alternades amb les obres corals. L'organista David Malet va treure un mag11ífic rendiment a les dues breus peces de l'op. 112 i al Preludi i Fuga en Sol menor, de clara herència bachiana. amb una pulsació precisa, clàstic en el ritme i un ús dels registres d'una gran riquesa tímbrica. jordi Casas va donar un caràcter molt diferent a les cançons de la segona part, en què el Cor va sonar més vigorós, amb un tim bre intens i un major espectre di nàm ic, seguint estretament el sentit del text d'aquestes cançons dc temàtica naïf. ingènua i fins i tot carrinclona, però que serviren a Brahms per evocar un món natural, bucòlic, dc llibertat i puresa. En els sis Quartets op. 112 i en Ics miniatures corals del Zigeunelieder va ser on el Cor de Cambra va brillar més: juganer. desimbolt. expansiu, amb canicter. i amb unes destacades intcrvcnciollS en solitari dc la corda de tenors, més continguts i compactes que en altres ocasions. El pianista josep Surinyac els va fer un vestit a mida amb el seu acompanyament i va mostrar la seva tècnica impecable i una gran sensibilitat en el segon lntennez:o dc l'op. 118, una petita joia per a piano sol. ~e 260 27 267 Concerts de l'ACC, excel·lent recital de Pilar Valero IX TEIFORADA Avu.i'ISICA. Nabí Cabestany, violoncel. Mag- dalena Barrera, arpa, i Magdalena Martínez, flauta. Grupo Encuentros. Trio Bruwer. Pilar Valero, piano. SGAE i MACBA. 13 DE DESEMBRE DE 2005; 9 i 17 DE FEBRER, 22 DE MARÇ i 20 D'ABRIL DE 2006, RESPECTIVAMENT. per Francesc Taverna-Bech LA PIANISTA PILAR VALERO VA CLO URE LA IX TEMPORA DA AV UIMÚSICA RMC 260 28 268 untualment i amb una no excessiva ment nodrida assistència de públic que tanmateix hi ha mostrat un viu interès, l'Associació Catalana de Compositors ha dut a terme amb notori nivell interpretatiu vuit dels concerts que tenia previstos per a aquest curs. Des del quartet de corda fins al recital de piano, s'han escoltat obres força interessants i fins i tot algunes que obligaven a revisar els criteris amb els quals es jutgen i valoren Ics obres. També és cert que la política de programació del col·lectiu agrupa la quasi totalitat dels músics creadors catalans i dels forans que s'hi han adherit (de fet, és l'única entitat que ofereix una via per a l'estrena i audició de les obres sense altre requisit que ésser-ne soci). Tanmateix, per la diversitat de criteris estètics i llibertat dels creadors, la programació sempre serà problemàtica, mai gratificant i no exempta dc risc si no és motiu dc discussió. Per aq uesta raó a vegades els intèrprets se'ls nota com forçats en la interpretació de la música i en d'altres podem dir que ha estat gràcies a ells P que l'obra ha adquirit una certa entitat artistica. Centrats ja en l'actual temporada, cal posar en relleu la qualitat excepcional del conjunt Grupo Encuentros que dirigeix Alícia Terzian i del B3:Brouwer Trio (violi, violoncel i piano), que representant l'Argentina van oferir dues actuacions veritablement estel·lars, tant per la intensa expressivitat amb la qual van manifestar els seus programes com per la coherent varietat estètica de les obres seleccionades. En concret, en el concert del Grupo Encuentros, destacaríem (;(In fi a Beatrice de Mario Ros i Les yeux fertiles d'Alícia Terzian, mentre que en el del B3:Brouwer Trio anotaríem Impulsos de Daniel A. Cozzi, Vipol de SiJva Vega i Costellazione d'un spazio mentale de Marcelo Ajubita. Igualment valorem per la seva honestedat i saber prescindir de les modes, l'obra Mahlers Traum d'Edmund Eckart, del concert de l'exceHent arpista Magdalena Barrera amb la flautista Magdalena Martínez, la puntual interpretació de Nabí Cabestany de la Cadenza per a violoncel de Guinjoan -que és veritablement una aportació en l'exploració dels recursos virtuosístics de l'instrument. El darrer concert va ser protagonitzat per La pianista Pilar Valero, que va oferir unes lectures ben memorables de la música de Brotons, Cercós, Homs, Fleta Polo, Guínjoan, Darias i de qui signa aquesta nota. Recital compromès pel canvi de mentalitat que exigien unes obres, mai fàcils i sempre complexes, escrites sota la fèrula personal i in·enunciable de cada autor. Afrontar des de la perspectiva justa en un curt espai de temps el contingut de cada pàgina va ésser el repte que Pilar Valero, no solament va assumir amb valentia, sinó que va saber resoldre amb talent traductiu veritable i brillant. Música d'ara a la Pedrera CELEBRACIONS i FESTIVAL DE MÚSICA CONTEMPORÀNA, GERHAAD 2006. Homenatges a Benguerel, Homs i Soler. Quartet Glinka i Josep Fuster, clarinet; Jordi Masó, piano, i Mireia Fornells i Joan Miquel Hermíndez, duo de pianos. Concerts de Marino Formenti, piano; Trio Kandinsky, Music Fabrik. AUDITORI DE LA PEDRERA. 22 DE FEBRER, 14 DE MARÇ, 1 i 22 D'A· BRIL DE 2006, RESPECTIVAMENT. per Francesc Taverna-Bech --------------------------- a iniciativa de promoure la música actual sembla que ha entrat amb bon peu en l'activitat musical barcelonina. Uns artistes dc qualitat i una programació que ens acosta als grans creadors del nostre temps és una base important per reclamar l'atenció del públic que emplenà gairebé totalment l'auditori en cadascuna de les sessions. Potser no és just reunir en un sol comentari unes activitats que si bé com a tret comú tenen per protagonista la música d'avui, el seu contingut difereix quelcom quant a propòsits. Amb tot, els problemes gairebé sempre inevitables dc l'espai disponible ens obliguen a una mena d'exercicis de contorsionisme literari. Ajxí, destaquem breument la caHdesa de la presentació que van dedicar a Xavier Benguerel en el seu setantacinquè aniversari els compositors Carles Guinovart i jesús Rodríguez-Picó com a pòrtic d'un concert en el qual fi guraven Ics suggestives 7 Faules de la Fontaine que va recitar amb veritable humor Joan Borràs i que es complementava amb Palau d'hivern i Quintet de la sala de Llevant, dues obres compostes per Xavier Benguerel el 2005. Quant a la commemoració del centenari de Joaquim l-loms, després d'una introducció a càrrec de Jordi Maluquer i del compositor David del Puerto, el pianista jordi Massó -amb paraula fluida i una interpretació de gran subtilitat expressiva- ens introduí en la tan diversificada producció pianística de Joaquim l-loms que va escriure amb notable assiduïtat i imaginació en un període que va des de 1934 fins a 1995. Mentre que la celebració del setantè aniversari de Josep Soler va resultar una veritable lliçó de música tant per la participació dels musicòlegs Francesca Ruiz i Teodor, com per les intervencions del novel·lista Enrique de Hériz L i els incisos espontanis del mateix Soler aclarint moments i conceptes de la seva trajectòria creativa. Va ésser una introducció que ens va acostar a la personalitat d'aquest compositor del qual a continuació vam escoltar els Nocturns 1, 7 i 8 per a piano, com també el Pasacalle i fuga i la Parli ta sobre un tema d'Alban Berg per a piano a quatre mans, obres de les quals vam escoltar unes versions altan1ent emotives, tant per La seva contrastada coloració com per la coherència i justesa de la seva puntuació. Veritablement, el trebaJI i la interpretació sempre brillant i completament identificada an1b l'esperit de les obres dels pianistes Mireia Fomells i Joan Miquel Hernandez, va constituir una aportació extraordinària a l'homenatge del compositor. Igualment del Festival Gerhard podem remarcar el ligor del recital del pianista Marino Fromenti dedicat a Schonberg, Berg i Webern, del qual ens quedaríem amb la lectura de 6 petites peces op. 19 de Schonberg. Referint-nos al concert del Trio Kandinski, cal destacarne l'audició de la versió per a violí, violoncel i piano de La nit transfigurada de Scbonberg, com també la brillantor del Pasim trio de Guinjoan i la calidesa del Trio 1986 de Joaquim Hams. Un complex i dens Moviment per a trio de Casablancas va complementar el programa. Mentre que el grup instrumentaJ de Colònia, Musik Fabrik, va obtenir el seu èx it amb la rutilant lectura de la Simfonia de cambra núm. I op. 9 de Schonberg en transcripció d'Anton Webern i del Quartet de corda núm. 1 de R. Gerhard. En canvi i malgrat el treball sense fissures dels músics alemanys, l'obra Abime-Antigona lV d'Héctor Parra difícilment pogué interessar per la insistència en uns pocs i no sempre suggestius elements que configuren sense quasi lògica la composició. 100 ANYS DEL NAIXEMENT DE DMITRI XOSTAKÓVITX Columna del simfonisme del segle xx E I centenari del naixement de Dmitri Xostakóvitx (1906-1975) constitueix un esquer molt adequat per recordar aquest gran compositor, autèntica columna del simfonisme del segle xx amb les seves ni més ni menys que quinze simfonies. El Tema també afavoreix de reflexionar sobre una cosa tan important com són les contrad iccions de l'ofici de creador artístic en el context de la realitat del mateix segle xx, i d'una manera particular del que )j va pertocar. Recordem que aquest músic va viure la plenitud de la seva capacitat creativa en el si d'una realitat històrica excepcional, però sobretot d'un règim polític nascut ex novo, sense referents i sense un procés - històric valgui la redundància- madurat durant la nit dels temps. La Rúss ia , o la Unió Soviètica, en la qual li va pertocar moure's i en el si de la qual va desenvolupar la seva carrera creativa, obeïa a un model sense precedents, en què tot sorgia del no res, o del tot, com es vulgui, d'un ideali teòlic que, en la barreja de rigidesa i immaduresa, per força havia de comportar un magma vivencial particular. Xostakóvitx va haver d'assumir aquesta realitat i posar-se a crear en aquesta, o en el marge de llibertat que li podia oferir, i arn b tots els seus condicionaments. Al marge d'aquesta qüestió, el fet més important és que el músic rus va saber crear una obra d'una enmme transcendència, que si bé té en el simfonisme la parcel·la més vistent, va h·anscendir així mateix en una destacada aportació cambrística i també lírica . Movent-se amb autoritat en una època d'aigües formals molt convulses, la seva obra fo rma part del més substanciós que ha donat la creació musical de tots els temps. I això és el que definitivament importa. RMC 260 29 A CE TANYS DEL SEU NAIXEMENT I A TRENTA-UN DE LA SEVA