Revista Musical Catalana. Núm. 266 Desembre 2006
Editorial: Entre la megalomania i el creixement sostenible / PANORAMA Lluís Maria Millet (1906-1990), centenari del seu naixement. El director i l'home. El compositor. La voluntat de ser. Pere Artís, Lluís Millet i Jaume Carbonell i Guberna / Vorali, Virolay, Birolay... realitat i mite. Francesc Cortès / Quaranta anys de la Coral el Virolet. Quan passat i futur s'agermanen. Oriol Gras / Dietari d'un crític en excedència. El doctor Banyeres. Filòsof, organista i bibliotecari. Antoni Batista / Mikrokosmos: Un guardó merescut. Pere Artís / Tangents: El recitat de cançons. Jordi Maluquer / Del seu affm.: Sra. Manuel Garcia Morante. Jaume Comellas / Cobla: Amb la tardor, el renaixement. Josep Pasqual / Ars Subtilior: Verí musical. Xavier Chavarria / El Palau de les Arts de València. Nou vaixell de la Lírica. Mercedes Conde Pons / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Joan Casals. Albert Torrens / Crítiques: Jaume Comellas, Lluís Trullén, Mercedes Conde Pons, F. Taverna-Bech i Xavier Chavarria / Escola Coral de l'Orfeó Català, 20è aniversari de la nova etapa. Un cocert de Sant Esteve molt especial. Mercè Pi / TEMA Centenari Joaquim Homs (1906-2005). Homs, referent de l'avantgaurdisme musical català / Un retrat de Joaquim Homs. Oriol Romaní / La màgica simplicitat. Agustí Charles / MUSICALIA Simón Orfila. Una veu profundament jove. Mercedes Conde Pons / El mes de desembre a l'abast. Al Ayre Español Orquestra amb María Bayo. Estrena de Berant Vivancos. Octet de vent Moonwinds. Concert de Nadal de l'OBC. Final de la Schubertíada. Actuació i estrena d'Anthony Newman. Mercedes Conde Pons / Mite Manon. Primera entrega, Puccini. Jaume Comellas / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / DISCOS / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
ReVISTA MUSIC Sarsuela barroca amb María Bayo al Palau H Ob re l es . Joaqwm OIDS en el centenari portes el Palau d~ le.s Arts a Valenc1a Un Palau obert al món A los persones I ompreses obertes a la cultura: als Patrons. Membres d'Honor, Membres Protectors. Patrocinadors, Socis de l'Orfeó Català i Amics del Palau. A tots aquells quo amb el seu suport i sensibilitat ens han ajudat a arribar fins on som, i que ara continuen col·laborant per obrir el Palau al món. aberti¡ • ~ 040fl,.~...... , ., renfe ~-- j\gbor "'ll.Qn- IIW'Q'tr~ Colonial ~d't -.· r-Alt>dh :s &•.,n;JtdOmulu.o ~::WKWmuNI ·- 0 ru ~tJ 1111 '41J)I4.. "- l:Al.UA." '·' -- os ~ ""'''"'"... ,,.,... .... 7i/e/iilfiaJ ~ <llf<l /tV. (hR]' III IIVOf SIEMENS y~~ ..liLI CC • + -·IJr>+ IUHOAOOCM:r.ACAJN.UN'r.A Au()o R<llli'<JP EL PAlS i'P I ¡ift.f!¡¿tJ .. '9' Fund.l06 C.oi'QI\'nedè< ' voddone -6 lberCaja ..s_ ~3 *· Cim 11'115:!111! I1211 = ' -O namm ~ gasNatural r¡J ~=- CAIXA CATAl.UNYA * ~ ~de~ ~ :a:a ..::!~ 't=rr ....... 1( $ QI,..SocW fUNDACIÓ PUlG ·~GARDI. fi; MPG ...,..,._...., )...~ ~· CAJALUNYA -- - winterthur P1oneer '""""'d ~ •I11Jifl'JM u ~~ ABC CATALUNVA, ACCENTURE, AGEFAEO, S.A., AGROliMEN, AGUSTI TORELLÓ, S.A., AIRAT. SA., AliANÇA, AlMIRALL PAOOESFARMA, ALSTOM TRANSPORTE, S.A.. ALTAE BANCO PRJVADO • (GRUPO CAJA MAORIO), AlliANZ SEGUROS, AON·Gil & CARVAJAl, ARMAND BASI, ASCENSORS JOROA S.A.. ASEPEVO, ASSOCIACIÓ/COL·LEGI D'ENGINYERS INDUSTRIALS DE CATALUNYA, ASTRALPOOL, BAGU~S-MASRIERA JOIERS, BANCO POPULAR ESPA~Dl. BANKINTER, BAOUtS ASSOCIATS, FAMiliA BARCELÓ OONAOA, BASSAT OGILVY, CADENA COPE. CAIXA OE GIRONA, CAIXA DE TERRASSA. CAMBRA DE COMERÇ DE BARCELONA, CANON ESPA~A. S.A., CAPRAOO, S.A. , CAVA SUMARROCA, CIMENTS MOliNS, CLARIANT IBtRICA, CLOS·9, S.A.. COBEGA, S.A.·COCA COLA, CO~ lEGI D'ENGINYERS DE CAMINS CANALS I PORTS - CATALUNVA, CO~ lEGI DE FARMACtUTICS DE BARCELONA, COMRADIO, COMSA, S.A.. CONDIS SUPERMERCATS, CONSORCI DE LA ZONA FRANCA DE BARCELONA. CRÉDITO Y CAUCIÓN, JOAN CURTO I MASSANA, CHOCOLAT FACTORY, JOSEP DANIEL I LLUÏSA FORNOS, DIARI AVUI, CARLES DIAZ I GÓMEZ, DOW CHEMICAL IBtRICA, DRAGADOS, S.A, El MUNDO DE CATALUNYA, EL PUNT, ERCROS, ESTEVE, EUROFIRMS TREBALl TEMPORAL, FRANCESC FERNANDEZ I JOVAL, RAMON FERRER I CANELA, FIGUERA$ INTERNATIONAL SEATING, S.A. FIRA OE BARCELONA, FM.2 INSTAL LACIDNS, S.A., MARIA FONT DE CAR ULLA, FONT VEllA, FUNDACIÓ PUIGVERT, FUNDACIÓ JESÚS SERRA, FUNOACIÓN CUATRECASAS, FUNDACIÓN HERBERTO GUT DE PROSEGUR. GABINET URIBE, GADEIGRUPO DE ASISTENCIA Y DISEflO ElECTRÓNICO, S.L, GAES, GISA. GLAXOSMITHKWlE, G.P.O., S A , GREMI DE CONSTRUCTORS DE BARCELONA I COMARQUES, GRUP PANRICO, GRUPO AC MARCA, GRUPO RECOLETOS, GUINOVART & OSHSA, HABITAT GRUP EMPRESARIAL, IBERDROLA. I.C. EMPRESARIAL, INDRA, LA SEDA DE BARCElONA, LABORATORIS OR ECHEVARNE, LABORATORIS INIBSA, S.A., LATITUD4, LAYETANA IMMOBILIÀRIA, lOTO CATAlUNYA, ALBERT MAllOFRt MIQUEL ALIMENTACIÓ GRUP, S.A., HORACI MIAAS I GINER, MORGAN STANLEY. MRW, NATUR SYSTEM, S.l ., NEC IBtRICA, S.A.. NESTlt ESPAfiA. S.A., NISSAN MOTOR IB~RICA, S A., NOVEll, ONA CATALANA, ONDA RAMBLA, OVIDEO TV, PANASONIC TECHIIICS, PORT AVENTURA, PORT DE BARCELONA,PRICEWATERHOUSECOOPERS. OUADIS, RACC, REGALINSURANCE CLUB, REYAl GRUPO, REVISTA MUSICAL CATALANA, RENFE, RICARDO MOUNA, S.A.,ROCA JUNYENT ADVOCATS. FRANCESC RUBIRALTA I VllASECA. JOSÉ ANTONIO RUMEU DE ORÀS, SABA APARCAMENTS. S.A , S A C.R E.S.A.. SAGE lOGIC CONTROl, SAliCAU, SANOFI-AVEIHIS. JOAN SANTAULÀRIA I SEGURA. EMili SARRION I AVINENT. FUtoDACIC) SAYTEl SERVEIS INFORMÀTICS, SELMAR. S A , SERVIREO, S.G.A E-FUNDACIÓ AUTOR, SlllCHRO·ClON MULTIMEDIA. S l .. JOSEP SINGLA I BARCELÓ. SOLVAY IBERICA, S.L, 11111 11111 OR HO CA l'A I A SONY ESPA~A. S A • STAFF EMPRESARIAL, THE COLOMER GROUP, TORRASPAPEl, OSCAR TUSQUETS BLANCA. VIATGES BAIXAS. SA VITAUCIO ASSEGURANCES rA LA U DE lA M U' I CA lliI www.palél\.m.JSiea.OIQ • $1it;¡ .. tp.M!.. .J MVISTA MUSICAL 4a ÈPOCA EDITORIAL PANORAMA ANY XXIII 5 l~ni.J·e ari NÚM. 266 la megalomania i el c•·eixemenl sostenible Lh:ús M. MUl et (1906-1990) , ceu tena1·i del seu naLxement. El di.rector i l' home. El compositor. La voluutalde ser per Pere ,-Jrtfs, Ll1ds Nlillel i Jaume Carbonell i Cu bema 6 11 12 15 14 ------· 15 16 ................................................................................................................................ Vorali, Virolay, 13irolay_, •·ealilat i mite per Fmncesc Cortès ................................................. . ..... . ............................................................ . ............................ Quaranta anys dc la Cora l el Virole!.. CONSELL EDITORIAL: Fèlix Millet (president), Montserrat Albet. Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CoNSELL DE DIRECCIÓ: Pere Artls (editor). Jaume Comellas (direcció), Lluís Millet (direcció musical) i Montserrat Urpí (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY ORIGINAL: Ferran Sendra. Quan passnl i futur s'agcnuancn per Oriol Gras Dietari d'un c•·ític en excedència. El doctor Banyeres. Filòsof, orgauista i bibliotecru•i per A ntoni Batis/a ~-~··· CENTENARI LLUÍS M. MILLET ······------·-·-··-·----·-·-··-··-···----·-··-------············-··----------------···-··············-·················· Del seu all'm.: Sr. Manuel Garcia Mnnmtc p er Jaume Comellas Cobla: Amb la la•·dor, el re naixement per Josep Pasqual 17 ....................................................................................................................................................... Ars Subtilior: Verí mus ical per Xavier Clumarria 18 EL PALAU DE LES AFtT~OElVA~È~CIA 19 E l Palau dc les Arts de València. Nou vaLxell de la Urica per Mercedes Conde Pons Ho han dit, ho hao esc1·it ......................................................................................................................................................... 20 A propòsit de.- Joan Casals perAlbe1t Tomms -····-·-·······-·-··--···-·--·-----·-·----·------·-··--·--·------· --·--·-·-··-·---··················-···················· 21 28 CoL•LABOREN EN AQUEST NÚMERO: Pere Artís, Antoni Batista, Jaume Carbonell, Agustí Charles, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde. Francesc Cortès. Albert Ferrer, Oriol Gras, Jordi Maluquer, Lluís Millet, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Mercè Pi, Sergi Riera, Oriol Romaní, Francesc Taverna-Bech. Albert Torrens i Lluís Trullén. ........ -----------·-------. ----- .......... -·· · ·-·-·- -·--------··-----. ------·- -·-··-··---. -------·- ..... . Tangents: El recitat d e cançons per Jordi J\l( aluquer MAQUETACIÓ I SECRETARIA DE REDACCIÓ: Teresa Martínez. PuBLICITAT: Megmar 2001, S.L. Septimània, 31, baixos. 08006 Barcelona. Tel.: 656 812184 Afe: molist@megmar.org PREIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: Distribarna, S.A. DIPÒSIT LEGAL: 8-34.432/83 ISSN: 1136-7458 ..... Milu'Okosm os: Un guardó m erescut per PereArlís TEMA Crítiques per Mercedes Conde Pons. X avier CilcwmTia, Pmncesc Tauema-JJcch, Lluís Trullén i Jaume Com ellas Escola Coral dc l'Orfeó Català, 20è aniversari de la nova etapa. Un Concert dc Sant Esteve moll especial per Mercè Pi 29 Centenari Joaqwm Horns (1906-2005). I:Joms, referent de l'avantgaurdisme musical català 30 32 Un rei.Jat de Joaquim Hom s per Oriol Roman f ···-----· ---------·-······-···--·-···-····--·--·-····-··-·······------·-·-·······--------·-·--·-···················-· MUSICALIA La màgica simplicitat per /lgustf Cl1arles 35 Si món O•·lila. Una veu "profundament" jove per J'dercedes Conde Pons ................................................................................................................................................. El mes dc desembre a l'abast. Al Ay•·e Español Orquesta amb Mal'ia Bayo. Est1•ena dc Bemal Vivancos. Octet de vent Moonwinds. Concert de Nadal dc l'ORC. Final de la Schuberúada. Actuació i estrena d'Anlbony Ncwman per Mercedes Cond,e Pons i Jaume Comella.~ 37 41 Mitc Manoo. Primera entrega, Puccini per J Com,e/las .............................................................................................................................................. Música e ncreuada. Sidokus.com DISCOS CONCERTS 43 44 per Eduard V. Palsi 45 Revista de I'ESMUC, pàgines centrals 3 483 l l illllil l rA LAU Mlhi C A CATALANA El Primer Palau Temporada 2oo6 La Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana i Mitsubishi Electric, han atorgat el Premi El Primer Palau 2006 dotat amb 6.000 eu ros a: FRANCESCO TRISTANO SCHLIMÉ, piano I Aquest premi comporta també una aposta decidida en favor de la projecció concertística nacional i internacional dels joves intèrprets premiats, que es concreta en una sèrie de concerts, amb el lema "El Primer Palau en Gira". Este premio incluye también una apuesta firme en favor de la proyección concertística nacional y internacional de los jóvenes intérpretes premiades, que se concreta en una serie de conciertos, bajo el lema "El Primer Palau en Gira". Informació: Palau de la Música Catalana (Sr. Jaume Comellas) · a/e: redaccio@palaumuslca.org · Tel. 932 957 226 " • MITSUBISHI ELECTRIC EDITORIAL na realitat sobre el paper exultant no catalana -se'n parla en aquestes mateixes pàgines- esdevé esquer oportú per considerar un tema d'importància cabdal: allò que podríem anomenar polítiques culturals - o musicals- expansives. Es tracta realment de polítiques en el sentit més literal de l'expressió, perquè són induïdes directament des d'instàncies de poder institucional, fet que ja suposa un primer aspecte per tenir en compte, amb la càrrega tàcitament interessada que comporta - es vulgui o no- tota acció d'aquest origen. Són maneres actuacionals que, al marge d'aquesta