MORT, LA TRAJECTÒRIA HUMA- A I ARTÍSTI CA DE D MITRI XOSTAKÓVITX (1906- J975) E S SEMBLA UNA MÚSICA QUE S'ES- COLTA COM UNA VASTA SIMFONIA, QUE ES DESENVOLUPA ARA VITALMENT, DESPRÉS AMB IRONIA I SARCASME, ADÉS COM A MANIFESTACIÓ PURAMENT POÈTICA O FINS I TOT REUGIOSA I CULMINA AMB LA FORÇA D 'UNA LLUITA AFERRI SSADA I TRIOMFANT... Ü BÉ, TAl'ffiÉ ÉS LA MÀGIA D 'UN Al\C DE SANT MARTÍ QUE NEIX, ARRENCA, ACABA I REPOSA EN L'INFINIT. Dmitri Xostakóvitx Talment una simfonia Cap a escriure he vingut amb el desig obert vers el convit. r Ll. Serrahima i Villavecchia per FRANCESC T AVERNA-BECH al com ens comunica el poeta, també Xostakóvitx vingué a conviure en aquesta estranya festa -a voltes dolça, a vegades aspra, sempre inesperada- que és el viure; ell va escriure la seva música amb el cor obert entre els homes i les dones per participar en la processó dels anys, dels dies i de les nits d'aquesta Terra ... Aquesta ve a ser, simplement, una reflexió sobre el que m'han comunicat les obres de Xostakóvit:x i que, si més no. m'han servit per obrir els ulls i les orelles al món i que he pogut escoltar en el decurs dels gairebé seixanta anys que porto com a assistent als concerts barcelonins, com a oient d'enregistraments discogràfics i d'emissions radiofòniques. Una activitat que he exercit com a simple afeccionat i també com a comentarista o crític - una paraula, per a mi , ben poc atractiva-, com també arran de la meva vocació de compositor. que m'ha dut a aprofundir en l'estudi del procés històric que ha seguit l'art dels sons: la música. I és que l'obra d'un veritable creador com va ser Xostakóvitx sempre cons\itu eix una lliçó immillorable de com s'han d'escriure els pentagrames, com s'han de disposar els sons, si amb ells es pretén no solament dur a terme un joc de l'intcl·lccte. sinó que es persegueix expressar també, o posar de manifest, el que colpeix i impressiona l'esperit del creador musical, el compositor. el qual no és res més que un testimoni més o menys sensibilitzat del que passa i ocorre en el seu temps. Xostakóvitx, talment una simfonia: certament, malgrat la dispersió de les línies vitals, la proliferació de motivacions i la multiplicitat de continguts. el conjunt de l'obra de Xostak6vitx, per la confluència. la recurrència i l'al·lusió (mai repetició!) de les seves idees, situacions i temes en unes i altres dc Ics seves obres. pot ser considerat una única partitura de dimensions macrocòsmiques en què tots aquests elements esmentats. que provenen del pensament del compositor, es conjuguen d'una tal manera que podrien configurar els quatre moviments d'una simfonia clàssica. Així, per exemple tindríem un primer moviment que podria ésser uno mena de moderato poco mosso majestuós, en què mitjançant la forma sonata el compositor exposa el seu credo humaníst ic (lema A) alhora que forja la seva tècnica simfònica (tema B): vindria després el desenvolupament, en què idees i tècnica es fusionen per cercar l'expressió d'un ideari, d'unes vivències. La reexposició estaria constituïda per Ics conclusions que assoleix l'autor rus en els seus objectius: l'oposició a la dictadura del poder. el suport per fer costat al T ~e 260 30 270 poble, etc. Seguiria l'scherzo -un allegretto con spírito-, veritable joc per dominar la tècnica, els recursos compositius i també per especular amb la vocació avantguardista del seu temperament creatiu a fi de trobar noves f01mes a l'expressió musical i evitar el formul isme que sempre és un perill latent que pot deixar sense esperit i emoció el discurs musical i transformar-lo en una successió estèril d'arabescos més o menys bells, de figuracions sense sentit o bé de reiteracions inútils... L'adagio espressívo estaria simbolitzat especialment per les tenses i expressives monodies amb les quals en tota la seva música -especialment en quartets i simfonies-, Xostakóvitx renexiona sobre el dolor i la tristesa que li suscita el drama dc la guerra i el dolor dels optimits a causa de l'afany de domini o de poder excercit per les dictadures -siguin dretanes o esquerranes- d'inqüestionable arrel feixista. I arribaríem a un fina l allegro maestoso en què el compositor que patí el setge dc Leningrad (Sant Petersburg), la repressió del govern, que així mateix va oposar-se a Stalin, el tirà, i el caricaturitzà, i que, revoltant-se, lluità no solament per la seva llibertat sinó per la d'un poble sotmès, al mateix temps -amb la fc dels idealistes- cantà la victòria dels qui veritablement creuen en la igualtat i en els drets de l'home. ins d'aquest esquema es pretén donar una imatge d'aquest compositor que no sempre ha merescut el reconeixement decidit i incondicional dels estudiosos de la música del segle XX, ni tampoc dels melòmans cultivats, sinó que, per la mateixa càrrega extraordinària d'humanisme que alena en la seva obra, ha estat considerat com un creador inclinat a la grandiloqüència espectacular. propens al joc del ritme i del color. Igualment, a causa dc la desinfonnació que (en la llarga dictadura d'Stalin) incidí en el desconeixement del que succeïa veritablement a la Unió Soviètica, l'aportació creativa de Xostakóvitx no va ésser entesa en tota la seva dimensió al món occidental. ja que la seva trajectòria artística va estar condicionada pel dirigisme i autoritarisme del realisme socialista que, si desitjà tenir-lo de portaveu del Partit, també intentà restringi r-li, en bastants momen ts, la seva lli bertat creativa, per la qual ell va lluitar constantment sense témer els possibles càstigs que li pod ien infringir les autoritats culturals. Aspectes a què, d'altra banda, també comribuí el descrèdit dc Iu tonalitat que eles del llunyà inici del segle xx innuenciava el món dc la composició. en considerar exhaurit qualsevol sistema dc cr·cació que es basés en l'harmonia i el contrapunt tonals. És així com pot dir-se que la música de Xostakóvit x, D ció històrica. En definitiva, potser és aquí on trobem el tret que singularitza el compositor. De fet, el que importa a Xostakóvit'< és el que ha de dir i no tant com ho ha d'explicar. Així, desitja que primordialment aUò que expressa arribi amb la màxima claredat, contundència i realisme a qui ho escolta; en canvi, que l'explicació posseeixi o manifesti més o menys bellesa sempre serà un aspecte, si no prescindible o bé inevitable, sí subordinable, com també ho serà la qüestió del sentit estílistic de la seva obra, en allò que afecta la semanticitat del seu llenguatge sonor i la seva possible implicació en el context de l'avantguardisme i de la contemporaneïtat... nveotar? D'alguna manera, a mesura que anem escrivint ens adonem que en la música de Xostakóvitx, hi predominen els conceptes i les actituds pròpies del romanticisme, i amb això no volem caure en la puerilitat d'etiquetar el compositor en un corrent o "isme" estètic determinat, ja que només menystindríem l'aportació de Xostakóvitx. I és que tanmateix, i aquí rau la grandesa del nostre músic, tot i néixer en plena crisi de la tonalitat i d'iniciar-se amb unes obres que el qualificaven d'avantguardista, Xostakóvitx no solament és un practicant de la tonalitat tal com l'entenen els clàssics, sinó que també és un compositor romàntic! Ben cert, la qüestió és més profunda i afecta la naturalesa de la mateixa creació musical, de com s'origina i de quina és la seva motivació o finalitat, de com ens afecta i de com la valorem. Compondre música és una activitat en la qual, a la vegada, participen els sentiments afectius i sensorials de l'home, com també Ja seva capacitat de raciocini, és a dir, Ja capacitat de discernir mitjançant l'inteJ.lecte entre allò que resultarà positiu per a la consecució de l'obra i del que podria ésser negatiu o destructiu per al propòsit creatiu. Per entendre' ns. la música, al marge de la seva possible qualitat, es crea amb el cor (sentiment) i el cervell (l'intel·lecte amb el seu acte de discerniment). Finalment, com a tercera opció, podem considerar que l'obra musical s'origina en la relació que se suscita entre compositor i oient i de la reacció que s'origina, ja que el compositor pot decidir l'estil de la seva música per condicionar-lo al gust del consumidor És així com tenim tres camins mitjançant els quals la música es desenvolupa: el camí del cor, el de la comprensió racional i el que busca la complaença de l'oient. Naturalment, les tres maneres poden conviure i intervenir en proporció variable en el desenvolupament de l'obra musicaL Ara bé, de les tres maneres, cal descartar la tercera via, ja que els qui componen pensant a gratificar les apetències dels oients, més aviat són com una mena d'artesans industrials més o menys hàbils per manipular la matèria sonora, i de fet, si no tinguessin oients renunciarien a la composició (vegeu A. Schonberg, El cor i el cervell en la música d'Estil i idea). Pel contrari, el veritable artista, tingui o no públic, li agradi o desagradi el que fa, no deixa d'escriure música. sigui amb el cor o bé amb el cervell, ja que en crear-la dóna sortida a quelcom que sent al seu interior i que li cal exposar-ho a l'audiència pública. De fet, si s'escriu música és per la simple i única raó que hom se sent complagut en fer-ho. És en aquest punt on ens trobem amb el veritable problema de la creació musical i cal qüestionar-se o preguntar-se quina és la motivació de la música, què cal dir amb ella i com fer-ho. De fet, no hi ha lleis, ni tradicions que assenyalin o estableixen unes respostes concretes i clares. Com diu Schonberg: «La veritable música composta per un veritable compositor, suscita tota mena d'impressions, malgrat no pretendre-ho. Les melodies boniques i senzilles. els ritmes saltarins, l'ha rmonia interessant, les formes artificioses, el contrapunt complicat: heus ací, doncs, tol el que pot escriure el veritable compositor" (op. cit.). I malgrat que mai va ésser menystinguda, és tot just al final del segle XX quan va poder desprendre's del seu llast més aviat acadèmic o àdhuc d'haver estat considerada més aviat frustrada per haver abdicat el compositor de la seva vocació avantguardista que havia manifestat en les seves primeres obres, les quals li van proporcionar gran fama (Simfonia núm. 1, de 1926, i l'òpera satírica El nas, de J928). ap a