esmentada condició suspecta, parteixen com a soi dissant principi teòric justificador, que l'increment de volumetria de continent genera una sinergia que es tradueix, de manera automàtica, en un així mateix increment d'activitat; això, és clar, sense aportacions alienes significatives. Es tracta d'un cos teòric que sense negar que pugui tenir a la pràctica un cert llivell de plausibilitat, també és cert que amaga unes dosis de feblesa evidents. Sobretot. i això és important, en un context, compte. que almenys a escala planetària acusa una clara involució, i per què no crisi, pel que fa a resposta socia l envers la música culta. El tema és ben viu també a casa nostra, en un moment en què en poc temps Barcelona acaba de completar dos eq uipaments força potents -1' Auditori, amb la posada en marxa de la Sala de Cambra i la recuperació de la Polivalent-, el Palau amb el Petit Palau, i fora de Barcelona el flamant i complet complex de l'Auditori de Girona, en una línia de continuïtat de xarxa d'equipaments musicals arreu del país força acceptable. Amb horitzons tan ambiciosos com el del Pla estratègic 2006-20 LO de I'Auditoti, que preveu assolir a la fi d'aquest període més de 500 activitats pròpies i 120 dcscentralizades, amb les exigències d'optimització de recursos de tots els equipaments posats en marxa arreu, i els que poden venir, s' imposen polítiques que facin prevaler molt més la sosten ibilitat realista que no l'expansionisme pompós. I això passa, naturalment, per treballar la base, els fonaments, en una tasca que va molt més enllà de les capacitats intrínseques d'aquestes infraestructures -afrontar amb més convenciment i adequació els programes docents en tots els nivells-, malgrat que aquestes. almenys a casa nostra i particularment les esmentades barcelonines, hi paren una saludable atenció per mitjà dels seus generosos -i tanmateix insuficients- programes de promoció de base adreçats a escolars i altres grups en principi poc proclius a la música culta. Entre la Inegaloinan ia i el creixeinent sostenible RMC 266 5 -185 PANORAMA Lluís M. Millet (1906-1990), centenari del seu naixeme11t El director i l'home De 1961 a 1970 vaig ser cantaire de l'Orfeó Català dirigit per Lluís M. Millet. Voldria don ar unes breus pinzellades sobre el director i el personatge. Després de la mort del seu pare (1941), fundador de l'entitat, i de la del mestre Puj ol (1945), la Junta Directiva hagué d'assumjr eJ repte de buscar i trobar un nou director. I _í_s________ _T _R perPERE_A ou una època de fortes dubitacions (fins i tot es pensà a oferir el càrrec a Eduard Toldrà) i aquestes dubitacions generaren en Lluís M. Millet unes reticències envers el president Joaquim Renart que perduraren sempre. Però aquests dubtes de la Junta eren comprensibles; perquè si bé Lluís M. Millet s'havia revelat com a compositor molt notable, com a director només se li coneixia el seu treball al capdavant d'una modesta entitat, l'Schola Orfeònica. i la conducció d'alguns assaigs de l'Orfeó durant l'època estival. Tanmateix, la Junta optà per una solució de continuïtat i així evità una ruptura peri llosa. Així, doncs. als quaranta anys Lluís M. Millet esdevingué director de la institució. Tot seguit designà els seus col·laboradors: joan Tomàs i).). Llongueres, vinculats per múltiples lligams a l'Orfeó. Una premissa indispensable per comprendre la trajectòria del nou mestre: Lluís M. Millct no disposà d'un cor dc veus notables i, evidentment, sense possessió de cap tècnica vocal. Tampoc ell. tot i el seu bagatge acadèmic impressionant, no havia pres classes dc direcció coral (una assignatura no compresa aleshores en els plans d'estudi del Conservatori Municipal de Música de Barcelona). És, doncs, comprensible que s'emmirallés en la forma dc fer del seu pare. En la pràctica diària, el treball de l'O rfeó s'articulà forma lment en dos fronts: a) Els assaigs parcia ls (en cordes separades: sopranos, contralts, tenors i barítons i baixos), nmmalment a càrrec dels dos subd irectors. b) Els assaigs dels dissabtes, amb Lluís M. Mi llet i totes les cordes juntes. Cada obra s'estud iava d'una forma exhaustiva, posant com a prioritat assolir una afinació impecable per passar després al fraseig i als matisos expressius. Òbviament, això comportava molt F RMC 266 6 -186 de temps. Motiu pel qual les actuacions no podien ser molt nombroses i s'havien de refusar moltes peticions provinents d'arreu del país. No cal dir que això s'agreujava en Ja preparació d'una obra simfonicocoral. Vaig ingressar-hi a l'inici de l'estudi de Ja Missa Solemnis de Beethoven, dominar Ja qual ens portà un any sencer de treball. n les audicions simfonicocorals, Lluís M. Millct, tot exigint-sc una acurada concertació general, posava més accent en les parts corals de l'obra. Com el seu pare, li costà cedir la batuta a altres directors (encara que alguna fos del prestigi universal com la de Mario Rossi); i no fou fins al 1962 que l'Orfeó cantà amb un altre director al capdavant: fou Pau Casa ls, arran de l'estrena del seu oratori El pessebre a les ciutats d'Assís. Florència i Tolosa de Llenguadoc. Segur del seu treball, Lluís M. Millet es resistí a ser judicat per qui no tingués una sòlida fonnació musical igual o superior a la seva; d'ací l'agra polèmica amb el crític de "Serra d'Or'' el 1962, en termes no sempre prou adients. En canvi, es ratificava en el seu criteti quan les crítiques favorables venien de gent experta o de compositors re- E El1959, Francis Poulenc elogià de manera superlativa la versió del seu Stabat Mater per l'Orfeó Català. IJevants de l'època. Heus-ne ací uns exemples: -El 1950, en unes actuacions a Madrid, el cor fou qualificat com "el mejor orfeón del mundo". -El 1952, en les audicions de la Missa en Si menor de Bach, es veié identificat en qui signava, que, en la seva versió, una aura mediterrània planà sobre l'austeritat bachiana. Especialment important fou l'opinió de Francis Poulenc, el qual, en assistir el 1959 a Ja primera audició del seu Stabat Mater, deixà un testimoniatge colpidor, d'elogiós, en el llibre d'honor de l'Entitat i ratificà una vegada i una altra que era la millor versió que mai havia sentit. I expressava l'adm iració per la senzillesa i seguretat amb què l'Orfeó resolgué un passatge extremament complicat en el qual el cor, després d'una pausa, entra amb un acord completament refractari al dels compassos anteriors. Un passatge que a Poulenc l'anguniejava sempre que sentia la seva obra i que veié com l'Orfeó el resolgué amb una seguretat per ell mai vista. En la mateixa línia s'inscriví Ja crítica a Ja versió d'El pessebre a Tolosa de Llenguadoc, que qualificà l'Orfeó com "una de les corals més prestigioses d'Europa". Fins aquí alguns referents escrits. Però Lluís M. Millet deixà un testimoniatge son01; no molt nombrós, però molt significatiu del nivell del seu Orfeó: a) Un àlbum de cançons de Nadal. b) Un àlbum amb els cora ls i els recitatius de la Passió de Bach, en què es demostra el treball que féu am b el tenor Gaietà Renom fin s a convertir-lo en un Evangelista modèlic, a semblança del que havia fet el seu pare amb Emili Vendrell l'any 1921. e) El monogràfic Disc Nicolau -amb tot el cicle montseJTatí-, guardonat amb el Premi Nacional del Disc de l'any 1960. d) Les subtilíssimes Set cançons harmonitzades per Eduard Toldrà. l un disc PANORAMA GRANOLLERS 18 120 6ENER 2007 JORNADES PEDAGÒGIQUES de cançons populars catalanes, harmonitzades pels més conspicus mestres de l'antiga Germanor. A tot això, s'hi ha d'afegir el gruix de cintes magnetofòniques, guardades a l'arxiu de l'Orfeó, amb enregistraments en directe de concerts a cappella, de la Passió de Bach, de l'Stabat Ma ter de Poulenc, de Les estacions de Haydn . del Cant espiritual de X. Monsalvatge i de Verge Maria de M. Blancafort. Externament, Lluís M. Millet semblava un home adust. Però aq uest aspecte era una defensa externa per encobrir una gran timidesa, fruit, probablement, d'una infantesa sense escalf matemal - la seva mare havia mort després del part- i viscuda sota l'ombra del seu pare i mestre -gairebé diria Mestre, en majúscula. I, tanmateix, era un home tendre. Un estiu, amb la meva esposa i la nostra filleta de ben pocs anys, li férem una visita al Masnou. I tot al llarg de la conversa, era entendridor veure com acaronava l'infant aquell home que era el terror dels estudiants de solfeig al Conservatori. el seu prestigi com a director, fou distingit amb diversos guardons: reclamat reiteradament com a jurat del Concurs Internacional d'Arezzo, director honorali de moltes entitats (entre les quals, I'Orfeón Donostiarra, un dels cors europeus de més renom. com també dc l'Orfeón Pamp lonés); aquest mateix nomenament li féu el seu Orfeó Català el 1977 en deixar la titulaiitat del Cor. que passà a mans del seu fill Lluís Millet i Loras, quan a ell se li accentuà la malaltia de Parkinson. Finalment acceptà amb agraïment i il·lusió que la Generalitat li atorgués la Creu de Sant Jordi l'any 1982. P Lluís M. Millet és una bau la important de la cadena de directors que, començant pel seu pare i seguint per tots els que han vingut després, han situat l'Orfeó en el lloc preeminent que avui li és reconegut en l'àmbit europeu. Lluís M. Millet (Barcelona. 21 de juny de 1906-19 de juliol de 1990) fou enterrat al Masnou. Caldrà que algú, algun dia, en faci una biografia exhaustiva; segur que tindrem el retrat d'un home important. L'esquela que anuncià la seva mort el qualificava de músic, una accepció més àmplia que la de director, encara que ho fos de l'Orfeó Català: ell coneixia, a fons, les possibilitats i limitacions del seu Cor; i per això no s'atr·ev1 a posar a estudi el seu difícil poema coral Any Mil sobre un text d'Angel Guimerà; una obra que -arran del centenari del seu naixement i el proper del Palau- fóra bo que l'actual Cor, tan ben preparat, pogués estrenar-la en homenatge (a més de les seves altres obres esdevingudes clàssiques: El rústec 11illancet. La sardana de l'abril, In paradisum i Missa sobre temes populars catalans, que fou la seva particular aportació a la renovació musical litúrgica després del Concili Vaticà li). Lamentablement. tot i que li fou reiteradament suggerit per moltes persones (i jo hi vaig insistir fins a la sacietat), no es decidí a escriure les seves memòries; haurien estat un testimoniatge revelador del món musical del seu temps amb un teslimoni des de primera línia i amb tota certesa molt amenes, perquè sabia manejar molt bé la ploma, com ho demostrà en les seves col·laboracions en la "Revista Musical Catalana .. de la primera època i en la polèmica que mantingué amb Oriol Martorell i Manuel Valls en les pàgines de la "Guia Musical" dels anys seixanta. . , ~e 266 [i perdoneu l'atreviment] La música a Finlàndia, Alemanya, Regne Unit, França, Estats Units ... Una proposta des de Catalunya. Amb: H. WESTERLUNO Sibelius Academy R. KAFURKE Musikhochschule de Rostock \ Univ~rsidad G. RUSINEK Complutense de Madrid C. RIERA E'scola J.M.Ruera Més informació: www.emruera.comj pagjjornades.php Escola Municípa/ de Música Josep M . Ruera ~ Ajuntament de Granollers 7 487 PANORAMA LLUfS M. MILLET El compositor A la mo rt del fundad or de l'Orfeó Català, Lluís Millel i Pagès, cJ 8 de desembre de 1941, el seu fill LJuis Marja va escriw'e "a la santa memòria del meu pare" el motet In paradisum, u na de les seves composicion s co rals m és sentides j e motives, en la seva adm. i ra ble simplicitat homòfona. I per LLUÍS MILLET Juís Maria Mi llet -dcl qual el passat 2 1 de juny es complí el centenari del naixement- cultivà la composició dc manera col·lateral. Per la seva formació acadèmica, i l'entorn en què visqué. comptava amb un solidíssim baga tge musical i la seva producció més significativa - datada majoritàriament dels anys trenta als seixanta del segle passat- és dc signe coral i liederístic. En aquesta producció aconsegueix trobar harmonies originals i suggerents i acredita un grcm gust i distinció. tot defugint qua lsevol estereotip rutinari. la el 1928 l'Orfeó li va estrenar El rústec 11illancet. una nadala breu i perfecta que ha esdevingut habi tual en el repertori dc moltes de les nostres entitats corals i que desvetl lava l'entusiasme de l'auditori amb aquell "1\l·le/uia catalans·· del text de Josep Ca mer. Entre les peccs breus i senzilles que també han esdevingut populars. cal esmentar La sarcla11a de l'abril. amb text de joan Llongueras, que resta com un model insuperable de sardana cora l. A partir dc l'any 1946, en què l'Orfeó fou autoritzat a reprendre Ics activitats públiques sota la direcció dc Lluís Ma ria Mi llct. una part substancial de Ics seves obres corals s'incorporaren al repertori del cor. Fou aquel l any que s'estrenà La relíquia. sobre una elegia de joan Alcover. un poema coral extens i elaborat que potser aconsegueix, entre l'obra coral del compositor, un punt àlgid d'identifïcació amb el seu nostàlgic contingut poètic. Personalment, no puc deixar d'associar-la a les circumstàncies dc la darrera etapa de la vida de Lluís Millet i Pagès. ni d'intuirhi una premon ició dels últims temps de Lluís Maria Millet: "Somni semblaria I el temps que ha volat I de la 11ida 111ia. I sense les ferides que el cor ha deixat. I sense les ferides que es tomen a obrir I quan veig que 110 11essa. I ni canta. ni plora, la folli del jardí''. El nexe genèric del "poema coral'' estableix un ll igam històric amb la tradició de l'escola de l'Orfeó i al mateix temps impel·lcix un cert procés de re- L RM-C 266 8 488 novació en la temàtica i la fisonomia musica l del gènere. A La relíquia, segueix la trilogia major de l'obra coral dc Lluís Maria Millet: el difícil Agar ( 184 7). sobre el poema bíblic dc joan Alcover. pel qual el compositor sentia una predilecció manifesta: l'ambiciosa Chora ( J948), a partir d'un text dc Josep M. de Sagarra, i el contundent Cany mil ( 1954), encara avui inèdit. sobre el poema d'Àngel Guimerà. Són obres a cappella de dificultat considerable. per la seva extensió i la laboriosa i dividida textura vocal, pensada per a un cor nombrós. com era en aquella època l'Orfeó Cata l ~t . ntre quasi una trentena d'obres corals, algunes inèdites o pràcticament desconegudes, s'hi detecta cu riosament poca in· flu ènt:ia litera l del cançoner tradicional: només una brevíssima glossa sobre un tema mallorquí -Vou, veri, rou ( 1946)- i una molt distingida harmonització d'una cançó de bressol del camp de Tarragona, Son sone/a t'ilw ara ( 1945). A més. cal esmentar una força extensa producció d'inspiració religiosa, en què podem comptar un nombre de cants ocasionals. himnes, càntics i goigs. o algunes peces polifòniques com, entre d'altres, el Rosc1ri a tres veus i orgue, dedica t a l'Escolania de Montserrat ( 1934- 1955) i l'evocadora Salve ¡'vJontserratina ( 1945) que alterna. com era tradicional, la melodia gregoriana amb seccions polifòniques. Fora del món coral. cal esmentar tres E Agar, Chora iEany mil formen la trilogia m ajor de l'obra coral de U uís M. Millet DEDICATÒRIA DE JOSEP M. DE SAGARRA AMB MOTIU DE L' ESTRENA DE CHORA distingides sardanes de joventut per a cobla (Solitud, Tan petiteta i Tardoral) i Dues improvisacions per a piano, dels anys seixanta, a banda de l'obra liedcrística. n la cançó per a veu i pia no. Lluís Maria Mil let es manifesta com a compositor esperonat pel plaer gratuït de la creació i per Ics seves pròpies afinitats literàries i ambientals de rerefons noucentista en l'aspecte cultural i de ressonàncies impressionistes en el llenguatge musical melòdic. harmònic i pianístic. En aquesta producció liederística, emmarcada en la gran n·adició de la lírica musical cata lana que, tot partint de la Renaixença arriba al darrer quart del segle XX. sorgeix una distinció musical innegable i un evident refinament expressiu. Un pot tTObar una substancial selecció d'aquesta obra liederística, suggerida pel mateix compositor, en l'edició d'homenatge de Divuit cançons (sobre textos dc Salvador Albert, Tomàs Garcés. Joan M. Guasch. Marià Manent, Pasqual Boada, Sebastià Sànchez juan, Baldomero [soma, Pilar Llongueres i el mateix compositor), que li l'o u oferta per l'Orfeó Cata là el 1977. en deixar la direcció de l'entitat després de trenta-un anys d'haver-la exercida amb un lliurament total. E l .I PANORAMA La voluntat de ser Hi ha personatges en Ja història, especiahnent membres de nissagues il·lustres, .l'obra dels quals ha estat sempre 1narcada per l'empremta fruniliar, i molles vegades els mèrits propis - per més que siguin notables- es veuran enfosqtúts per .l 'ombra de la fi gura paterna, sempre molt m és valorada. ~AUME CARBONELL i GUBERNA ------------------------------ n certa manera, aquest seria el cas de Lluís Maria Millet, al qual ens referim i recordem sempre com el fill del qui fou un dels fundadors i director de l'Orfeó Català. Una mica d'atenció a la figura de Lluís Maria Mi llet ens permetrà enfocar millor la seva tasca i ens farà adonar de la seva personalitat, i de l'esforç que va representar capitanejar l'Orfeó Català en una de les èpoques més dures que va viure l'entitat per moltes raons. Va néixer el 2 1 de juny de 1906 en el moment de creixement de l'Orfeó, i els seus primers anys van estar marcats per l'eufòria del moviment orfeònic que s'havia implantat arreu del país, i que havia convertit el seu pare en una personaütat cabdal de la vida musical cultural catalana. La seva formació musical es va dur a terme en el si de l'Orfeó, on va ingressar el 1913, on va estudiar amb Lluís Millet, joan Salvat, Francesc Pujol i josep Maria Comella. Posteriorment va completar estudis a l'Escola Municipal de Música, on va fer estudis de piano amb Joaquim Canals. i de contrapunt, fuga i orgue amb Vicenç Maria Gibert. Va ser professor en el si de l'Orfeó, i al Conservatori Municipal de Música, on va ensenyar estètica i història de la música; i també va ser professor de piano al Seminari Conciliar de Barcelona. Va ser mestre de capella de l'Església de Sant Felip eri de Barcelona, però la tasca més important la va dur a terme al capdavant de l'Orfeó Català, del qual va ser director entre 1946 i 197 7. Assumí la direcció de l'Orfeó Català succeint Francesc Pujol, traspassat el 1945. i es convertí en el cap visible de !"Orfeó en els moments difícils i decisius de la represa de les activitats, conscient del caràcter de símbol i punt de referència de l'Orfeó, i que per tant havia de mantenir una actitud de resistència, salvaguardant tot allò que podia representar l'Orfeó en aquells moments. Era necessària, doncs, una actitud d'afirmació de la personalitat pròpia (dins les possibilitats que imposava el règim franquista), conscient que qualsevol variació en relació amb l'etapa anterior a la guerra podia representar un punt de feblesa, dc con- E cialment cal esmentar la presentació a Barcelona de I'Stabat Ma ter dc Francis Pou lenc ( 1959). Pel que fa a la projecció internacional de l'Orfeó, cal destacar la participació que tingué en l'estrena a Europa de l'oratori El pessebre de Pau Casals ( 1962), amb el qual es viatjà a Assís. Florència i Tolosa de Llenguadoc. o va ser molt prolífic en la composició, acti vitat que, com en el cas del seu parc. va desenvolupar com a complement de la tasca principal de director. Hi destaca, òbviament. l'obra coral. que va inaugurar el 1928 amb El rústec villancet, amb text de josep Carner. una obra de joventut, amb regust popular propi del gènere, però no exempt de matisos delicats. Durant el decenni següent va definir els altres dos camps en què anys a venir havia de treballar amb més assiduïtat: l'obra dc caràcter religiós, i ellied. emmarcat en la tradició de la lírica catalana del nouccnts. Obres com el Rosari montserratí, per a tres veus i orgue ( 1935), i A Al/a ria Dolors ( 1938). respectivament. inauguraren aquestes facetes creatives. Durant els anys quaranta, ja amb responsabilitats més importants i al capdavant de l'Orfeó, va donar títols que no es desmarcaren d'aquesta línia inicial. En el terreny coral cal destacar l?epòs ( 1942); El plor dels degotalls. La relíquia ( 1946); Bruc i galzeran, Agar ( 1947); Cl1ora, La sardana de l'abril ( 1948): Maig, a segar vaig ( 1949). entre altres títols. L'obra religiosa d'aquesta època, tot i que també s'acostà al motel, en general s'escapa dc les estructures convenciona ls i s'inscriu en la tradició més popular, amb peccs com per exemple A la Mare de Déu de la Mercè ( 1945). la Missa inspirada en temes populars de Nadal ( 1967) o els Goigs a Sant Martí de Riells del Montseny. En els temps difícils en què Lluís Maria Millct va comandar l'Orfeó Català, va saber mantenir l'entitat al lloc que li COITesponia i li era propi. El lloc de la institució i l'ideal que representava, amb una ferotge hostilitat dels organismes de poder. i sabent, i veient, com altres maneres d'entendre el cant coral sorgien en aquells anys. I la seva vàlua va ser fonamenta l per a la continuïtat i el reconeixement de l'Orfeó Català. N seqüències greus en aquesta supervivència rcsistencial. La seva tasca davant de l'Orfeó es va basar, doncs, en la relectura del repertori propi, combinant-lo amb grans obres del repertori internacional, que tingueren un gran ressò cada cop que s'interpretaren, com el Requiem de Mozart, Les estacions de Haydn, la N01'e11a Simfonia i la Missa Solem nis dc Beethoven, l'Elies de Mendelssohn, la Missa en Si menor, la Passió segons sant Mateu i l'Oratori de Nadal de Bach, entre altres títols. Va tenir també una especial atenció vers els músics catalans del seu moment, i en aquest sentit cal destacar l'estrena del Cant espiritual de Xavier Montsalvatge ( 1960) arn b text de joan Maraga ll; l'oratori Verge Maria de Manuel Blancafort ( 1968); i també incorporà al repertori títols d'autors com Mompou i Toldrà. Paul Hindemith, i espe- En els temps dillc:ils en què va comandar l'Orfeó, va saber mantenir l'entitat en el lloc que li corresponia i li era propi. ~e 266 9 489 La imaginación no sabe ser simple. Las formas se transforman. Los cuerpos son incorpóreos. Los caprichos van y vienen. La realidad es cuestión de antojo. Hechizo. Asi es la imaginación. Exuberante. Llena de matices. Como todo lo que nos gusta. Brut Barroco. Hay cosas que sólo pueden ser asl. PANORAMA Virolai, Virolay, Birolay... realitat i mite El Virolai és m és que un cant pen sat p els rom eus que pujaven a Montserrat durant la darreria del segle XIX. per FRANCESC CORTÈS a composició dc Josep Rodoreda sobre text de jacint Verdaguer ha transcendit des de la fe, passant per la renovació catòlica empresa pel grup de Vic, el sentiment nacionalista català, fins a esdevenir un símbol d'identificació incontestable. El Virolay, o Birolay com era escrit al segle XIX, consistia en una baula més del conjunt d'actes que havien de festivar el mil·lenari de la "invenció" de la Verge, és a dir, la pretesa trobada de la imatge de la Moreneta. La data de 1880 era suposada per l'abat Muntadas en el llibre Montserrat. Su pasado, su presente y su porvenir ó lo que fue has/a su destrucciónene/año 1811... (Manresa, 1867). Muntadas cercava de donar una embranzida decisiva a la reconstrucció del monestir, en un estat lamentable després la Guen·a del Francès i dels repetits abandonaments del 1820 i el 1835. De fet , el 1861 trobem una junta de Restauración Artística encapçalada pel mateix Muntadas i per Víctor Balaguer, l'autor de tants simbols de la Renaixença catalana. A la darreria de 1879, el canonge Colle!, el bisbe de Barcelona -josé Urquinaona-, Jacint Verdaguer i l'integrista redactor de la "Revista Popular" Fèlix Sardà, es reuniren per planejar-ne els actes. La d iada central, a semblança dels jocs Florals de la Renaixença, havia de ser la celebració d'un certamen literari i musical el mateix 25 d'abril de 1880, dia en què s'esqueia elmil·lenari de la troballa de la imatge. El certamen literari havia d'atorgar dos premis: un a la millor oda a la Verge de Montserrat; el guanyador n'obtenia una arpa d'or i argent-igual com en els jocs Florals- , i a la millor llegenda sobre tema montserratí, que guanyà Verdaguer. El certan1en musical, per la seva banda, era anunciat des de "La Veu del Montserrat" el 25 de febrer de 1880 amb la publicació del Birolay de Verdaguer. Es convocava un premi a "la millor melodía popular ó una sola veu, pera que puga ésser cantada pels rumeus que vajan ó visitar a la Santíssima Verge en son poétich Sanwari''. 