escriure he vingut. .. Si el considerem d'una manera general o global -com està de moda dir-ho avui-, la primera qualitat que se'ns posarà en evidència és que Dmitli Xostakóvitx és un compositor que en Ja majoria de la seva obra el fet comunicatiu ha estat el que ha dirigit o ha marcat la seva activitat creativa. En altres paraules, Xostakóvitx més que cercar un nou motlle per a les seves simfonies, com també per als seus quartets i per a la seva obra en general, allò que li interessà o bé que el va moure a crear, va ésser la necessitat de comunicar unes vivències. De fet, la recerca d'una melodia, d'un acord, de la inflexió rítmica o bé del color instrumental, mai va ser un recurs per si mateix, sinó ben al contrari, ja que ho utilitzà com el miijà necessari per donar força i claredat a allò que volia explicar. És a ixi com escoltant les seves obsessives reiteracions rítmiques o fins i tot líriques, o bé en els silencis expectants o com ho són també els seus cants contemplatius, Xostakóvitx ens fa penetrar i endinsar-nos en el pathos de la música, sigui aquesta trista o alegre ... En cert sentit, Xostakóvitx sembla posseir una facultat no gens freqüent, com és la d'establir un diàleg entre l'oient i les seves partitures. D'alguna manera, la seva música ens obliga, sigui en el drama o bé en la joia, a una participació que va més enllà de la simple audició contemplativa. Veritablement, escoltar Xostakóvitx no solament significa deixar-se dur per un riu sonor, sinó que cal navegar-hi, i tanmateix això no és tot, ja que la seva música no solament és un fluir de so, sinó també un élan emocional que cal assimilar i a la vegada viure'! per donar-hi resposta. Fins a cert punt, en el cas de Xostakóvitx - i molt especialment en les seves simfonies i quartets; no tant en les seves composicions concertants- és possible afirmar que el seu verb té plimordialment una càrrega testimonial que, malgrat la seva transcendència i importància, deixa en termes més secundaris: possibles aportacions d'ordre estètic o fins i tot -en termes de contemporaneïtat- de projec- C En Xostakóvitx el que importa és més el que ha de dir que no la manera d'explicar-ho. ~e z6o 31 271 RMC 260 Per entendre'ns: cor o cervell són d'alguna manera les dues fonts d'on raja la música, sigui inspirada o elaborada, i és des d'aquestes dues posicions que els compositors fan la seva tasca creativa, tot donant resposta al seu esperit. Per poc que s'hi reflexioni, és evident que la música que s'escriu amb el cor· serà aquella que ens parli de sentiments, d'ideals més que d'idees, de sensacions ... En cert sentit, el creador haurà de sotmetre's a una mena d'interiorització per esbrinar quin ha d'ésser el fil conductor de la seva narració sonora. En definitiva, es produirà un diàleg interior entre esperit i memòria, i el record serà el fil conductor amb el qual el compositor gestarà la seva música i el que imposarà la seva llei en Ja fonnulació dels pentagrames. És per això que podem dir que la música existeix des del moment en què actua la inspiració - interioritzar, dirigir-se cap al cor. Però hi ha altres maneres d'entendre la música. Cal preguntar-se si la música és un objecte que existeix per si sola, si fos així: què seria el compositor? ¿Un agent que dóna fe simplement de la seva existència? Què és crear? ¿Donar fom1a sonora a un pensament o idea? Aquests són els dilemes que se li presenten, al compositor. Amb tot, el més tangible és que s'escriu música amb el cor i també amb el cervell. Que ambdues accions poden conviure dins d'una mateixa acció, i de fet coexisteixen sense problemes, com igualment poden desenvolupar-se independentment. Hem parlat del cor, ara cal posar l'atenció en el vessant exclusivament intel·lectual. "Tenim un deure amb la música i és el d'inventar" (Poètica musical d'Igor Stravinsky), però abans l'autor de Petruixka reflexiona com en la música - un domini on tot és equi libri i càlcul-, hi passa l'alè de l'esperit especulatiu, que és on precisament s'origina la inspiració. Com aquesta tan sols és conseqüència d'una turbació emotiva que el compositor viu com a reacció davant del que intueix com a objecte de la seva creació i que ha de convertir en obra -"una incògnita ja posseïda, amb tot, encara inintel·ligible i que no serà defi- nida només que per mercè de l'esforç d'una tècnica controlada" ... La invenció suposa donar una imatge a la idea, però inventar implica primer la necessitat d'un descobriment i després una realització en una obra. I seguint amb Stravinsky, cal admetre que la facultat de crear mai se'ns presenta sola, sinó que és acompanyada per l'observació que, si li permet de descobtir, també la incita a inspirar-se. En canvi, constatem, però, que inspirar-se o inventar no suposa la presència de la imaginació; fms i tot aquesta no exigeix l'obligació de concretar-se en una forma ("la idea de l'obra a realitzar per a mi està unida a la idea de la disposició ordenada i al plaer que d'ella dimana"). Així, quant a la necessitat d'inventar, es pot afinnar com a resum: que tot acte creatiu en el seu origen suposa el pressentiment d'un descobriment, que aquest se'ns presenta com una incògnita, com un problema que cal resoldre, és a dir, ordenar~ però això ¿com transf01mar-ho en un acte de conèixer que, si respon a una necessitat narrativa o expressiva, també d'alguna manera i en definitiva és un acte d'amor? Si reflexionem una mica sobre aquests conceptes, ben segur que ens preguntarem: ¿com articula Xostakóvitx la necessitat d'explicar amb la d'inventar? a simfonia, una forma per expressar. Si contemplem a grans trets la història de la música occidental, veurem com de dues fmalitats ben concretes: magn ificar els actes sacramentals, d'una banda, i divertir el poble en els moments de lleure, de l'altra, amb el curs del temps s'han transformat en una funció que abasta un camp tan extens que gairebé comprèn la totaLitat de les activitats humanes... Així, de L 32 272 la música sorgida per al servei del culte religiós i deixant de banda el vessant exclusivament líric i poètic, passà a transformar-se en una art instrumental purament especulativa la culminació de la qual, pel seu caràcter eminentment arquitectònic i detemlinat per la construcció d'una forma concreta, seria la simfonia clàssica (Haydn i Mozart) . A ella, Beethoven li amplia l'horitzó de les seves comeses en confiar-hi l'expressió, malgrat que sigui per lamentar la pèrdua dels ideals de la llibertat (Tercera Simfonia), l'exaltació de Ja natura (Sisena) i l'alegria de la creació (Novena). El drama irromp en la simfonia amb els compositors romàntics (Schubert, Schumann, Berlíoz i Mahler), mentre que Brahms, tot considerant-la com Ja màxima expressió de la construcció purament sonora, li atorga el caràcter d'una síntesi de Ja música tonal temperada (més o menys és el període que va des de Bach a Brahms, segles XVli a XIX). Així, és a partir de 1926 quan el gènere de la simfonia assoleix un dels moments més lúcids de Ja seva particular història en entrar en escena Dmih·i Xostakóvitx. Efectivament, amb l'estrena de la seva Primera Simfonia en Fa (Leningrad,12 de maig de 1926), escrita com a treball de graduació dels seus estudis realitzats al Conservatori de Sant Petersburg, entre els anys 1919 i 1925, Xostakóvitx dóna continuïtat a la tradició històrica del gènere simfònic. Ja no es tracta solament d'exposar uns ideals o bé d'uns estats anímics, sinó d'anar a la recerca d'un sentiment expressiu que ja no es manifesti com una exteriorització individual, sinó que esdevingui una emoció de tipus col·lectiu. Com diu Antoine Gelea (Estètica de la música contemporània): "El seu romanticisme, els seus impulsos, les seves còleres i els seus entusiasmes seran d'essència cof.lectiva; i en aquests j1·escs immensos, que són les seves simfonies (Vuitena i Novena) farà ressonar els crits de dolor i els cants d'esperança de tot un poble, i, més enllà d'aquest poble, de tota la humanitat". I en aquest sentit, Albert Sampablo, quan es refereix a la seva música, manifesta: "Una música que parla per tothom i, de vega- des, plora per tothom (La llibertat encadenada, Dmitri Xostakóvitx en "Quaderns de l'Auditori"). amí de dilemes. Xostakóvitx va néixer e l 25 de setembre de 1906 a Sant Petersburg, va rebre les primeres lliçons de música de la seva mare i després de passar per l'Escola de Música Glasset~ als tretze anys (1919) ingressà al Conservatori de Sant Petersburg, on Glazunov, aleshores director del centre, el va saludar com un estudiant que era al nivell d'un Mozart. Va destacar-hi com a pianista i fins i tot va obtenir una bona quaüficació en el Concurs Chopin de Varsòvia; tanmateix va decidir-se per la composició i estudià amb Maximilian Steinberg, que era gendre de Rimski-Kórsakov. Les seves primeres obres estaven influenciades per Rimski-Kórsakov i Txaikovski, però aviat se sentí profundament atret per Bach i Mussorgski. Les seves primeres composicions estaven dedicades a l'enaltiment de la Revolució d'Octubre (1917) i també seguien l'estètica romàntica i nacionalista. No per això deixà d' interessarse per les novetats que suposaven les obres d'Stravinsky, Bartók, Prokófiev i Berg, tot estudiant-los a fons, malgrat que per evitar les sospites de les altes esferes del Partit Comunista, com de les directtius del realisme socialista, procurà obviar aquest interès en el curs de la darreria dels anys trenta. Més pel seu vitalisme i una certa iconoclàstia, que no pas per un trencament amb la tradició històrica, la seva C Amb l'estrena, el1926, de la Primera Simfonia, dóna continuïtat a la tradició històrica del gènere simfònic. Primera Simfonia en Fa menor, op. 7O va causar impacte en el món melòman dels anys vint i entre 1927 i 1931 la interpreten directors de la categoria dc Bruno Walter a Berlín (1927), Stokowski a Filadèlfia ( 1928), Klemperer a Viena ( 1929) i Toscanini a Nova York ( 1931 ). Fins a cert punt, l'obra ressuscita les maneres de Haydn o fins del primer Beethoven i s'oposa als continguts dramàtics i interioritzats propis dels discursos simfònics de Txaikovsk:i i Mahler, sense que això signifiqui adscriure's a solucions acadèmiques; més aviat se sentia més proper a l'expressionisme de Krenek i Hindemith. L'èxit internacional el converteix en el músic de masses desi~at per les autoritats soviètiques i, de fet, com a bon i convençut militant, canta la fe en la Revolució i, ja sigui commemorant-ne el desè aniversari o bé exaltant la festa del Primer de Maig, escriu les seves Segona i Tercera Simfonies, en què figuren, respectivament, textos d'AJeksandr Besymenski i de Lenin. Enmig d'aquestes i entre altres obres, compon l'òp era satírica El nas i els 24 Preludis per a piano, alhora que comença la seva producció musical per al cinema amb Nova Babilonia , i p er al ballet amb L'edat d'or. Són moments en què el compositor té confiança en els postulats de la Revolució i s'hi sent compromès. Amb tot, després de la mort de Lenin i l'adveniment d'Stalin, es va produir un creixent totalitarisme, juntament amb el creixement de l'aparell burocràtic del govern -amb el que això significava de servituds, controls i lluites internes pel poder. Xostakóvitx perd la fe en els ideals de la Revolució i només veu com a possibles normes de conducta la que passava per la protesta, o bé la de claudicar... En altres paraules, o bé s'enfrontava al poder d'Stalin, fet que podia suposar-li l'aïllament o la deportació, o bé havia de sotmetre's a les imposicions aberrants del realisme socialista. En aquest estat anímic, entre els anys 1934 i 1935 Xostakóvitx escriu la Quarta Simfonia, op. 43 i l'òpera Lady Macbeth de Min sk ... En certa manera és la seva revolta a la dictadura d'Stalin, i si rep la crítica d'aquest, també el reprenen les autoritats polítiques i el diari "Pravda" per l'estrena de l'òpera. En veure que la seva vida i la dels seus estava en perill, retira la Quarta Simfonia, que després d'haver estat extraviada durant uns anys, no s'estrenarà fms després de la mort d'Stalin l'any 1961. Per a molts dels estudiosos de la música de Xostakóvitx, és una de les seves obres més reeixides i emblemàtica. En els seus tres moviments, que arriben als seixanta minuts de durada, el compositor fa una síntesi lúcida de la seva trajectòria estètica i creativa, tot manifestant alhora l'angoixa que li produeix la situació de la seva pàtria. És així com el sentiment d'austeritat i tristesa, sempre tan colpidors en l'obra del compositot~ alternen amb aqueU estil entre grotesc i maquinal amb el qual Xostakóvitx caricaturitza les directrius del govern. E n aquests moments de repressió intensa i de les paot·oses purgues estalinistes, Xostakóvitx escriu l'any 1937 la Cinquena Simfonia com a "resposta creativa d'un artista soviètic a unes crítiques ju stes" ... , en què després de compondre una música amarada de tristor, cultnina l'obra amb un fina l optimista i marcial, amb un discurs de gran efecte que perseguia manifestamen t el beneplàcit del Comitè censor. La Llibertat encadenada - aquest és el títol de la semblança escrita per Albert Sampablo- i, ben cert, Xostakóvitx després de veure com perillava la seva carrera, se servirà de tota la seva admirable capacitat creadora -i malgrat els grillons, se'n surt- per denunciar el drama en què viuen les repúbliques soviètiques. I és aquesta habilitat de magnificar el discurs musical el que li permet obtenir dues vegades el Premi Stalin ( 1940 i 1942), fet que no significa que, més endavant, igualment el Soviet el condemni per formalista ( 1948) al costat de Khatxaturian, Miakovski, Kabalevski i, entre d'altres, Prokófiev, el qual, en el subsegüent acte de contrició, manifestava: "No estic totalment lliure de culpa d'errors formalistes en les meves obres, arran de la influència de certes tendències occidentals... Cercaré un llenguatge musical clar que pugui ésser entès i estimat pel meu poble", i dit això anunciava la creació de la seva nova òpera: La història d'un home autèntic. I malgrat les "cadenes", les Simfonies núm. 6, núm. 7 i núm. 8 constitueixen el testimoni de la tensió dolorosa i del drama que pateix, no solament el compositor, sinó tot el col·lectiu d ' un poble i fins i tot la humanitat sencera (vegeu Antoine Golea, Estètica de la música contemporània). Sí, crits de dolor, però també cants d'esperança. Així, en la Sisena (1939), quan se suposava que tributaria un homenatge a Lenin, Xostakóvitx després d'un Uarg i lent adagio inicial, hi contraposa dos moviments grotescament accelerats d'un estil que solament fa pensar en una música de circ... El setge de Ja ciutat de Leningrad (l'antiga Sant Petersburg) és la protagonista de les Simfonies núm. 7 i núm. 8. En la primera, Xostakóvitx denuncia la injusticia de les dictadures i l'afany de poder, que, sigui de dretes o d'esquerres, i amb els seus governs totalitaris, s'imposen pel terror i l'aniquilació. Tanmateix, la Simfonia Leningrad, per terrorífica paradoxa, rep el Premi Stalin, mentre que al cap de poc d'ésser estrenada a Rússia ( 1942), es difon al món occidental (EUA). En canvi, en la Vuitena, composta i estrenada el 1943 -amb una durada de 62 minuts, gairebé semblant a la Setena-, el compositor manifesta el dolor que li produeix la destrucció de la ciutat i la mortaldat que hi havien produït l'exèrcit i l'aviació alemanyes, a causa de la imprevisió estratègica i política d'Stalin per defensar-se de l'enemic. El fmal de la guerra, amb la consegüent derrota del nazisme, hauria d'haver estat el motiu d'alegria per inspirar la Novena Simfonia ( 1945). I aquesta era la suposició de les autoritats soviètiques, amb la qual cosa esperaven l'estrena d'aquesta Novena. Hi havia expectació per escoltar una gran obra de Xostakóvitx dedicada a proclamar el triomf d'Stalin sobre Hitler; amb tot, Xostakóvitx va escriure una partitura deliciosament neoclàssica, sense cors, ni textos patriòtics, ni grans masses orquestrals, ni tampoc excessos en la durada. Certament, era una música plena d'alegria, però no la mena de música alegre que s'esperava en aquella ocasió, i va provocar la ira d'Stalin. La conseqüència és que Xostakóvitx no va escriure cap altra simfonia fins després de la mort del dictador ( 1953). Igualment com ja s'ha dit anterionnent, fou condemnat el 1948 per haver abandonat la n·adició clàssica, l'idioma del poble rus i per caure en el formalisme. Denúncies que no li impediran, el mateix 1948, escriure com wc 260 33 273 a protesta per l'antisemitisme del règim soviètic, el cicle per a soprano, contralt, tenor i orquestra Sobre poemes del folklore jueu - no estrena t fïns al 1955!-, com també que projectés compondre una paròdia sobre Stalin i el seu govern que mai no s'interpretà en vida de Xostakóvitx (el títol més o menys volia dir: El petit paradís antiformalista). Amb tot, hi ha un doble joc o dilema que mai considerarem injustificable, ja que Xostakóvitx que el 1960 es va veure obligat a acceptar tenir carnet del Partit. Sobre aquest episodi el seu fill digué: "El meu pare va plorar dues vegades a fa seva vida: quan va morir la seva mare i quan va venir a dir-me que l'havien fet del Partit". Per a eU va ésser com una den·ota que fins i tot li va fer pensar en el suïcidi. RM-C 260 34 274 Xostakóvitx havia de camuflar el seu pensament per tal que qui escoltés sabés destriar el missatge. ue escolti, qui tingui oïdes per escoltar! Diríem que fins aquí, Xostakóvitx ha fet el seu camí, tot veient-se obligat a oble sentit, ja que aquesta era ce Ja via per expressar tot el que pensava i a la vegada assegurar-se que Ja seva trajectòria no es veiés interrompuda i hagués de renunciar a la seva lluita. Cert, Xostakóvitx havia dc camuflar el seu pensament amb un subtil i vetitable trompe-l'oeif, per tal que, sota l'aparença, qui escoltés, hi sabés destriar el missatge ... Escriu Baudelaire: "És evident que les retòriques i fes prosòdies no són tiranies inventades arbitràriament, sinó una col·lecció de regles reclamades per a l'organització mateixa de l'ésser espiritual; i mai, ni les prosòdies ni fes retòriques, han impedit que l'originalitat es manifesti clarament. Ans al contrari, dir que contribueixen perquè l'originalitat es desplegui, serà infinitament més cert·· (Stravinsky, Poètica musical). Veritablement, el ben dir i també Ja pronúncia con·ectcs són dos elements que ben utilitzats i entesos poden desplegar el potencial d'un llenguatge i ens sembla que Xostakóvitx aprofundí fins a límits insospitats l'art de la retòrica i la prosòdia sonores. A la vegada, quan assoleix la xifra del 9 en la seva producció simfònica, podem dir que quasi arriba o fins i tot ultrapassa per poc la meitat de la seva trajectòria creativa. És a dir, la seva maduresa resulta inqüestionable i el seu domjni sobre Ja matèria sonora és absolut; ningú com ell pot mantenir-nos atents amb una melodia que lentament es desplega en una única línia, ningú com ell per insistir en la reiteració d'una simple marxa militar que ens porta a la reflexió. Fins a cert punt, ell és capaç d'inventar, de descobrir i a la vegada ... -el que és veritablement fonamental- expressar! Bé podem dir que amb les cinc simfonies que escriu a continuació, en els quartets que van del tercer al catorzè, i en la resta de la seva producció, Xostakóvitx no fa altra cosa que desplegar la seva poderosa originalitat per explicar la seva visió del món, és a dir, del poble, de la terra, de les idees i de la història amb les quals conviu. I pot dir Ja veritat amb tots els subterfugis que es vulguin, ja que d'alguna manera també la grandesa com a compositor ha convertit Xostakóvitx en l'emblema internacional més preuat de la Unió Soviètica. Així, en la Simfonia núm. LO i en el Quartet núm. 8 manifesta els problemes amb el govem i la seva oposició a Ja política dels soviets i la tristesa que envers el poble produeix això... Si la desena simfonia va ésser escrita el mateix any que moria Stalin (6 de març de 1953), Ja Simfonia núm. 11, en Sol menor, op. 103, "l'any 1905" va ésser composta entre 1956 i 1957, anys en què la Unió Soviètica reincideix en el seu autoritatisme, tot anorreant les aspiracions d'autogovern dels hongaresos i també s'enfronta amb Q Polònia. Tanmateix, es parlava d'un afebliment de la fèrula dictatorial. Desaparegut Prokófiev, que havia mort el mateix dia que Stalin, Xostakóvitx era en aquells moments el màxim exponent del realisme socialista. Com a tal va compondre una música que commemorava Ja revolta