1 El guardó va consistir en un "fluviol d'or ab esmalts". S'ha de fer una justificació. Com molt bé resumí Collell, en aquells moments "Montserrat és lo cor de Catalunya, La fe santa n'ha fet un meravellós temple i l'amor de pàtria n'ha fet símbol de sa grandesa." La qüestió principal rau en la nova definició de Catalunya que en aquells moments estava portant a terme Collell des de "La Veu del Montserrat". i la coincidència amb Ja necessitat de desactivar el vessant ultraconservador del catolicisme militant. Les peregrinacions L \ \ ) a la muntanya sovintejaven ja en aquelles dates; entre els cants que entonaven els romeus dominaven textos com: "Ruja el infierno I brame Satan, I la fe en España I no morirtí", tot traspuant un caire reaccionari i bel·ligerant allunyat de les directrius marcades per Lleó Xlii. Cal recordar que Verdaguer al cap de poc, i en col·laboració amb Càndid Candi, creà un nou repertori musical devot amb els seus Càntics, per substituir peces cantades en castellà. algunes dels claretians, i altres de regust ranci. Per què Verdaguer emprà el tenne "virolai" en aquella composició? ovamenl apareix aquí la mà de Collell en suggerir d'emprar una hipotètica composició trobadoresca, el ''Rosa plasent", que havia estat copiada i transmesa per). Villanueva a la darre ria del segle XVlll. La peça formà part del Llibre vermell, manuscrit que el 1880 eslava perdut -no aparegué fïns al 1885, i encara no enquadernat d'aquell color. El vincle trobadoresc era decisiu per a ColleU: "L'únich que en Catalunya. hont tants se'n farian en temps dels tro11adors, ha sobreviscut ó la ofegadora torrentada de les vehines literatures amb altres cansons llatines y catalanes, per malaventura perdudes, que devian cantar los pelegrins en ses vetllades fervoroses dintre'/ temple de Montserrat." Abans. però, Víctor Balaguer havia escrit a A la verge de Montserrat: ''que els catalans anaven a la glòria I cantant el virolai de Montserrat. "2 A I ce11amen es presentaren prop d'una setantena d'obres. totes encapçalades per un lema;3 en sobre a part, hi constaven els autors. Aquesta llista d'autors s'ha perdut. El jurat estava integrat per Marià Obiols -<li rector del Conservatori del Liceu-, josep Marraco i Ferrer - mestre de capella de la catedral de Barcelona- i Joan Casamitjana - fundador de la Societat de Concerts Clàssics. josep Rodat-eda i Santigós, que havia presentat l'obra amb el lema "En terra y mar, oiu aqui us implora", va veure com l'obra es rebia amb diversitat de parers a la premsa de rèpoca.4 Al cap de poc aparegué un full volander, titulat Ecos del Milenario, que reproduïa els exemplars núm. 70, 32 i 31: "Para que se tenga una idea de la farsa que cobijan la mayor parle de cer/amenes musica/es veriflcados por la simple vista y a cencerros tapados, presenta mos una comparación en/re el BiJ·olay premiado y tres no premiados. "El Virolai presentat per icolau Manent va obtenir un accèssit. Entre d'altres, es presentaren tres exemplars en occità. dos provivents d'Avinyó i un de Bordeus, i dos en castellà. Feta la lectura de tots, és comprensi ble el capteniment davant el guanyador Rodoreda. De plimer, Rodoreda era poc conegut: fins al 1883 no va accedir a la direcció de la Banda Municipal de Barcelona -el 25 d'abril de 1880, però, el Virolai s'interpreta dues vegades, un cop cantat i un altre per una banda-: havia escrit el 1875 Les set paraules. i un Poema fantàstic. Però no encara la suggerent La nit al bosc (1883). Dirigia des del 1876la societat coral claveriana Euterpe. Rodoreda estava segons Apel·les Mestres "empapat de música moderna, 111agnerià fins al molls dels ossos. '' 5 El seu Virolai. en comparar-se amb la resta dels aspirants, és insòlit: una bona pa1t són esclits a ritme de marxa. alguns hatmonitzats en terceres -un tipus de solució que imitava el procedir popular de cantar a veus-. d'altres fins i tot tenen un regust a mélodie francesa. Tornant al testimoni de Mestres. Rodoreda sostenia una opinió contrària envers la música fàcilment cantable; deia Rodoreda: "La música popular vol dir música dolenta. La bo11a música 110 pot fer-se popular, no pol elitrar de ple en el poble ni arribar a ésser del seu domini. "6 D'aquí que el libel Ecos del Milenario prefetís les versions de Manent. de Palau o el de B. Frígola. ' esdevenidor del Virolai els anys següents indicava que aquest no arribaria a anelar. Només s'interpretava en diades assenyalades. però no pas diàriament. Posteriorment. n'escrigueren altres versions Lluís Romeu, A. Rodami lans, A. Ferrer, Càndid Candi, Lluís Ginestà. Joan Llongueras, O. Mas i Ser- racant, A. Massana, M. Mayral, R. Escofet, entre d'altres. Però només ha romàs el de Rodoreda. La crida radiofònica a les al'llles del 6 d'octubre de 1934 es va fer sobre el fons musical de La Santa Espina i del Virolai. Des del 1880 s'havia ''inve11tat una tradició", indestriable com diu el pare Massot de catalanitat, de romanitat, conservadorisme moderat i vitalitat. L ~e 266 NOTES: I. "La Veu del Montserrat·. any lli. 25 dc febrer de 1880. 2. La poesia es publicà per primera vegada el 1857 a Ics pàgines d'El Canceller. Aquella poesia li valguê el pseudònim de "Lo uobadorde Mom-;errm", com assen)ala Marina Cuccu. 3. Aclualmcnt es troben a l'arxiu dc Música del Monestir dc Mom serral uns 44 manuscri1s més unes còpies 1ardancs. en ire elles la de l'obra guanyadora dc Rodoreda. La resta no s'hi conserven. D'alguns d'aqucsls se o'ha fe1 recemmen1 un cnregislrumcnt. I els Virolais; recuperació de Viro· lais prescmlats al concurs e/1880. Barcelona. Fc· deració de Cors de Clavé. CL 2002. 4. La majorin dc les foms així ho apunten. fins Maur l\1. Boi\ a La ·corona poèlica". ·serra d'Or", num. 259. abril de t 981. pàg. 39-43. 5. Mel re<. A peles. Vob·es musicals. Barcelona: Sal· vador Bonavia. 1927, pàg. 75. 6. ld. /bid. pàg. 80-81. 11 -191 PANORAMA QUARANTA ANYS DE LA CORAL EL VIROLET Quan passat i futur s'agermanen RMC 266 El cap de selmana del17 i 18 del passat juny la Coral el Viro let celebrà el seu quaranlè aniver sari. Aquesta històrica entitat, fundada el 1966 per Jordi Casas corn a secció infan lil de la Coral Canliga dels Llu'isos de Gràcia, ha desvetllal en diverses gen eracions l'amor per la mús ica. I _R_A_s_ _ __ per ORIO_L_G ivotant entorn de Ja veu humana. potser l'instrument més portentós, expressiu i subtil que ex is te ix, El Virolet ha educat centenars d'infants tol submergint-los en conceptes com la tècnica vocal o la cançó popular catalana. mentre l'activitat diària els anava familiaritzant amb valors com la companyonia i el treball en grup. La festa de celebració, que va ocupar tot el cap de setmana, va incloure tallers infantils i un sopar de commemoració amb gairebé dos-cents participants el dissabte, i un extraordinari concert dc cloenda diumenge que va fer petita la plaça del ord, on totes les corals dc Lluïsos i un grup de músics van acompanyar la Coral el Virolet en la interpretació dels més variats estils musicals. Tot plegat palesa la volada d'una entitat que actualment viu un dels seus millors moments. amb 120 cantaires entre 4 i IS anys, 13 directors, que col·labora amb ent ila ts del país i de l'estranger -fa només un parell d'anys d' una trobadn a Holandn-, que realitza excursions. enregistraments i altres activitats lúdiques, i que lamentablement no sempre pol fer front a tota la demanda dc sol·licituds d'entrada; cada any IO o I S nens s'han de derivar cap a altres corals infantils del mateix bani. P 12 492 La col·laboració dc la Coral e l Virolet en el vint-i-cinquè aniversari de la Cora l Cantiga al Palau dc la Música ( 1986) o la seva intervenció en la clausura dels Jocs Paralímpics de Barcelona 92 són alguns dels episodis més brillants de l'entitat que l'any vinent té previst de participar en una trobada al Palau Sant Jordi amb 4.000 nens de tot Catalunya. elicitats, doncs, a la Coral el Virolet. l'èxit de la qual beu en gran part del fort arrelament que els moviments corals han viscut al nostre país, i de la tasca de la xarxa associativa i cultura l que ho ha fet possible. Si a un nivell immediat són els Lluïsos dc Gràcia -entitat històrica amb més de ISO anys. 1.200 socis i una incansable tasca cultural, social i educativa per bandera- els qui van bressolar les primeres i ulteriors passes de la Coral, tampoc no podem o bviar el paper de I'SCIC -Secretariat dc Corals Infantils de Catalunya-, del qualla mateixa Coral el Virolet fou cofundad ora el 1967. Aquesta entitat facil ita com gairebé ningú a Europa la feina de Ics més de 120 corals que engloba, tot recopilant música i promovent "la llengua, l'amistat i la disciplina" com a valors suprems. F O uan a l' inici de temporada en Pau (posem per cas) és dut pels pares de l'escola al seu primer dia de coral als Lluïsos, en Pau -diem-, de 4 anys, amb una barreja de curiositat, inconsciència, uns p1imers moments de desconcert i potser fins i tot alguna llàgtima serà el penúltim fonament d'una const111cció plÍStina que ens remunta a Sumèria, Egipte. Palestina i Grècia, on ja existien cors organitzats que el cristianisme redimensionà posteriorment amb els cors catedralicis. No és, però, fins al segle xx, amb l'aparició dels primers cors mixtos professionals no vinculats a àmbits eclesiàstics ni ope1ístics, que el cant coral s'estendrà amb gran rapidesa per tot el món occidental. A Catalunya, noms il·lustres com Josep Anselm Clavé, Lluís Millet o l'Oriol Martorell faran arrelar al nostre país aquesta fmma artística única, que ens transporta ineludiblement a un món ple de sensi bilitat i bellesa estètica, i que, amb una mica de sort i paciència, en Pau sabrà gaudir i conrear, tot passant a convertir-se en el penúltim exponent d'una tradició cultural la continuïtat de la qual queda garantida amb la seva presència, i la mà ferma, decidida i insubornable de corals com El Virolet. Per molts anys! PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA El doctor Ban yer es Filòsof, organista i bibliotecari Els seus amics li deien "Beethoven" des que es va veu re amb cor de fer sonar qualsevol teclat que se li posés al davant, que va ser ben avia t, tot just assolir l'edat de l'afaitat, però quan encara no donava el dret al vot. En r eali tat respon pel nostrat patronimic nobiliaei d'Hug, cognom Banyeres. E:l doctor Banyeres des qu e va deL~ar baldat un tribunal de tesi amb les seves brillants elucubracion s sobre la m etafísica de la música. per ANTON I BATISTA I doctor Banyeres sap molta música i la seva valentia a interpretar-la no té límits. Veu una partitura i la toca a vista. És clar que hi veu millor o pitjor, en quin cas, amb el seu proverbial sentit de l'hum01; per comptes d'usar els verbs a l'ús, "tocar", "interpretar", conjuga "destrossar". La frase completa, a tal l d'exemple, podria ser: ''Vaig a destrossar una fuga de Bach." El cert és que el to és necessàriament hiperbòlic, i Ics víctimes de les suposades destrosses en surten prou ben parades. Sigui dit que, a més a més dels dots interpretatius, el doctor Banyeres té un domini absolut de la sala de màquines de l'orgue, en coneix tots els recursos mecànics i el fa anar com si fos un teler. Quan agafa l' harmònium, també anomenat orgue expressiu, deixa anar l'aire ad libitum i el registre de registres que dóna nom a l'enginy. !"'expressió", pren tot el sentit de la paraula. Té un exhaustiu llibre inèdit sobre els orgues dc Catalunya, prologat per monsenyor Miscrachs, que cal esperar que algú editi. Com a oïdor de música. en consumeix compulsivament. però no més enllà de quan els sons es van multiplicar com els pans i els peixos i van passar del número ca ba lístic set a la dotzena . La referència evangèlica ve a tomb, perquè el doctor Banyeres és principalment un músic d'església. un dels últims kapellmeister en actiu, ara com a segon organista de la Seu de Lleida. bo/os a banda. Va assolir una de les màximes cotes, ad maiorem Dei gloriam , dirigint un petit conjunt instrumental-vocal que te- E nia com a organista l'esmentat monsenyor Miserachs. ni més ni menys que actual president del Pontifici Lnstitut de Música Sacra i antic organista papal. I quan Sisa va descobrir que la cançó El setè cel és més aviat un motet i necessitava un acompanyament per a orgue, va recórrer a ell: el doctor Banyeres va acompanyar un '·Setè cel". talment real, al Palau de la Música Catalana. ' L amistat del doctor Banyeres, la seva bondat i la seva saviesa m'acompanyen des de fa molts anys i han donat per a dotzenes de moments impressionants. Com ara quan va convèncer un antic plebà de Montblanc que la música era el vuitè sagrament. amb un disclii'S ple de citacions en llatí, perquè el doctor Banyeres no només tradueix del llatí: el parla! Els seus dots retòrics. però. són inacabables: també el vaig veure convèncer un guàrdia municipal que un senyal de prohibit aparcar. que va estar a punt de costar-li una multa, no era legal perquè no feia les mides que prescriu el Codi de circulació. I aquell probe servidor dc la llei va acabar veient la placa petita i demanant l'absolució. La disciplina per la qual el doctor Banyeres va assolir el cwu laude acadèmic és la filosofia. i ell naturalment en professa l'escolàstica. L'ha aplieadn sobretot a la música, però també l'ha ensenyada a promocions de batxillers que l'adoren -el vocabulmi no para dc ser còmplice. En aquesta branca del saber va ser honorat amb la lliçó inaugural d'un curs dc la Universitat dc Barcelona, va impartir una classe magistral a l'Escola Superior de Música dc Barcelona i se'n beneficien setmanalment els seus alumnes de l'Institut Balmesià. ambé exerceix com a bibliotecari del Seminari de Lleida. És la persona idònia , per tot el que s'ha dit de la seva pàtina litúrgica i perquè sens dubte, n'estic completament segur. és una peça única de l'espècie en extinció del lector de llibres. Ha llegit més llibres que pecadors hi havia a Sodoma ... Mira que si avui el vici excités el déu piròman que va calar foc a la Pentàpolis ... "La foguera dc Ics vanitats" fa ria real un foc etem afortunadament només mític. Acabo. Vol ia reivindicar el músic Banyeres, i amb ell tants i tants músics que mai no sortiran massa als diaris. que fan música i que l'ensenyen per fernos la vida més relativament entenedora. T RMC 266 13 493 ~ Un guardó m erescut nguany, entre els premis que atorga la Fundació Lluís Cm·ulla, hi ha hagut un guardó excepcionalment merescut: en l'apartat d'Acció Cívica Catalana ha estat premiat Manuel Cervera. Nascut a Barcelona i químic de professió, la seva vocació el féu destacar en el camp de la música coral: així, d'infant, va pertànyer a la secció infantil de l'Orfeó Català, sota Ja direcció del mestre Josep M. Comella. Molts anys després, quan anà a viure a Vilafranca del Penedès, s'integrà al Cor Nadalenc i convertí casa seva en el lloc d'assaig d'aquesta entitat durant molts anys i ell mateix hi cantà, sota la direcció de Josep Anton Huguet. La seva vocació no tenia límits; i per això creà el Cor Pòlifònk de Vilafranca, que dirigí durant molts anys i que es beneficià dels consells d'Oriol Martorell, esdevingut íntim am ic de Cervera. Després d'aquesta etapa, fundà laCoral de Sant Sadumí i la Coral Foix de Torrelles de Foix, on ell té una casa d'estiueig. També participà en el món associatiu com a membre del Secretariat dels Orfeons dc Catalunya i la Federació Catalana d'Entitats Corals (successores de l'antiga Germanor dels Orfeons de Catalunya), que es beneficiaren del seu consell com a director de llarga experiència. Encara, i per acabar, donà vida a l'Schola Gregoriana de Vilafranca, a semblança de la qual se n'han creat moltes d'altres arreu del país i l'activitat de les quals tingué, no fa gaires mesos, una manifestació pública exultant en una Trobada al monestir de Sant Victorià de Sant Cugat del Vallès. Des d'un volgut segon terme i amb tota discreció, Manuel Cervera és un dels homes que més ha treballat pel cant coral a Catalunya; i aquest guardó n'és el reconeixement públic i explícit. Sortosament, la seva modèstia i el seu caracter no l'envanirà i continuarà exercint estrènuament la seva vocació, que ha estat la particular manera de servir el paí~. des de la repressió franquista de la llarga postguerra fins a l'actual encara poc consolidada democràcia estatal. E RMC 266 14 494 per PERE ARTÍS . . . . Intimista Un nou espai per a la / musica ins fa uns anys Barcelona era una ciu tat orfe d'espais íntims per a la música de cambra i, com a conseqüència, d'una temporada estable de concerts d'aquest format. Aquella música que en els seus inicis sorgia espontàniament de l'afició d'un grup d'amics i familiars entorn del caliu d'una sala d'estar o a prop d'una llar de foc i que més endavant va derivar en la música de cort entom de la figura d'un noble o monarca, en els nostres dies per a molts només conserva un nom llevat de sentit i fins i tot d'identitat. "Cambra" implica intimitat i això és precisament el que la nova Sala de Cambra dc l'Auditori posa a l'abast del públic barceloní. Tot i que les dimensions i la capacitat d'aquesta sala -obra de l'arquitecte Rafael Moneo- puguin semblar excessives per a una sala d'aquestes característiques -pressupost i rendibilitat oblige-, la Sala de Cambra de l'Auditori ofereix unes prestacions i un entorn que fan possible aconsegui r el recolliment necessari per gaudir de la música dc petit format. El color fosc de la fusta. juntament amb l'excel·lent sonoritat -estudi acústic a càrrec d'Higini Arauque ofereix la sala i un espai i unes instaJ.Iacions intel·ligents, fan que l'espectador s'hi senti per sobre de tot còmode, una sensació ager- F manada amb la intimitat que és, en definitiva, una necessitat bàsica per gaudir de la música de cambra. En la inauguració -el 9 d'octubre de 2006- es va optar per un acte en què la sobrietat i el bon gust van anar del bracet de la professionalitat i bon fer dels músics encan·egats del concert inaugural. El Quartet Casals -primer grup de cambra resident de la temporada de concerts de la dita sala- va oferir un generós i heterogeni programa. En primer lloc van interpretar el Quartet de corda núm. 1 de Mozart - un dels primers compositors a fer madurar aquest gènere musical-, per continuar amb una obra encàrrec per a la inauguració, Etüden nach Kreutzer de Jordi Cervelló, en què a partir de cinc dels 42 estudis de Rodolphe Kreutzer, Cervelló elabora una revisió personal, carregada d'emocions contrastants i gran complexitat tècnica. Per finalitzar el concert, el Quartet Casals va escollir el Quartet de corda en Fa major de Maurice Ravel, subti l i ple de matisos i magníficament recreat. Com a propina, un gran encert: un moviment del quartet Vistes al mar d'Eduard Toldrà, tot entroncant amb l'extens repertori cambrístic català que esperem que tingui cabuda en aquesta nova i benvinguda sala. RRMC Un cor veneçolà, guanyador a Cantonigròs a Coral Antiphona de Maracaibo (Veneçuela) va aconseguir el primer premi de l'apartat més important de la darrera edició del Festival de Cantonigròs; és a dir, la de cors mixtos. Els classificats a continuació van ser The Mar·ibOt· Academic Choir d'Eslovènia, The Taipei County Teachcr's dc Taiwan i The Boy's Choir Sancti Nicolai de Polònia. En total, s'hi havien establert cinc categories. En la de cors infantils, el guanyador va ser The Children Choir Kamerton de Rússia; en la de cors femenins, The Maribor Academic Choir d'Eslovènia ja esmentat; en la de música popular, va reincidir la Coral Antiphona de Maracaibo; en la de danses populars, el grup Raska de Sèrbia, i, finalment, en la de danses populars infanti ls, el grup Pinymelis Oances Group de Lituània. Cap conjunt català no va aconseguir premi i de l'Estat espanyol només va merèixer distinció la coral Solo Voces Blancas de Molina de Segura (Múrcia) i l'Aikartasuna Oantza Taldea d' Euskadi. Les altres formacions premiades procedien de Colòmbia, Rússia, Ucraïna, Txèquia, Letònia, Romania i Croàcia, tot configurant un ampli ventall de presència internacional, fet que constitueix un dels trets més característics del Festival de Cantonigròs. L Salvador Pueyo, TANGENTS El recitat de cancans homenatj at a Colòmbia l compositor barceloní Salvador Pueyo va ser objecte d'un homenatge en el curs de la Semana Colombo-Catalana que es va celebrar a Bogotà entre el 18 i el 23 de setembre, promoguda per la Facultad de Artes y Conservatorio de Música de la Universitat de Bogotà, sota la iniciativa del professor Moisés Bertran. En aquesta setmana, ultra la interpretació de diverses composicions seves, Salvador Pueyo va oferir dues classes de composició i va pronunciar una conferència, alhora que va ser membre del jurat de la desena edició del Premi Ciutat de Bogotà de Composició. L'Orquestra del Conservatori dirigida per Salvador Brotons -que va impartir un taller de direcció- va oferir un concert amb obres d'ell mateix - Interrogants, op. 44- i Dos moviments simfònics de Pueyo. En un altre concert, la mateixa formació, també amb Brotons al capdavant, va interpretar la Simfonia Crepuscle de Pueyo en un programa que va fina litzar amb la Sinfonietta da carnera de Brotons. Alhora, els germans Lourdes i Lluís Pérez Molina van interpretar un programa íntegrament format per obres de compositors catalans: Homs, Taverna-Bech, Antoni-Olaf Sabater, Suríñach, Pueyo -Nocturns números I i 2-, l'esmentat Moisés Bertran i Montsalvatge. La representació catalana, així mateix va comptar amb la presència de l'Orquestra del Caos, que va interpretar un programa f01mat per obres de Josep Manuel Berenguer i Carlos Gómez. La clausura va constituir una miní marató de conjunts en què es va interpretar l'obra L'orant de Pedret, per a clarinet i flauta , del mateix Pueyo. :;) E rederic Roda. un gran amic que partia del concepte