de 1905 del poble rus protestant per la misèria davant del tsar. D'alguna manera, som davant d'una simfonia amb programa que, incloenthi cants revolucionaris -ben coneguts pel públic- i un altre polonès que repta els tirans "enutjeu-vos tirans... nosaltres som lliures!", més aviat sembla una advertència de protesta envers la política repressiva de la URSS. En les memòries de Xostakóvitx es pot llegir que la majoria de les seves simfonies eren monuments funeratis i, hi afegiriem que en elles s'escriu el diari de les relacions que mantingué amb el poder. La Simfonia núm. 12, op. 112, "l'any 1917", composta i estrenada a Leningrad l'any 196 1, havia de constituir un homenatge a Lenin, però malgrat estar-li dedicada, es convertí en una reflexió sobre Ja Revolució d'Octubre de 1917. D'aquesta manera, mitjançant els seus moviments -obsessivament dramàtics i tots seguits sense pauses, a la manera d'un poema simfònic- s'arriba al quart i darrer, que s'encapçala amb la llegenda "El capvespre de la humanitat", unes paraules que en certa manera són com una crítica a tot el que seguí... La Simfonia núm. 13, op. 113, "Babi Year", que inclou baix i cor d'homes, és un altre document contestatari que, datat el 1962 i basat en poemes de levtuixenko, narra la persecució que van sofrir a Babi Year els jueus (més de cent mil morts) a conseqüència de l'antisemitisme que desplegava el govern, com també a la vegada critica la situació de la dóna i la inutilitat de la burocràcia. La censura l'obligà a canviar el text, alhora que era durament reprovat per la crítica. Igualment i desentenent-se de les advertències, el 1969 compon una altra simfonia coral, serà la Simfonia núm. 14, op. 135, que dedica a Britten i que amb textos de L01·ca, Apollinaire, Rilke i Küchelbecker ens parla de Ja mort, la presó i el suïcidi... Xostakóvitx ja estava malalt. Dins d'una atmosfera de recapitulació escriu durant l'estiu de 1971 la seva darrera Simfonia núm. 15, en La major. op. 141. Pàgina d'instrumentació més modesta del que era costum en Xostakóvitx, malgrat la nodrida part de percussió que reclama i que, al marge de les autocitacions -en aquest cas Simfonies núm. 4, 7 i /0-, tan freqüents d'altra banda en Ja seva obra, aquí s'estén també vers la música de Rossini (obertura de Guillem Tell) i Wagner (Tetralogia i Tristany). D'alguna manera, aquestes presències i l'afirmació que fa Xostakóvitx que l'obra, malgrat la seva independència, està basada en Ja narració de Txékhov on un monjo, escolli t per Déu, que revela les veritats eternes als seus companys ignorants, o bé referint-sc al primer moviment, el compositor diu que descriu la infància com una botiga de joguines sota un cel sense núvols, semblen manifestar el desig de desmitificar els ideals d'aquella fastuositat, tan cara als cànons del realisme social, i contràriament proclamar que a l'artista només li cal servir conscienciosament i lliure la comunitat... Ben cert, caldria parlar dels quartets i dels seus concerts i de tantes altres obres en què Xostakóvitx comunica la seva vocació d'home insubornable que, malgrat els dilemes que l'oprimien i de patir l'encadenament constant, creia en els valors d'unes idees i que va fer del seu art un recurs dialèctic per oposar-se als excessos dels poderosos. En les memòries de Xostakóvitx es pot llegir que la majoria de les seves simfonies eren monuments funeraris. RE T RAT i ,l,(i(jlf·iir;l Formada a l'Acadèmia Marshall de Barcelona, a l'Escuela Reina Sofia de Madrid, i tamb é a Londres, a la Purcell School i al Royal College, és una de les joves figures del piano que ja ha travessat fronteres i que es presenta davant del públic com un valor consolidat El Palau de la Música Catalana ja ha tingut l'oportunitat d'escoltar el seu virtuosisme i la seva maduresa musical. És un dels noms de l'actual generació que preserven el patrin1oni de la música clàssica, malgrat l'horitzó incert de la creixent mer cantilització del món mu sical. I®C 260 Pianista de naixement per MÒNICA PAGÈS i SANTACANA Q uan es tracta d'un concert amb orquestra, ¿generalment li proposen l'obra o pot escollir? -De vegades és l'orquestra la que fa la selecció, i d'altres, és el solista. M'agrada tenir un repertori general que sigui bastant eclèctic, tot i que no he entrat tant en la música contemporània; segurament en trobaré ef1noment més endavant. Toco una mica tots els estils, des del clàssic, el romàntic, fins al principi del segle xx. -En aquests anys, quins són els que ha tocat més amb orquestra? -He fet de Mozart a Beethoven, molts romàntics i del segle XX, com Prokófiev, Rakhmàninov, perquè el fet d'haver estat amb una professora russa m'ha fet treballar el repertori rus i romàntic. També la música espanyola, evident- ment, per això vaig fer no fa gaire Noches en los jardines de España a Nova Zelanda. -La seva formació és una amalgama de diverses escoles pianístiques... -He tingut moltes influències. Òbviament, vaig començar amb l'escola d'aquí, amb Ca riota Garriga i amb Alícia de Larrocha, a l'Acadèmia Marshall. Després, l'escola russa amb Dm itri Bashkirov a Madrid, a l'Escue/a Reina Sofía, i després a Londres amb /rina Zaritzkaia, que ha estat una gran mestra per a mi. -Quins aspectes ha agafat de cadascun d 'aquests estils d'interpretació? -Molts aspectes diferents. De tots he pogut aprendre coses que són de per vida: l'ús del pedal i la musicalitat ja des del principi, a l'Acadèmia: després la quantitat de colors que es poden acon- seguir amb el piano amb Bashkirov: i amb la trina, el fet que la tècnica no sigui mai un problema, sinó un mitjà cap a la musicalitat, mai un fi. -Què és el que l'atrau més del que defineix l'escola russa? -El que més m'ha influenciat del fet d'aprendre amb la lrina és la sonoritat, la quantitat de poesia, del fraseig, de la seguretat en l'aspecte tècnic. És una barreja de tot això. -¿Considera que la russa és l'escola més forta mundialment? -Sí, sense cap dubte. L'únic és que ha evolucionat una mica, actualment, pel fet que els seus professors estan dispersos arreu del món. Això l'ha fet canviar bastant, però si trobes un bon professor de l'antiga escola russa és una gran sort. -Vladimir Ashkenazy ha estat fonamental en la seva carrera, gràcies als consells que li va donar... -Sí, i tant! Em va dirigir cap a la pro- 35 275 fessora perfecta per a mi, en aquell moment. -Com va ser el contacte amb ell? -Va ser molt curiós, perquè vaig anar a tocar per a ell quan tenia catorze anys. Va ser una d'aquelles coses increïbles que passen: el vaig trucar a la seu de la Filharmònica de Berlín, quan ell estava amb l'Orquestra de la Ràdio Alemanya, i vaig haver de parlar amb diverses persones de l'orquestra fins que vaig aconseguir de parlar amb ell. Em va dir que feia molt temps que no venia per Barcelona i vam quedar que jo aniria a Berlín a tocar per a ell. Va ser molt especial, va ser com un conte de fades. Vaig tocar per a ell i per a la seva esposa, que també és molt bona pianis/a. f em van convidar a casa d'ells i em van aconsellar una professora. Em van fer classes durant uns dies i em van dirigir cap a la lrina, al College. Es van posar en contacte amb Londres, amb l'escola i m'ho van arreglar tot perquè hi pogués anar a estudiar. -Com descriuria l'ambient musical que ha pogut viure a Londres? ~e 260 -És molt enriquidor. A mi m'ha servit molt. Hi ha un ambient musical enorme per la preparació que donen als alumnes joves, sobretot l'escola on jo vaig anar, la Purcell, que és una de les millors i on et trobaves nens de tot el món, amb un talent enorme; respiraves música pels passadissos, però d'una manera molt relaxada, molt normal. Et venia w1 amb un cello i una partitura i el demanava: "¿Em pots acompanyar en això un moment?" -Quines edats hi ha? -Des dels vuit anys fins als divuit, tota la preparació preuniversitària. -¿Pensa que Alemanya o els Estats Units li haurien pogut aportar alguna cosa més? -Potser sí, però en aquell moment, com que vaig anar directament per la mestra, ni m'ho vaig plantejar, i la veritat és que va ser una preparació fantàstica. -1 després de la Purcell ... 36 276 -Vaig continuar amb la mateixa mestra, vaig estar amb ella vuit anys, encara que després anés al Royal College. També hi havia un ambient fantàstic, i a mi em van tractar molt bé. Em vaig sentir molt emparada. En aquest país nostre, de vegades ens tirem terra a sobre, és una pena. A Londres m'han ajudat molt, han cregut molt en mi. Vaig fer dos anys de Junior Fellowship, que són uns premis especials que donen i que consisteixen a col·laborar amb el College donant classes als mateixos estudiants, cosa que era molt enriquidor, perquè et desen- Si els mànagers no tenen un artista que pugui cobrar molts diners i fer una quantitat important de concerts l'any, no s'hi arrisquen. Això ha despersonalitzat la música. La música ja no és un art, és un negoci. Només continua sent un art quan els artistes som davant del públic. volupaves com a músic i continuaves aprenent. Vaig fer-hi classes de mtísica espanyola per intentar aportar alguna cosa diferent, que allà no es coneix tant. Per això em va servir tota la base que tinc de la música espanyola que vaig tenir el privilegi d'aprendre de petita per mitjà de l'Alícia. A més, aquest repertori m'agrada moltíssim, gaudeixo molt tocant-lo. -Com veuen els compositors espanyols a Anglaterra? -Agraden moltfssim. Tenen un repertori molt atractiu, que cada vegada es toca més, però que encara es pot treballar moltíssim, sobretot en una institució com el College. No obstant això, cada vegada hi ha més alumnes que el toquen. Ara ja poden triar de tocar música espanyola o francesa, però encara falta una mica més de coneixement. La veritat és que hi venien molts estudiants, a escoltar les meves classes, hi havia molt d'interès. -Quins altres aspectes destacaria de la seva formació al Royal College? -Hi ha vessants diferents. l-li va haver un moment en què jo estava molt interessada pel repertori clàssic, perquè havia fet molt de romàntic i segle xx i volia aprofundir en el període clàssic. Vaig rebre classes de forlepiano, que em va interessar molt perquè t'obre una altra perspectiva del que és el repertori clàssic, de la música d'aquell període. De tant en