teatral, sostenia que en un recital, abans de cada cançó, s'havia precisament de recitar el text, traduït. L'alemany, el txec, el rus, que nodreixen una bona part del repertori líederístic, no són entenedors per a una part dels oients. I sostenia que àdhuc no tot el text s'entén encara que es canti en català o castellà. La lectura prèvia, doncs, permetria a l'auditori de fer-se càrrec del material que havia inspirat el músic a fer la cançó. A l'hora de la veritat, les pràctiques per facilitar el text han estat vàries. Una és acompanyar l'original amb la traducció al costat per poder anar seguint el que es canta. Té l'inconvenient que fa distanciar la ment dc l'actuació, tot produint com una doble atenció que dispersa el missatge musical. Tampoc les traduccions, que acostumen a maldar per un resultat poètic, no segueixen l'ordre de les paraules que es canten, especialment quan la construcció de la frase en la llengua original no correspon a la nostra ordenació gramatical. El mateix retret, malgrat que afavoreixi una mica més la simultaneïtat, pot fer-se de les sobreretolacions electròniques. Montserrat Alavedra, quan anava per països eslaus i cantava compositors d'aquí, acostumava a explicar una mica de què anaven les cançons. També ho fa, quan el públic no és avesat als recitals de lied, Ja mezzo lnés Moraleda amb especial gràcia. Hom, fins ara, si no entén llengües o pronúncies i no coneix prou bé el que es canta. en té prou quan el títol és explícit, com per exemple, Nit de primavera, que ja situa i permet imaginar el que es vulgui aconduït per la música i sovint de manera més rica que la de l'estricta poesia de la qual es parteix. Quan els títols no ajuden o no estan traduïts, aleshores la imaginació ha de campar pel seu compte. Fa poc s'ha iniciat un nou experiment. Ha passat amb el clarinetista Oriol Romaní i unes cançons de Joaquim l-loms. Homs va musícar diversos textos de Tagore, Carner, Valéry, Salvat-Papasseït i Espriu. I d'aquestes composicions en va versionar algunes per a clarinet sol. Romaní va arribar a la conclusió que era bo començar a recitar els textos que havien inspirat la cançó i tot seguit els interpretava amb el clarinet. Més endavant, per tal de no acumular a la funció de clarinetista la de recitadot~ n'ha fet ja en unes quantes sessions amb l'Anna llegint els textos. L'experiment ha funcionat. No hi ha, però, fórmules universals. Tol depèn. Així, quan sentim per TV3 alguna cançó de cantautor en la qual el text, abans. es recitat per Txè Arana, ens trobem sovint que és millor el recitat que la cançó que el segueix... F Ainhoa Arteta inaugura el cicle de l'Associació de Concerts de Reus l passat 20 d'octubre al Teatre Fortuny, la soprano basca, que va estar acompanyada pel pianista Rubén Fernandez Aguirre, va oferir obres de Gounod, Hahn, Poulenc, Saint-Saens, Ortega, Pujol, Obradors, Granados i Turína. Així, amb l'actuació de luxe d' Ainhoa Artela es va iniciar aquest cicle de concerts que, amb un total de nou (incloent-hi el d'Arteta), va continuar el passat 17 de novembre amb l'actuació de l'Orquestra Freixenet de l'Escola Superior de Música Reina Sofía, que va dirigir Jordi Savall, amb obres de Purcell. Marais, Bach i Boccherini. Aquest IS dc desembre s'escau l'actuació del Barcelona Modem Project. dirigit per Marc Moncusí i amb la soprano Alba Rosa Forasté. Interpretaran el Vals de l'Emperador, op. 437 d'Strauss/Schonberg i la Simfonia núm.4 de Mahler/Steín. Ja l'any que ve, el dia 4 de gener de 2007 l'Orquestra Simfònica de Sant Cugat, dirigida per josep Ferré, oferirà el tradicional Concert de Cap d'Any amb obres de Johann Strauss; i el elia 4 de març de 2007, el pianista Pau Casan oferirà un recital amb la proposta "Dc París a Buenos Aires tot passant per Catalunya", que inclou E obres de Salic. Debussy, Nin, Poulenc, Rodríguez Picó, Blancafort, Matalon i Ginastera. El dia I d'abril de 2007, l'Orfeó Reusenc oferirà el Concert de Setmana Santa (amb un repertori encara per determinar); i el dia 20 també d'abril de 2007 oferiran un concert els alumnes guanyadors del Premi Fi de Carrera del Conservatori de Vila-seca (del curs 2005-06). El 18 de maig de 2007, el tenor Francesc Ganigosa farà un recital amb obres de Fauré, Poulenc, Vaughan-Williams, Britten, Mom pou i ToldTà, i estarà acompanyat al piano per Alan Branch. Finalment, tancarà el cicle, el dia 8 de juny de 2007 l'actuació del Cor Vivaldi-Petits Cantors de Catalunya, dirigit per Òscar Boada (també al piano) i amb la col·laboració del contrabaixista Guillem Prats i el bateria Jordi Serrano, i oferirà el programa "Una vetllada de jazz amb el Cor Vivaldi" (obres de Porter. Berlin, Shaw, Gershwin, etc.). Tots els concerts tenen lloc al Teatre Fortuny de Reus a les 21.30 h, excepte el del dia 1 d'abril de 2007, que serà a Ja Prioral a les 20 h. La dírecció artística del cicle és a càrrec de Marc Moncusí. I per JORDI MALUQUER ~e 266 15 495 COBLA DEL SEU AFFM. Sr. Manuel Garcia Morante, geni harmonitzador del patrimoni cantant popular Estimat amic. RMC 2()6 Va ser bonic, aquell vespre a la Sala de Cambra del Palau de la Música, l'acte dc presentació del seu llibre Cançons tradicionals catalanes per a veu i piano. Feia goig veure les graderies de la Sala de Cambra del Palau absolutament ocupades per una colla d'amics de vostè. i de més que vostè. O sigui, d'allò que emanava de vostè. I va ser així perquè tot allò que ens convocà era matèria noble, des del mateix origen 11ns a la seva materialització: aquest volum esplèndidament editat per Tritò, que recull una vuitantena d'harmonitzacions de cançons tradicionals catalanes sàviament fetes per vostè. I naturalment. la seva persona, una de Ics fustes més inalterables del nostre massa vu lnerable cos musical català. l l'origen són precisament les cançons, les quals. creades des del més humil anonimat en racons ignots dels Països Catalans. en la seva puresa contenen l'essència -poèticade l'esperit musical català més genuí, més identificador. En aquesta obra seva, jo hi valoro dos aspectes fonamentals. El primer i més important. la seva sensibilitat, que el porta a comprendre i estimar entranyablement els valors que contenen aquestes cançons dintre de la seva aparent senzillesa. El segon. és la manera mestrívola com, en exacta conseqüència, tracta aquest material i l'eleva a la categoria d'obra gran. Afecte i ofici contlueixen íntimament i aleshores el resultat, per força, està tocat per la vara de la transcendència. I això tant val per a les cançons populars catalanes com per a les mallorquines, asturianes, andaluses, sefardites. càntabres i 11ns i tot japoneses que així mateix ha acarat. en una tasca vocacional i devocional d'un altíssim valor. Sobretot en uns moments en què -tal com vaig dir aquell dia- una línia de pensament dc base més, molt més interessada que no objectiva i cicntíl1ca, malda per menystenir els valors identitaris, tol defensant una mena d'esperanto cultural, en essència més provincià i esguerrat d'horitzons que no pas universal com es pretén demostrar i sobretot imposar. Vostè posa fites indestructibles, referències de validesa impecable i im perible, que sobreviuran a torrentades ocasionals per marcar el camí autèntic. I marcar camins -valors- autèntics és justament la tasca pròpia dels artistes, dels poetes autèntics. ¿lle d'afegir-hi quelcom més? Del seu affm. Jaume Comellas 16 <196 Michel Camilo i l'OSC guanyen el Grammy com a millor àlbum de clàssica amb Rhapsody in blue. Michel Camilo va ser el guanyador del Prem i Orammy Llatí en la categoria dc millor àlbum de clàssica atorgat per la National Acadcmy of Record ing Arts and Scicnccs pel disc Rhapsody in blue, que va enregistrar amb I'OBC i el director Emest Martínez lzquierdo. Rhapsody in blue va ser enregistrat entre els dies 2 i 4 de febrer de 2005 a l'Auditori. El repertori del disc es completa amb Concerto in F i Prelude núm. 2 de Oershwin. Els premis es van donar a conèixer el passat 2 de novembre a ova York. Amb la tardor, el renaixement ón dc contrastos, el de la cobla. Alguns membres dels sectors anomenats cultes de l'àmbit musical la consideren una sorollosa eina instrumental, adient poc ga ire més que per a la gresca folklòrica. i per contra. el públic folk la considera massa encarcarada per a la festa. Potser no fa prou temps que algunes cobles han adoptat ctiteris acústics i estètics equiparables als de les formacions instrumentals de caire simfònic com perquè el públic ··culte" se n'hagi pogut adonar. Potser també fa massa poc que la infranquejable estructura de la cobla actual tendeix a trencar-se i donar-se oxigen com perquè el públ ic més inquiet ho hagi copsat. En tot cas, aquesta mera exposició demostra la versatilitat de la cobla com a conjunt instrumental i fa veu re que. malgrat la joventut del concertisme simfòn ic per a cobla i de les experiències electròniques i dc mestissatge. el model de la cobla moderna ha donat molt de si i és prou modelable com perquè pugui diversificar les seves possibilitats. A Blanes s'ha estat desenvolupant els dan·ers dies el cicle Cobla de Tardor. que en la seva tercera edició ha presentat un programa més agosarat que mai. Per als amants de les propostes dc lOla la vida, s'hi van presentar dos espectacles dc tall clàssic però d'estètica innovadora. D'una banda, "Liecl: veu i cobla", nova proposta dc la cobla Ciutat de Girona que amb la pa rticipació dc la soprano Maite Mer fa un recorregut per la història dc la veu en la cobla; de l'altra. "Quatre visions contemporànies'', proposta que la Cobla Sant jordi ha construït amb obr·es de Marc Timón, Xavier Pagès. joan Lluís Moraleda i Francesc Cassú. Per a qui els agrada deixar-se sorprendre per les noves possibilitats estructurals i tímbriques, el Camí d'Apira que jorge Sa rraute ha concebut per a la Cobla Principal del Llobregat i el grup Tactequeté, i el Viatge a les estrelles d'una ci rcumstancia l Principa l dc Júpiter que s'atreveix amb la combinació amb un com bo de jazz tot remugant per l'erràtic rumb del sardanisme mitjançant l'oratori galàctic Els pla11etes de Marc Timón. El cicle es completava amb el concert de presentació de les obres premiades en el novè Concurs de Sardanes per a joves Compositors. concurs que de fet ha llaurat el camí per aiTibar a desenvolupar aquest cicle. Malgrat el caràcter amateur que predomina en la majoria de les formacions estables, el dinamisme del món de la cobla l'acosta a un estadi de dedicació professionalitzada. En aquest sentit, el cicle Cobla de Tardor ha estat un veritable aparador de les diverses orientacions que s'hi poden prendre i que demostren el renaixement estètic i formal que protagonitza la cobla i que l'allunyen de la pretesa tardor en què la instal·len alguns sectors culturals. M per JOSEP PASQUAL NOTICIAR I ltt:C.J¡(1,W;I Sortir a l'estran ger, opció irrenun ciable ormant part del cicle El Primer Palau, el passat 24 d'octubre va celebrar-se a la Sala de Cambra del Palau de la Música Catalana una taula rodona sobre el tema: "Necessitat dels joves músics de sortir a estudiar a l'estranger··. Amb conducció intel·ligent de Xavier Chavarria, hi van intervenir un aplec de professionals de notable nivell professiomd i coneixement del tema: la pianista Alba Ven tura, el flautista i pedagog Jaume Cortadellas (Conservatori del Liceu); el guitarrista, compositor i pedagog Feliu Casull (ESMUC): el pianista i així mateix pedagog Albert Atenelle (Escola de Música de Barcelona). i el violinista Jordan Tejedor. L'argument fonamental i insistit va ser la coincidència en la necessitat