tant, quan tenia alguna peça, la hi portava i me La feia veure d'una altra manera, no tant perquè l'hagués de tocar com l'estil més antic, sinó per fer-te adonar que en aquella època tenien una flexibilitat molt més gran de la que ens pensem; no eren músics gens quadrats, com tendim a imaginar-nos-els, al contrari, perquè com que ja tenien una limitació amb l'instrument, havien de ser més musicals i expressius, desenvolupaven unes altres sonoritats, que també es poden imitar amb el piano modem. -Quines creu que són les dificultats més importants amb què es h·oba un pianista avui dia? -Els músics en general, i lògicament els pianistes, perquè n'hi ha molts, es troben amb molts problemes per com està muntat el món musical actual. La música clàssica no sempre és rendible. Hi ha cicles molt bons que òbviament necessiten noms molt coneguts per omplir les sales. Per poder travessar la frontera, perquè el teu nom sigui conegut, en dècades anteriors, el que feien era signar contractes discogràfics que els promovien per tot el món, tenien tota la publicitat i tot el màrqueting fet. Però en canvi, ara les discogràfiques són les primeres que estan perdent diners. Ja no és una via de sobresortir per als músics joves. La realitat ha canviat una mica. Tot el món musical està canviant moltíssim, també per la influència d'lnternet. -¿Creu que els formats que se segueixen mantenint, com el concert, s'haurien de replantejar? -En certa manera sí. Els promotors de concerts es troben que costa molt omplir les sales, moltes vegades. Perquè la gent cada vegada està més enganxada a altres ofertes de lleure, començant per la mateixa televisió. Cada vegada costa més motivar la gent, tant grans, joves, com nens. De vegades m'he trobat amb un nen que m'escolta tocar el piano i em diu: "Oi, que bonic que és!", i t'adones del gran desconeixement que té i que si tingués l'oportunitat d'entrar-hi, li agradaria molt. El problema és que hi ha w1 dèficit d'interès que es veu en la reducció de públic. Es mira molt més que hi hagi un nom molt important. El món dels mànagers també ho dificulta molt, perquè si un mànager porta una orquesIra, oferirà els solistes que també porta ell. Tot es mou en certa manera com un circuit tancat. Però, bé, si vas tenint sort i vas fent els passos correctes i vas F'EIA MOLTA IMPRESSIÓ VEURE TOCAR L'ALBA VENTURA AMB VUIT o DEU ANYS. UN COS PETIT DE NENA AMB UNES MANS QUE CORRIEN PEL TECLAT AMB UNA SEGURETAT PRODIGIOSA. ERA EVIDENT QUE PORTAVA LA MÚSICA A DINS. DEIEN QUE ELS SEUS PARES JA LI HAVIEN COMPRAT UN PIANO ABANS QUE NAIXÉS, PERÒ ELLA HO DESMENTEIX, TOT I QUE ADMET QUE ELS SEUS PARES HAN ESTAT EL GRAN LGUILJ...AM[T P UNTAL PER DESCOBRIR EL SEU TALENT INNAT. ARA, BEN ENTRADA LA VINTENA, EL PIANO ÉS MÉS QUE MAI LA SEVA VIDA I AFRONTA LES GRANS SALES DE CONCERTS, LES GRANS ORQUESTRES, AMB MADURA SERENITAT I AMB PASSIÓ RENOVADA. EL SIGNE DELS TEMPS MARCARÀ LA SEVA CARRERA, COM LA DE TOTS ELS MÚSICS QUE LLUITE PER OBRIR-SE PAS EN AQUEST MÓN MEDIÀTIC I TREPIDANT, ON LA MÚSI CA TÉ UN LLOC ETERN PERÒ TAMBÉ FRÀGIL. tirant endavant fent bé la teva feina, pots anar-hi entrant de mica en mica. fa no és com en els anys seixanta o setanta, que era un boom, les carreres ara no es fan amb un boom. El mateix lsser/is, el violoncel·lista, explica tots els anys que va estar tocant en petits clubs d'Anglaterra fins ben gran, abans que la seva carrera arribés a rebre una empenta. -¿Els concursos ajuden o perjudiquen, en aquest sentit? -Els concursos poden ajudar perquè et surtin alguns concerts, que de fet són el premi, i que et sentin i et pugui veure algú que s'hi interessi. Però a mi m'han arribat a dir, persones que treballen com a mànagers, que ha arribat un punt en què ja no confien en els concursos, perquè saben com estan muntats la majoria, com n'estan, de manipulats. Això ja ho saben i per això van amb molt de compte. Alguna vegada pot passar, però quasi sempre has de tenir algú al darrere que t'ajudi. Si mirem els concursos més importants del món, que cada tres o quatre anys es repeteixen, la majoria dels premiats ja no se senten tocar més en aquest nivell internacional. -¿ Les discogràfiques poden arribar a crear una figura que abans era totalment desconeguda? -Sí, encara pot passar, però hi ha diferents maneres. Per exemple, l'EM/ fa discos de debut, també, però és difícil, cal que ja tinguis la carrera muntada i ells tinguin la garantia que vendran el que volen. En l'àmbit dels mànagers també passa, els has de sortir molt rendible, perquè tenen mentalitat empresarial i han d'arribar a uns beneficis que s'han marcat segons el nombre de treballadors en la seva empresa. Si no tenen un artista que pugui cobrar molts diners i fer una quantitat important de concerts l'any -perquè necessiten els que poden tocar I 00 o 150 concerts l'any-, no s'hi arrisquen. Això ha despersonalitzat la música. La música ja no és un art, és un negoci. Només continua sent un art quan els artistes som davant del públic, en aquell contacte amb el públic, llavors sí, però fora ja no. La màgia encara es manté, però el món musical s'ha reduït a un negoci, i trobo que és una pena, perquè es perden els valors que tenen l'art i la música. -¿La seva generació, encara jove, li ns a quin grau pot anibar a millorar aquesta situació? -fo crec que els músics l'únic que podem fer és tocar el millor que puguem, fer que el públic gaudeixi, i que aquesta música no es perdi. El sistema, en general, és molt difícil canviar-lo. -Quins concerts de la seva carrera fins ara destacaria? -El primer concert molt important per a mi va ser el que vaig tocar amb l'Orquestra de Cadaqués dirigida per Sir Neville Marriner en el Festival de Cadaqués, i després el concert de l'Audi- tori Nacional, llavors va ser quan vaig sentir que això enganxava, que volia fer això tota la vida, veure La sala plena, els focus, l'orquestra... Em va captivar. -¿Fins que no es té aquesta experiència, es creu que la música es viu d'una altra manera? -Bé, sempre m'havia agradat tocar concerts des de ben petita, però sempre ho havia sentit com un joc. En canvi, de cop i volta arriba el sentiment que no només és un joc, sinó que et dius a tu mateix que això és la teva vocació, que és el teu futur. -Quina edat tenia, quan va tenir aquest sentiment? -Entre els tretze i els catone anys. Va ser llavors quan ho vaig veure clar, quan em vaig acabar de conscienciar del que era. També hi ha hagut altres concerts que m'han marcat, com el que vaig fer per primera vegada al Palau, el que vaig fer amb /'OBC, i el recital que vaig fer al Wigmore Hal/ amb Schubert, Liszt i Prokófiev, el mateix que vaig tocar aquí al Palau, i, evidentment, al Barbican, tocant /'Emperador amb la Philharmonia, això ja va ser el màxim per a mi. I a Nova Zelanda, més recentment, quan vaig tocar las Noches. -¿Un desig per al futur? -Continuar gaudint tant o més de la música i no deixar de tenir l'oportunitat de transmetre-/a, de compartir-la amb el públic i també amb altres músics. La resta ja es veurà. ~e 260 37 277 li,ll()l!lltl PR E eR rT •e A I Evocant una efemèride: 25 de juny de 1931 per D'ESQUERRA A DRETA: ROBERT GERHARD, AGUST[ GRAU, JOAN GIBERT CAMINS, EDUARD TOLDRÀ, MANUEL BLANCAFORT, BALTASAR SAMPER I RICARD LAMOTE DE GRIGNON F. TAVERNA-BECH ituant-nos en les èpoques en les quals la música catalana havia superat l'eufòria wagneriana del principi del segle xx, es pot considerar que hi ha una generació de compositors que pels volts dels anys vint intenten trobar un llenguatge autòcton. És el grup generacional nascut entre 1890 i 1900, en qual trobem Eduard Toldrà, Robert Gerhard, Frederic Mompou i Manuel Blancafort; en tots ells i en la seva obra es denota un esperit que, no abdicant d'un cert arrelament en la lírica popular de casa nosh·a, s'orienta cap a uns plantejaments estètics que, defugint l'omnipresència germànica, s'acosta a la lluminositat i a les atmosferes de la música llatina, especialment la francesa - Debussy i Ravel. Tots aquests compositors que hem esmentat, són coneguts com a pertanyents a la generació de 1920 o fins i tot també integrats en la del 1927. I és ben cert que són en aquests anys -paradoxalment els de la dictadura de Primo de Rivera- quan Catalunya assoleix la creació d'una orquestra estable gràcies a la gestió de Pau Casals, i quan alguns dels nostres compositors per una vegada sintonitzen amb la societat catalana. Emmarcat en aquest procés es pot indicar que la "Nova Revista" que dirigia Josep M. junoy fa l'encàrrec a Manuel Blancafort de coordinar un número monogràfic dedicat a la música catalana del moment, que segons una carta de Blancafort -encar- S ~e 260 regat de donar fotma a la idea de Junoy- comunicava a Mompou el propòsit de reunir autors i músics "que no vagin amb espardenyes, que no facin música de pet i porró, no folklòrica ni sardanística" ( 12. 11. 1927) i hi esmenta com a possibles nom escollits: Mompou, Nin (mallorquí), Yiñes (pianista), Riba Martí, Gerhard i Agustí Grau ... La iniciativa no va fructificar, però sí serví per a la creació del Grup dels Vuit o també conegut amb el nom de Compositors Independents de Cata lunya (CIC), que, promogut en principi per Blancafort, va impulsar principalment el pianista Joan Gibert Camins i que després de prou temptatives va reeixir a posar-se en marxa l'any 1931 en un concert que podem qualificar d'institucional, el qual, promogut per l'Associació de Música "da Carnera'', va celebrar-se a la Sala Mozart el 25 de juny de 1931. El nucli diguem-ne fundacional estava format per Joan Gibert, Baltasar Samper, Ricard Lamote de Grignon i Manuel Blancafort, al qual s'havien adherit Frederic Mompou, Robert Gerhard, Eduard Toldrà i Agusti Grau. De les activitats d'aquest grup van sorgir concerts, i també actes que intentaven integrar tot el ventall de l'actualitat artistica catalana, a la vegada que s'hi presentaven músics d'altres contrades, com M. de Falla, Ernesto Halffter, etc. Tot plegat va culminar en la celebració a Barcelona del Festival Internacional de Música Contemporània, l'any 1936 poc abans d'iniciar-se la guerra civil. 75È ANIVERSARI DE LA CREACIÓ DEL GRUP COMPOSITORS INDEPENDENTS DE CATALUNYA. Conferència de Sergi Blancafort i concert amb obres de Gerhard, lamote de Grignon, Blancafort, Mompou, Samper, Grau, Toldrà i Gibert Camins, a càrrec deM. Oliu, violf; D. Oliu, violoncel; L Miralles, oboè; L Magrf, fagot; C. Arrifat, flauta; E. Recasens, clarinet, i M. Villalba, piano. AUDITORI DE LA PEDRERA. 26 DE JUNY DE 2006 (19 h). Retorn de l'oblit de ' er ' Dotze temporades sense Butterfly seguram ent són moltes temporades i quatre versions en les darreres vint-i-quatre segurament són poques per a un titol tan atapeït en aHicients com aquesta òpera. per J.C.C. n títol que entre La 193940 i la 1980-81 -quaranta dues- s'havia ofert en dinou ocasions. Com es pot observar, els números parlen amb una eloqüència irrefutable sobre els canvis soferts en els criteris de programació del nostre Teatre; i amb això no estem establint cap judici de valor: simplement, constatem. Sigui com sigui, benvingut aquest retorn del títol puccinià de contingut més essencialment líric, en el sentit emotiu i sentimental de l'expressió. Amb ell es posava fi a la relació del triumvirat Jllica-GiacosaPuccini i a Ja gran trilogia -BohèmeTosca-Butterfly- estrenada amb una periodicitat sorprenentment regular de quatre anys a cavaJI dels segles XIX i xx. Amb aquestes obres aquest cabdal equip creador va construir tres personatges femenins: Mimi, Floria i Cio-Cio-San, d'una grandesa extraordinària. No entrarem en un capítol dels mèrits més evidents d'aquesta composició, capítol que podria ser molt extens, el principal dels quals és tan elemental com el de la seva gran bellesa genuïna i essenciada. Tanmateix, ens interessa reflexionar sobre la dialèctica que es presenta a redós justament del mateix concepte "bellesa" respecte del de "profunditat". Més o menys explícitament, plana una certa idea d'incompatibilitat dels dos conceptes; idea que -de la manera com ha estat insistida- amb arguments no sempre prou sòlids, ha acabat congriant un estat d'opinió que ha castigat els valors autèntics de La bellesa, situant-los en un estadi de consideració marginal. U ~e 260 40 280 adama Butterfly té moltes característiques de "risc" en aquest context -alguna cosa d'això plana en l'ostracisme a què ens hem referit al principi-, i a redós d'un argument d'una forta càrrega sentimental potenciada, a més, pel context cultural-confrontació entre àmbits socials i culturals opressors i oprimits, i "normals" i exòtics-; tot plegat ha fet que sofrís una certa, i per descomptat injusta, brama d'obra frèvola; mancada de consistència. Ben al contrari, l'obra de Puccini en realitat desmunta l'esmentada dialèctica i fa que fins i tot allò aparentment més ensucrat i sentimen- M talista posseeixi una gran càrrega d'autenticitat. Tot fa pensar que la versió que ens arriba compta amb grans aJ.Iicients, començant pel muntatge ~oproduït pel mateix Liceu amb el Covent Garden. I amb L'atot principal d'un estol de Cio-Cio-San d'un altíssim nivell. Durant les ni més ni menys que vint-i-dues representacions, hom podrà gaudir de bona part de les millors intèrprets d'aquest paper, en alguns casos amb l'al ·licient afegit de ser debuts liceistes: és el cas de, per ordre d'incorporació, Fiorenza Cedolins, la xinesa Liping Zhang, la xilena Christina Gallardo-Domas i de Daniela Dessi. En gran part es pot dir el mateix -incloent-hi debut- dels Pinkerton del nivell del nord-americà Richard Leech, d'Aquiles Machado i Fabio Armiliato, i la presentació -amb tots els mereixements- en paper protagonista del nostre Albert Montserrat. I el mateix val per als Sharpless de Carlos Alvarez i Joan Pons, que s'incorpora al final de la sèrie, juntament amb Carles Bergasa i Dalibor Jenis. Yves Abel, un canadenc d'origen francès, que coneix bé escenaris tan importants com el Metropolitan, La Bastille o Pesara serà el responsable solvent de totes les representacions. MA DAMA BUTTERFL Y de Giacomo Puccini. Llibret: Luigi lli ica i Giuseppe Giacosa. Fiorenza Cedolins. Li ping Zhang. Christina Gallardo-Domas. Daniela Dessi. Richard Leech. Albert Montserrat. Aquiles Machado. Fabio Armiliato. Carlos Alvarez. Joan Pons. Claudia Schneider. Francisco Vas. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. musical: Yves Abel. Dir. escènica: Moshe Leiser i Patrice Caurier. Producció: Gran Teatre del Liceu-Royal Opera House Covent Garden. LICEU. DEL 13 DE JUNY AL 29 DE JULIOL DE 2006. PA S S A TEMPS I per EDUARD v. PATSI @,f,(i{j(.,;j!f;l Músic a enc reua da Música encreuada de maig 2006 (núm. 259) Horitzontals. 1. Les quartes justes. Mj major. 2. Existies. Així acabaven els Queen. Parella de vocals. 3. Esctiptors Kantians Numeraris. Comença l'eclecticisme. 4 . Max, compositor alemany. Serpentons. 5. Lully consonant. Mozart o Morera. Veritable. 6. Els sonors són importants en cinema. Ràdio Nacional d'Espanya, sense la 4, és clar. 7. Secret mal transmès. Infusió britànica. Rossini o Ruera. 8. Arbre britànic. Netegen l'instrument. 9. En German, l'escriptor alemany, sense La darrera lletra. Remer (del Volga) sense un rem. Aquest és el cinquantè encreuat musical que publica aquesta revista: per molts anys! 10 . Escolten pels extrems. Em sembla que és un conjunt instrumental. 11. Receptes sense la vocal. Les costes de Garraf. la vocal triplicada. Verticals. 1. Prestigiosa editorial de música. Oratori de Handel. 2. Cognom i nom (tot seguit) d'un compositor hongarès del segle XIX nascut a Pest. 3. Fileres de músics de banda desfilant pel carrer. Pergolessi o Palestrina. 4. Limiten els fagots i els fogots. Compositor anglès del xvu, de nom Salomon (fent la vertical i sense la S final). L'extraterrestre de John Williams. 5. La vocal. Enh·e el Mi i el Do, cap amunt. Infusió a les cinc. Ravel, Nielsen i Strauss. 6. Tete Montoliu ho era. Unitat de mesura sota terra (plural). 7. El que 1i falta al meu visor. Un altre serpentó. Mmmm mmm mm m. 8 . A l'autor romanès de l'Edipus Li ha caigut la darrera lletra. Cervell fent la vertical. 9. Més costes de Garraf. Un altre secret encara més mal explicat. Ho diu el be, tot marxant per l' ll horitzontal. 10. Oratori que no acaba mai. Ella, francesa i palindròmica. 11. Parella de vocals. Isaac, violinista. Les més despreses sempre pensen que tenen les de perdre mes elles esdevenen perfectes. Solucions en el número s egüent. sidoku s.com Ins trucc ions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada ftla i en cada zona (una zona queda delimitada pet· vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular composició musiFA Sl RE DO SOL LA Ml cal. I encara hi ha una altra pisSl FA Ml Rt; SOL DO LA ta: si s'interpreten les notes que ....--hi ha a les caselles ombrejades SOL RE Ml LA DO ~Sl ordre: d'esquerra a dreta i (en !-- a baix) sonen els primers dalt de Ml FA LA SOL RE Sl DO compassos de la peça musical f-1-1-que s'indica al peu del sidoku. LA DO FA Ml Sl SOL RE Ml SOL RE FA DO LA Sl LA Ml FA SOL DO RE Sl FA SOL Sl MI DO ,__ ,__ RI! Ml LA SOL I Sl SOL DO RMC z6o Solucions e n el número seg üent. DO SOL DO LA Ml <www.sidokus.corn> Badi11erie (J. S. Bach) Sidoku de maig 2006 (nú m. 259) Arpegi de Fa major 41 281 Sintonitza, sota la teva direcció: Temporada del Gran Teatre del Liceu 26 juny: Madama Butterfly de Giacomo Puccini, amb Christina Gallardo-Domas, Aquiles Machado, Jane Dutton, Claudia Schneider, Dalit:ior Jen is, Francisco Vas, entre altres. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció: Yves Abel. 20:25 h (directe). VIl Festival de músiques religioses del món (Concert inaugural des de l'Auditori de Girona) 30 juny: Gran missa en do menor per a solistes, cor i orquestra, KV 427 de Wolfgang Amadeus Mozart, amb Tomoko Tackeuchi, Marina Velant i Jean Delescluse. Le Concert de L'Hoste! de Dieu . Direcció: Frank-Emmanuelle Conte. 22:00 h (directe). Sintonitza, amb tota la informació: TV3 -teletext pàgina 291 Catalunya Música avui, pàgina 292 Catalunya Música demà, www.catradio.cat www.ritmes.net/docs/programacatmusica.pdf Intensament clàssics scherzando RMC 260 43 283 LLIBRES ORIOL ROMANÍ 'frobades amb Joaquim Roms AMALGAMA EDICIONS. na citació absolutament idònia de Rabindranath Tagore deixa molt clara la voluntat de l'autor d'aquest llibre i l'esperit que el presideix. Val la pena de reproduir-la: "La U RMC 260 teva veu, amic, vaga pel meu cor-com el so suau del marentre aquests pins que l'escolten." El clarinetista Oriol Romaní va compartir una munió d'hores amb el compositor joaquim l-loms i aquestes vivències van acabar convertint-se en un tot d'afecte intens i respectuós, del qual el llibre constitueix la plasmació exacta. O sigui molt exactament aquesta veu que vaga, en aquest cas pel cor del seu autor. Les relacions entre mestre i alumne en nombroses branques artístiques, i no sols artístiques, han fruitat de molt diverses maneres, algunes de les quals fins i tot conflictives. En el cas que ens ocupa, això era impossible. L'alta categoria personal - i també inteJ.Iectual- dels dos i de manera particular la devoció sincera que l'alumne manifesta, per força havien de donar uns fruits entra-nyables. J també, això és molt important, rics en contingut. Gràcies a la set i l'afany il·lusionat de descoberta de l'alumne, el mestre té oportunitat de vessar el seu doll de saviesa en un discurs significant i alhora sorgit de manera natural, sense regust professoral emfàtic. Bevem de la font amb glops còmodes, amb una ingestió fluida, afavorit també per una escriptura que mai no pretén ser altra cosa que transparent i diàfana, sense afany d'exhibicionisme estilístic i amb la voluntat definitiva de servir i fer lluir la saviesa del mestre, i de fer-ho en un context afectiu que amara tot el contingut del llibre. J. C. C. ' avinentesa del 250è aniversari del naixement de Wolfgang Amadeus Mozart, per força havia de desfermar, ultra la munió d'iniciatives concertístiques, líriques, conferències, simposis, etcètera, l'engrescament d'obra literàtia -assagística o de creació-, a redós del músic de Salzburg. Aquest llibre té el mèrit inicial que és de producció autònoma; no una traducció o adaptació d'una obra estrangera, qui sap si amb molts anys d'història, més o menys documentada i rigorosa. Per tant, es tracta d'un llibre confegit ex novo, sen- se dependències ni v1c1s aliens, ni regust de resclosit. Partint d'una clara voluntat de divulgació, no