de tot jove músic de casa nostra de sortir a l'estranger. Malgrat que també va quedar clar que aquesta circumstància avui és menys irrenunciable que no ho era fa uns quants anys. Però malgrat que ara el país compta amb recursos en l'àmbit de la docència molt superiors, continuen havent-hi molts arguments que avalen l'esmentada exigència. Des del fet de descobrir noves realitats intrínsecament pedagògiques a, molt particularment, tot el que significa de descoberta d'uns ambients musicals molt més rics que els nostres, on es respira el fet musical amb una molt superior intensitat i on s'ofereix un ventall de possibilitats molt ampli. No es tracta, doncs, solament de qüestió estrictament de metodologia docent -que també és el cas-, sinó de manera especial de transpiració d'uns aires carregadíssims de vida musical en tots els aspectes. Es van plantejar qüestions com la dificu ltat que té el sistema pedagògic català de resoldre les exigències del mercat propi pel que fa a cursos de postgrau, limitades a un nombre dc places insufïcients, fet que obliga realment a sortir a l'estranger, o bé, què comporta el retorn a la realitat pròpia després d'anys d'estada a fora. I finalment un tema molt important: la problemàtica de la convalidació dels títols en un context a casa nosh·a fet de rigideses burocràtiques incomprensibles. RRMC F 'Die tote Stadt', millor espectac le líric de la temporada segons la crítica a versió de l'òpera Die tote Stadt d'Erich Wolfgang Korngold al Gran Teatre del Liceu ha estat l'espectacle més valorat per la crítica lírica barcelonina, convocada com cada any per l'entitat Amics del Liceu. lla estat considerada la miJior representació de la temporada 2005-06, alhora que el responsable de la dramatúrgia, Willy Decker, ha estat distingit com el millor dramaturg, i també de Sebastian Weiglc, - la tasca en genera l del qual s'ha va lorat en totes les seves aportacions-, s'ha fet esment especial per la d'aquesta òpera. Pel que fa al millor cantant masculí líric. l'escollit ha estat el tenor català josep Bros per la seva interpretació dc la sarsuela Luisa Perna nda en el Festival de Peralada. mentre que el L nomenament de mi llor cantant femenina ha recaigut en la soprano Angela Danoke per la seva versió dc Wozzeck al Gran Teatre del Liceu .. La consideració de millor cantant de concert ha recaigut en la mezzosoprano italiana Cecíl ia Bartoli pel concert que va oferir en el cicle Palau 100, i el de millor cantant de recital per a la soprano Anne Schwanenwilms pel recital que va oferir al Gran Teatre del Liceu. El prem i especial del jurat ha recaigut en la Schubertíada dc Vilabertran per la seva tasca de promoció delliederisme. significada especialment aquest any en el potent inici wb-e ls tres cicles de Franz Schubei"f a càrrec del baríton alemany I'VI1¡t thía ,1 Goeme. CONVOCATÒRIES 25è FESTIVAL DE CANTONIGRÒS. Competició i exhibició de m(•sica co ral mixta, veus iguals remenines, cors inranlils, cors per a música popular i grups de danses populars. Hi poden prendre par t grups de tot el món que compleixin el nivell artístic i rormatiu que estableix l'organització. El Festival se celebrarà a Cantonigròs (Osona), del 19 al22 de juUol de 2007. La data límit d' inscripció és el dia 3 1 de gener de 2007. Per a més inrormació, ob•·es que cal preparnr i la resta de condi cions de pa•·ticipació: Festival de Cootooigròs. Secretaria. Valèncin, 435, lr In. 08013 Barcelona. Tel.: 93 232 64 44 I 93 852 50 86. Fax: 93 246 36 03. A/e: fim c@fimc.es. lnternet: <www.limc.es>. ARS SUBTILIOR Vérí musica l om a les portes de N.adal. La música tornarà a fer-se més present que mai, la música volguda, la que ve de gust, la que necessitem tots els éssers humans; però també la no desitjada, la imposada. Una allau. un excés de música enllaunada serà grollerament subministrada a tort i a dret en indrets ben diversos. De fet, aquest fenomen s'esdevé durant tot l'any, però per Nadal s'accentua, es focalitza el repertori (que esdevé repetitiu i cansat) i s'implanta fins i tot a la via pública: és un magma sonor. una epidèmia subtil que ho envacLx tot. potser amb la sana(?) intenció d'alegrar l'ambient (''fa Nadal!"; quina mena de Nadal?) o senzillament per vendre més. És música ambiental, fil musical o muzak, un fcnomen de dubtosa innocuïtat que envaeix sense treva Ja nostm societat, un teló sonor suau. gairebé imperceptible però persistent que es pol sentir però no escoltar, ja siguin cançons populars, música comercial i lleugera o peces clàssiques. Però la música convertida en paper pintat. en simple decoració, no és altra cosa que contaminació acústica, pol·lució sonora, la manipulació i alteració artificial de l'entorn que patim tots d'una manera imposada. I com que Ics orelles no tenen "parpelles·•, no ens en podem protegir... Escoltar música ha de ser un acte de llibertat, no una imposició. Vivim en una mena d'horror l'Ocui, de por al buit, al silenci: ens cal omplir constan tment el nostre entorn d'activitat, de sons. dc paraules. d'imatges, d'estímuls de tota mena. Ens costa estar en silenci, i la presència indiscriminada de música en diversos espais agreuja la situació perquè també ens impedeix la introspecció, la interiorització d'idees, el silenci de la ment: no ens deixa pensar tranquils ni parlar amb nosaltres mateixos. El director d'orquesu11 Christopher Hogwood també manifestava en una entrevista aquesta inquietud: "Vivim en un món que ha oblidat el silenci i per tant 110 pot Palorar la música; per què li tenen tanta por, vostès, al silenci?·· Una entrevista que, curiosament, també va patir "interferències ambientals'" en forma de mu:ak: llogwo¡x!, visiblement molest, va fer notar al seu in.fèrlocutor aquella intromissió: "¿No nota aqur¡sfa musiqueta insípida?, el ji/musiêarés pol·lució sonora, és autènticament noc;il!Jl pér a la sensibilitat musical i jo crec qae també per al cervell. Això no és músi,Cú: ds Ull ridícul i depriment soroll que ens impedeix parlar amb tranquil·litat." Ja ho veieu: un fenomen alienant i deseducador, que esterili tza la nostra capacitat perceptiva, ens insensibilitza. i que tracta la música com un producte vulgar i perver-s. Com cada adal. ens haurem de refugiar en el nostre petit i particular món musical. S per XAVIER CHAVARRIA RMC 266 PANORAMA El Palau de les Arts de València Nou vaixell de la lírica En arribar a la Ciutat de les Arts i les Ciències de València, un té la sensació de trobarse de cop i volta en un satèHit del planeta Terra, talment com si estigu és en una nau espaciaJ - disseny arquitectònic exquisit, tot s'ha de dir- sense manual d'instruccion s i amb una sensació de desorientació absoluta qu e fa descoratjadora la recerca del cen tre d'operacions -com es podria qualificar el teatre d'òpera, l'única sala en ple rendiment actualment-, però hi percep que encara que l'odissea sigui per a gent m és valenta que eU, l'esforç haurà valgut la pena. I és cert, absolutament. per MERCEDES CONDE PONS i la contemplació extema de l'encisador monstre arquüectònic obra de Santiago Calatrava ja val la pena per si mateixa. estar assegut en una platea que fa olor de novíssima i veure com puja el teló en el moment en què la música de l'obertura de Fidelio dóna pas a l'inici de l'acció -amb una posada en escena de Picr'AIIi i un repartiment estratosfèric que eleven l'ànima assedegada d'artés una cosa que no només no té preu, sinó que paralitza el temps durant una mil·lèsima de segon, el suficient com per no oblidar la sensació mai més. Realment qui no sigui capaç de valorar aquest privilegi -probablement per primer cop tant a prop de casa- o bé no té el cor obert a la música o bé l'esnobisme li ofega la sensibi litat, que encara és més greu. Aquesta és la realitat. El Palau de les Arts vessa luxe, bellesa, qualitat, excelsitud musical en tots els nivells, però... un inici tan i tan aclaparador, ¿donarà pas a un equilibri sostenible? Francament. un pol deixar-se emportar per l'aclaparador efecte que l'estètica, l'art en definitiva. provoca en determinats moments. però per no morir ofegat, un ha de saber nedar -i se'm perdonarà el joc dc paraules, atès que la pràctica totalitat del Palau de les Arts i les Ciències està envoltat d'aigua- i en sortir d'allà no es pot evitar de pensar: ¿deu haver estat un somni? Quina màgia ha fet que jo hagi pogut viure això? Trista màgia, la dels diners -300 milions d'euros ha costat l'edifici i entre 55 i 62 milions es valora que és el cost total dc la primera temporada- que han permès exaltar els sentits: els de la vista per la brillantor i efectisme de l'edifici. i els de l'oïda, gràcies a un Fidelia en què la boca es desborda en enumerar els artistes que hi participen -Waltraud Mcier, Peter Seiffert, Matti Salminen- i un Zubin Mehta al podi que ha aconseguit una grandíssima feina en poc temps amb una orquestra potencialment immillorable, que el ro- S I®C 266 18 498 datge i l'àrdua feina de conjunt pot convertir en un referent de nivell mundial. I per si amb això no n'hi hagués prou. un concert Beethoven -Obertura Egmont, Concert per a piano i orquestra Emperador i Símfonía núm. 3, '' Heroica"- ben grandiloqüent, fins i tot en els títols del programa escollit amb Zubin Mehta a la batuta i Daniel Barenboim al piano: pensin un lloc on avui dia es pugui veure i sentir això en menys de 48 hores. De ben segur que a Espanya no hi ha ni tan sols memòria en València s'ha convertit en un dels referents mundials de la lírica.. Però, a quin preu? el passat. València s'ba convertit en un dels referents mundials de la lírica i va camí de fer-ho en l'àmbit simfònic. Però a quin preu? Doncs al preu més elevat de tot Europa en cost mitjà per funció i amb un percentatge de subvencions que és el més elevat dels atorgats a tot Espanya. Per posar un referent, produir una funció a València dobla el preu que costa al Liceu de Barcelona. De moment, l'èxit inicial ha estat indiscutible i els resultats difícilment millorables. Només cal preguntar-se -perquè el món real ho fa inevitable- si tot aquest satèl·lit musical instal·lat a Va lència és sostenible econòmicament i -potser en· cara més important- artísticament. Un té la sensació que quan l'star system perdi interès en la novetat i les programacions s'equilibrin quant a qua litat amb la resta de l'Estat espanyol i l'estranger, també ho farà el nombre de públic, massa capritxós quan ha tingut a l'abast un cotxe de marca i se li canvia de cop per un de funcional. Només el temps demostrarà si aquest vaixell de luxe no es transforma en un vaixell fantasma, sense rumb ni capità. PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT res grans noms de la di recció encapçalen aq uesta secció. Com és habitual, personalitats de la categoria de BARENBOIM, NAG ANO i el "nostre" EIJI OUE -de protagonisme destacat el passat mes d 'octubre a casa nostra- sempre tenen coses importants a dir, i ara no ha estat pas excepció. Un tema que ens ocupa força és l'estrena oficial de L'ORQUESTRA DEL PALAU DE LES ARTS D E VALÈNCIA i l'inici de la temporada d'òpera del mateix Palau, un projecte artístic sobred imensionat en recursos no sols a escala local sinó internacional, del qual s'ofereix una visió interessant recollida d'un reportatge molt complet. I que cadascú es faci les seves conclusions. T KENT NAGANO, preguntat primer per com s'ho farà per compaginar la titularitat de l'Òpera de Baviera amb la de la Simfònica de Montreal, i després sobre la cancel·lació de les representacions d'ldomeneo a la Deutsche Oper de Berlín: «-És evident que hauré de canviar la meva fonna de viure i de treballar. Això implica reduir molt les meves activitats com a director convidat en altres orquestres. Durant els darrers sis anys he compaginat també feines a Berlín i Los Angeles, però era diferent perquè a l'Opera de Los Angeles es feien nou o deu títols per temporada, mentre que a Munic N'ARRIBEM A FER UNA QUARANTENA! [ ...] No tinc res posta clara a aquest tema. El que sí que puc dir és que és sin istTe LIMITAR LA LLIBERTAT ARTÍSTICA. Sense cap mena de dubte, s'ha de mirar per la seguretat dels intèrprets i del públic, però la RETALLADA DELS DRETS D ' EXPRESSIÓ ARTÍSTICA és mol t perillosa.» Kent Nagano, entrevistat per Xavier Cester. "Avui", 3 d'octubre de 2006 «LA MÚSICA ÉS UNA ARMA DE DOBLE TALL, proporciona les armes necessàries per o blidar les dificultats del món, però també et dóna armes per entendre el món. [ ...] En els últims cinquanta anys la música s'ha convertit en una professió, però JA NO ÉS PART DE LA CULTURA GENERAL. La música no és a les escoles, ha perdut el seu lloc en la societat com a experiència humanística i cultural. Ara els músics són més tècnics i la tecnologia permet veure un concert en directe des de qualsevol lloc del món, però hi ha milions de persones a qui no els interessa. Hi ha hagut un divorci total entre les possibilitats d 'accés a la música i el seu paper existencial. [ ... ] Si no hi ha un canvi radical i la música s'ensenya a les escoles igual que la biologia o la literatura, la música desapareixerà, disminuirà l'interès del públic, se'n parlarà menys als diaris i els polítics diran que és elitista . .