d'investigació musicològica o de recerca de noves línies de coneixement, el llibre tanmateix està fet des d'una pretensió exigent del concepte "divulgació", tot mantenint d'aquesta manera un savi equilibri entre tigor i facil itat d'assimilació. Des del seu sòlid ofici d'escriptor, Ramon Andrés intenta, i aconsegueix, sintetitzar el tot del món mozartià, fet que comporta una hàbil tasca de destriament d'allò que és espuri -per bé que a vegades molt vistent-, d'allò que és essencial. La manera com reïx en aquest intent, com el llibre adquireix cos sense fer concessions, sense caure en el tòpic i el camí fressat, atorga al llibre un interès notable. En si mateix hom no fa cap aportació fonamental a la historiografia i musicografia mozartiana; la seva aportació més destacada se situa sobretot en el terreny de la contextualització de la figura, trajectòria, època i altres circumstàncies de l'autor de La flauta màgica; terreny en el qual excel·leix definitivament, i en el qual recolza en gran part la seva aportació més original.lC.C. el subtítol "el artista y el hombre", no entra gairebé gens en aspectes personals i del temperament del tenor. Només en recorre la trajectòria artística, tot fent constants al·lusions a les crítiques de la revista londinenca "Opera". A més, s'hi acusa una certa manca de formalismes -¿potser per les presses de fer un llibre en dos mesos? Pri- mer: en la introducció no es refereix al text de Jaume Estapà, fet que el justificaria i el posatia a l'alçada de l'apèndix discogràfic. I encara més quan els puristes el poden titllar de trivial i un punt novel·lesc, malgrat que ajudi a forjar la idea del que és la fenomenologia del divisme. Segon: tampoc no s'indica que l'obra ja es va editar fa un any en un llançament especial per al diari "Abc". Això explica l'error de la pàgina 128, en què se'ns remet a la 17 per la citació sobre l'ària "Odi il voto" d'Emani, i no a la !9 com pertoca en aquesta edició. Tercer: una taula cronològica resum dels principals enregistt·aments, debuts i altres esdeveniments hauria estat un decorós complement sintètic. Quart: si bé les notes a peu de pàgina, desplaçades a un apartat final, són gairebé citacions de bi- bliografia, aquesta com a tal no gaudeix d'autonomia. Detall que Alier o l'editorial tampoc no han polit i que confirmaria les pressuposades bones arrels d'una obra que, com de costum en el segell, ve complementada per una selecció i qualitat d'imatges que no són un luxe, però que sufraguen la mera receptivitat visual. Finalment, correcta òptica de Jordi Maddaleno en una discografia que generalitza l'aportació del teno1· sense I'hipercriticisme d'analitzar versió per versió -opció igualment lícita. El seu és un comentari ric en percepcions que llança una pinzellada també dels registres videogràfics i en DVD, amb un discurs fluid i con·elatiu, un punt retòric agraït, tot i no aturar-se en les incursions fetes en solitari o en elterritoti sacre. A. Ferrer i F1amarich ROGER ALIER Pavarotti. El artista y elhombre EDICIONS ROBINBOOKMA NON TROPPO. arrer encàrrec de Ma Non Troppo al seu autor "fetitxe", Roger Alier, en el qual el reconegut crític fa el que millor sap fer: història, per mi~à d'un discurs instruït i accessible, en el qual no manquen conceptes, ni dates, ni comentaris testimonials i de la crítica internacional. Ho demostra des del plimer capítol, i potser sigui aquest l'aspecte que queda desnerit en una obra que no peca de la mitomania i adulació barates en què sovint cauen iniciatives semblants. Tant és així que, tot i D 44 284 RAMÓN ANDRÉS Mozart, su vida y su obra EDICIONS ROBINBOOKMA NON TROPPO. L concerts BARCELONA (BARCELONU) 1JUNY 20 h Acad. Marshall Willy Michel, violí. Katia Michel, piano. P ugnani. Kreisler, Beethoven, Brahms, Bartók, Schubert, Saint-Saens . 3JUNY 19 h Petit Palau Cor Jove de l'Orfeó Català (patrocinatÓer Aliança, dir.: Esteve Nabona). Jove O rq uestra Simfònica Gèrminans. ir.: Daniel Mestre. Missa de Sant Nicolau de Haydn. 21 h Palau Studio lsa dora. Festival Fi de Curs. Dir.: Berta Vallribera. 20 h Sagrada Famma 7 JUNY i Cor Jove de l'Orfeó Català (patrocinat8er Aliança, dir.: Esteve Nabona). i Jove Orquestra Simfònica Gèrminans. ir.: Daniel Mestre. Missa de sant i Nicolau de Haydn. 10 JUNY 21 h Palau 12 h Palau i Pepe Romero, guitarra. lchiro Suzuki,fe:titarra. Simfonietta Porta Ferrai da. Concierto de Aranjuez de Rod rigo. ( estival de GuitatTa de Barcelona). i Pe tits, Cor Infantil, Cor de Noies i Co r Jove de l' Orfeó Català. Dirs .: ! Aida Es(¡elt, Elisenda Carrasca, Lluís Vila majó i Esyeve Nabona. Con- i cer t de i de curs de l'Esco la Coral de l'Orfeó Ca talà, d edica t als socis. 21.30 h Palau i Rosario. 11 JUNY 18.30 h Ateneu Barcelonès piano. Mozart, Prokói Este la G arcía Prie~o, violí. Jua n Diego Fidalgo, Massià Carbonell). 12 JUNY 19 h Palau Colomer. Ptazzola, Guinovart, Dvoník. (Concert de Tarda al Palau). ii OSV. 20.30 h Liceu i Recital Thomas Hampson, ba ríton. Wo lfram Rieget~ piano. 13 JUNY 20.30 h Liceu l Madama Butterfly de Puccini. Dir.: Yvcs Abel. 14 JUNY 20.30 h Liceu i Madama Butterfly de Puccini. Dir.: Yves Abel. 16 JUNY 20.30 h Lic eu Madama Butterfly de Puccini. Dir.: Yves Abel. 17 JUNY 19 h Palau OSV. Ara Malikian, violí. Dir.: Edmon Colomer. Beethoven, Berg, Dvoník. (Concerts Simfònics al Palau). 20.30 h Lic eu Madama Butterfly de Puccini. Dir.: Yves Abel. 11.15 h At. Barcelonès Orquestra de Cambra Amics dels Clàssics . Dir.: Joan Palet i Da lrnases. 18 h Palau Concert de cloenda del 1Oè aniversari de l'Escola de Música Amics de la Unió. 18 h liceu Madama Butterfly de Puccini. Dir.: Yves Abel. 19 JUNY 20.30 h liceu Madama Butterfly de Puccini. D ir.: Yves Abel. 21 JUNY 20.30 h liceu Madama Butterfly de Puccioi. Dir.: Yves Abel. 22 JUNY 20.30 h liceu Madama Butterfly de Puccioi. Dir.: Yves Abel. 24 JUNY 21.30 h Palau ¡ CameJa. 25JUNY 17 h liceu l Madama Butterfly de Puccini. Dir.: Yves Abel. 26 JUNY 20.30 h liceu 27 JUNY 20.30 h Liceu i Madama Butterfly de Puccini. Dir.: Yves Abel. i Madama Butterfly de Puccini. Dir.: Yves Abel. 28 JUNY 20.30 h Lic eu Madama Butterfly de Puccioi. Dir.: Yves Abel. 21.30 h Palau Misia. (Festival Unicas) . 17 h Liceu Madama Butterfly de Puccini. D ir.: Yves Abel. 18 h Església del Pi Orfeó Català (patrocinat per Fundació Caixa Penedès). Mercè Sanchís, piano. Dir.: josep Vila i Casañas. Obres per a cor a cappella i cor i piano. 20.30 h Lic eu Madama Butterfly de Puccini. Dir.: Yvcs Abel. 21.30 h Palau Ute Lemper. (Festival Unicas). 4 JULIOL 20.30 h Liceu Madama Butterfly de Puccini. D ir.: Yves Abel. 5 JULIOL 20.30 h Liceu Madama Butterfly d e Puccini. Dir.: Yves Abel. 7 JULIOL 21.30 h Pala u Dionne Warwick. (Festival Unicas). 10 JULIOL 20.30 h Lice u Madama Butterfly de Puccini. Dir.: Yves Abel. 13 JULIOL 20 h Acad. Marshall lrin n Kraso tina , piano. Prokófiev, Medtner, Rak.hmàninov, Txaikovski, Mendclssohn, Scriabin. 18 JUNY 2 JULIOL 3 JULIOL i fiev, Xostakóvitx, alia, Ravel. (Associació Eor i9ue Tellería, baodoneó. Albert G uinovar t, piano. Dir.: Edmon RMC 260 45 285 CONCERTS 14 JULIOL 19.30 h Palau Coral de Saint Marc. "Los chicos del coro". 16 JULIOL 19 h Aud. Winthertur Cor Vivaldi-Petits C~tntors de Catalunya. Guilletmo Prats, contrabaix, Jordi Serrano. bateria. Oscar Boada, piano i director. ova vetllada de jazz. 21 JULIOL 20 h liceu Lohengrin de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 22 JULIOL 20.30 h liceu Madama Butterfly de P uccini. Dir.: Yves Abel. 24 JULIOL 20 h liceu Lohengrin de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 25 JULIOL 20.30 h Liceu ¡ Madama Butterfly de Puccini. Dir.: Yves Abel. 26 JULIOL 20 .30 h Lice u j Madama Butterfly de Puccini. Dir.: Yves Abel. 21 h MAC BA i Minicicle "Llocs de pas". Música, ll um, poesia, videoart i es pai escènic. 20 h liceu ¡Lohengrin de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h MAC BA ¡ Minicicle "Llocs de pas" . Música, ll um, poesia, videoart i espai escènic. 20.30 h liceu 21 h MACBA 29 JULIOL 20.30 h liceu ¡ Madama Butterfly de Puccini. Dir.: Yves Abel. 30 JULIOL 17 h liceu j Lohengrin de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. Casal Agramuntí Català (patrocinat per Fundació Caixa Penedès). Mercè Sanchís, piano. Dir.: Josep Vila i Casañas. Obres per a cor a cappella i cor i piano. ii Orfeó 27 JULIOL 28 JULIOL i (Associació Catalana de Compositors). i (Associació Catalana de Compositors). l Madama Butterfly de Puccini. Dir.: Yves Abel. i Minicicle "Llocs de pas". Mús ica, ll um, poesia, videoart i espai escènic. ¡ (Associació Catalana de Compositors). AGRAMUNT (URGEU) 18 JUNY 19.30 h CAPELLADES (ANOIA) ~e 260 17 JUNY 21 h Paper de Música j Randy Greer i lgansi Terraza Trio. Homenatge a Nat King Cole. CORNELLA DE LLOBREGAT (BAIX LLOBREGAT) 16 JUNY 21 h Església del Pilar j Camerart-Orques tra del Maresme. Dir. : Jo rdi Colomer. Mozart. Esgl. Sant Pere j Cor de Cambra de l Palau de la Música Catalana (patrocinat per Funda¡ ció Caixa Catalunya). Dir.: Jo rdi Casas Bayer. Missa Brevis de Mozart. l EL MASNOU (MARESME) 29 JUNY llh RIPOLLET (VALLl:S OCCIDENTAL) 9 JUNY 22 h Mercat Vell i IT Dansa. Dir.: Catherine AlJard. Coreografies: Còmplices (To ny Fabre), perdut (Nacho Duato), Stations (Stijn Celis) i Flabbergast (Gustavo Ramírez). i: Cor SANT ANDREU DE LLAVANERES (MARESME) 30 JUNY 22 h Casal j Camerart-Orquestra del Maresme. Dir.: Jordi Colomer. Mozart. R. de la Ri ba. SANTA COLOMA DE GRAMENET (BARCELONb) 2 JUNY 21.45 h Bibl. Central Bernat Bofa rull, violí. Juanjo Marín, conferenciant i piano. Conferència il·lustrada sobre ).S. Bach. 9 JUNY 21.45 h Bibl. Central LOM Piano Trio. Joan Orpella, violí. José Mot~ violoncel. Daniel Ligorio, piano. Mozart, Turina, Bretón. TERRASSA (VALLb OCCIDENTAL) 1JUNY 21 h Centre Cultural Recital Barbara Hendricks, sopra110. Love Derwinger, piano. Beethoven, Poulcnc, Ma hler, Gra nados, Montsalvatge. (Fundació Caixa Terrassa). 10 JUNY 18 h Castell Cartoixa Oriol Espona, fla uta travessera. Daniela di Marchi, piano. Dvorak, Reineckc, Padró, Franck. Església Camerart-Orquestm del Maresme. Dir.: Jordi CoJomet: Mozart. R. de la Ri ba. VILASSAR DE MAR (MARESME) 26 JUNY 20 h LA FUNDACIÓ CAIXA CATALUNYA EL CoR DE CAMBRA u DE LA MÚSICA CATALANA