És un cercle viciós.» Daniel Barenboim. Marta Porter. "Avui ", 18 d'octubre de 2006 «Estic una mica sobrepassat pels esdeveniments, com en una lluna de mel, és un dels millors moments de la meva vida. Hi ha una COMUNIÓ ABSOLUTA ENTRE L'OBC I JO i això fa que tregui el millor de mi.» Eiji Oue. Teresa Bruna. "Avui", 20 d'octubre de 2006 «-Inauguraré la próxima temporada 2007 -2008, con un monografico consagrado a COMPOSfTOR ES CATALANES en un programa que llevaremes en nuestra primera salida internaciona l, una gira por Alemania aún por cerrar. l ... ] No hay fronteras entre los músicos que integran las plantillas de las orquestas, su ni vel de calidad es hoy mas a lto que nunca y la preparación técnica de los directores también; por eso el sonido de las orquestas es cada vez mas similar en todo el mundo. [ ...] LA ACÚSTICA DE UNA SALA es un factor clave para conseguir un sonido con personalidad y el Auditori tiene problemas acústicos, pcro existe tecnología adecuada para solucionar estos problemas y pienso exigir estos medios técnicos para corregir defectes. Lo esencial es que los músicos se puedan escuchar bien unos a o t ros y quiero trabaja r con ellos el balance o rquesta! a fondo. [ ...] No tiene sentido GRABAR EL GRAN REPERTORI O porque ya ex:isten cien tos de versiones. Hay que GRABAR COMPOSITORE S CATALANES y españo les, que son adetmls la base de las giras. combinados con obras de gancho del repertorio universal.» Eiji Oue. Javier Pérez Senz. "El País". 20 d'octubre de 2006 «-Potencialment e pucde competir [l'Orquesta del Palau dc les Arts de Valènciaj con las mejores orquestas del mundo, aunque queda mucho tTabajo» CLorin Maazel) «-La nucva orquesta puede considerarse una REFERENCIA EN EL PANORAMA ESPAÑOL. A pesar de que llevamos pocos ensayos, se ve enseguida. P01·que si haces una orquesta así, el resultado ha de ser casi inmed iato» (Magdalena Martínez, nauta solista) «-La intcndente del Palau de les Arts, la austríaca Helga Schmidt defendió desde el principio la creación de una orquesta y no la reconversión de, por ejemplo, la Orquesta de Valencia, de titularidad municipal como han hecho ot ras óperas. -UN SOLISTA COBRA CASI 60.000 EUROS AL AÑO (entre I 5.000 y 25.000 euros mas que la med ia de solistas de las orquestas españolas); el ayuda nte de solista 54.000 euros y el tutti 44.000 euros 1... ]. El gallega David Femandez, trompa solista. señala que en la Sinfónica de la Radio Bavara de Múnich y en la Sinfónica de Galícia COBRARA MENOS. -La intendent e y antigua asesora del Covent Carden reitera que e l CONTENIDO HA D E ESTAR A LA ALTURA DEL CONTJNENTE. -Camps [president de la Generalitat valenciana] d icc que la programación sera, "Ja de MAYOR CALIDAD QUE SE PUEDA DAR EN N INGUNA OTRA ÓPERA DEL MUNDO" y "compartira espacio" con el Real de Madrid y el Liceo de Barcelona. Anunció en el Coven! Carden que a la oferta tradicional dc sol y playa , Yalencia suma cultura. Para el PSPV-PSOE, sin embargo, el Palau es un "AUTÉNTICO DESPi tFARRO". Los socialistas han mostrado facturas de gastos en hoteles de Iujo (alguna dc mas de 2.000 euros la noche), lirnusinas y viajes dc primera clase, y considera desproporcionad es los sueldos de los responsables del Palau, como el de Schmidt, que supera los 156.000 EUROS, EL DOBLE DE SU HOMÓLOGO DEL T EATRO REAL. La intendencia especifica que ejerce dos funciones. -Al margcn de la polémica política, la venta de abonos para la primera temporada ha sido un éxito. Se han vendido casi 7.000. El mas caro cuesta 1.254 euros y 76 el mas barato (hay 80 butacas de nula o escasa visibilidad). La programación incluye las ó peras Fidelio, RMC 266 La Bohètne, Don Giovanni, La bé/Ie et la bête, La bruja, Cyrano de Bergerac, Simon Boccanegra, El oro del Rin y La valquíria.» Ferran Bono. "El País". 24 de setembre de 2006 «Parece pues claro que en el Palau de les Arts se aplica una gestió n expansiva. Se ha contratado a los dos D lRECTORES, MAAZEL Y MEHTA, QUE COBRAN MÀS POR ACTUACIÓN a esca la internacio na l (unos 45.000 euros, que en Yalcncia parecen haberse convertido ya en 70.000 en alguna ocasión) y con los que el Liceo y el Real no pucdcn contar al tencr un límite de cachet de 18.000 euros por función, límite que en Valencia se supera también con los cantantes.» Matino Rodríguez. "La Vanguardia". 24 d'octubre de 2006 19 499 PANORAMA A PROPÒSIT DE... Quaranta anys al capdavant del Cor Montserrat oan Coincidint amb a questa efemèride, el músic terrassenc h a deixat la direcció de l'entita t, m embre de la familia de corals nascudes fa mig segle gairebé com a ger manes. Alguns creuen que tant el model d'aquests cors com el de ls seu s directors avui serien irrepetibles. wc 266 per ALBERT TORRENS -No són poques les corals que estan celebrant entre quaranta anys i mig segle amb la figura d'un mateix director. Com s'explica aquest fenomen? -fo vaig ser un dels fundadors del Cor Montserrat i l'he dirigit durant quaranta anys i mig, per ser exactes. Actualment aquesta fórmula s'està extingint. Hi ha directors que hi estan tres anys, cinc, deu com a molt, però després marxen perquè reben ofertes millors. La situació ha canviat a millor: ara hi ha més formació, més cursos de direcció... Està bé que els directors hagin estudiat, que tinguin un títol i que puguin viure d'això. -En què es nota el fet que el director sigui professional pel que fa al funcionament intern del cor? -Hi ha directors que són molt professionals i que, a consciència. marquen una certa distància amb els COlltai res. Però en cors de cambra de frenta o quaranta persones, continua havent-hi una relació més propera. 20 500 asa s rofessor universitari, organista i director de cor. Personatge polifacètic com tants del seu ram, el pas per l'Escolania de MontseiTat el va predisposar sens dubte en gran mesura per a la música. En s rep aJ se u despatx de la Universilal Autònoma de Barcel on a , j aquest fet desvia l'atenció de la nostra conversa cap als aspectes formatius. Però pel que fa al món estri ctament coral, Joan Casals assegura que «s7zi estan produint canvis importants i molt interessants, tant musicalment com socialment'~ P la veu. Poden cantar en més d'un cor alhora, i un d'ells pot estar format per cantants escollits ad hoc per preparar un programa amb orquestra, per exemple. -Per què n'hi ha tan pocs, a Catalunya. de cors professionals? -No comptem amb els mitjans que tenen, per exemple, a Madrid, 011 n'hi ha quatre o cinc. Aquí no hi ha prou diners públics i a les empreses 110 els permeten desgravar prou com perquè els interessi ficar-s'hi. Sorgeix alguna iniciativa privada, però la fiscalitat no ajuda en aquest sentit. I els diners que s'hi gasten els patrocinadors privats, que no són pocs, posats en una Conselleria d'Educació com caldria, rendirien d'una altra manera. -Alguns diuen que el proper model coral serà el dels cantants professionals ... -Precisament perquè la figura del director de cor no estava professionalitzada, vostè s'ha dedicat a la docència. Com es veu la pedagogia musical des de l'àmbit universitari? -Pot ser. però jo crec més en un tipus de cors que ara ja es troben i que funcionen només per programes: són gent freelance, que estudia cant i que vol viure de la música i del seu instrument, -La universitat espanyola, per desgràcia, no és cap model de com encabir la música. Ara tot just fa pocs anys que hi ha entrat la música, i ho ha fet per dos vessants: el pedagògic i el musi- cològic. 1 pel que fa al musical, en tots els Països Catalans hi ha una sola universitat que la imparteixi, que és la UAB. Les altres universitats només tenen la música per preparar uns mestres que per llei han de rebre aquesta formació, i tot això en una diplomatura de tres anys en què fem el que podem. Per tant, a la universitat espanyola, la música hi és, però en mode menor. -La gent que es vulgui dedicar a la música, ¿ha de continuar acudint als conservatoris, doncs? -Últimament s'havia iniciat un procés que preveia la creació de la Facultat d'Art, que incloïa l'educació musical superior. Finalment s'ha desestimat aquesta opció i tot ha quedat tal com preveu la LOGSE. Per tant, la formació musical del cicle superior es continua impartint a les escoles i conservatoris superiors de música. Això fa que tant la recerca com els estudis de tercer cicle continuïn estant en mans de la universitat. És una llàstima, perquè novament s'ha perdut u110 ocasió de donar rang realment universitari als estudis musicals. Calma després de la tempesta PALAU 100. Staatskapelle Berlin. Dir.: Daniel Barenboim. Mahler. PALAU DE LA MÚSICA. lS D'OCTUBRE DE 2006. per Mercedes Conde Pons na nit de tempesta, amb llamps i trons que es re fl ectien als vitral ls del Pa lau de la Música i feien gairebé vibrar els vidres, va ser la convidada extraoficial a un concert molt esperat, tant per la magnitud de l'obra escollida com pels artifexs dc la versió. La Novena de Mah ler és l'última gran simfonia romàntica -'·post" o ''tardo", romàntica a gust del consumidor-, amb tots els seus anibuts. Per molt que Mahler encasellés les seves simfonies amb el qualificatiu de ''Nova Simfonia", és impossible deslligar la seva obra de tota una tradició anterior -gairebé cent cinquanta anys- que en evolució contínua va dur la música a aquella dilatació absoluta del so que en Mahler té el màxim exponent La Novena és la culminació d'aquest procés que aca- U ba de la mateixa manera com ho fa el darrer moviment dc la simfonia - un "Adagio Sehr langsam und noch zurückhaltend" (molt len t i reservat)-, am b discreció però alhora amb una elevada dignitat i una energia latent fins a la darrera nota, tot i la progressiva desintegració del so, al final pràcticament imperceptible. Mahler va escriure aquí el seu testament personal, el seu comiat a la vida, en pau -¿o no?-, segons com es vulgui interpretar la transcendent sonoritat del darrer moviment. Si en el primer moviment la presència del destí inexorable -la mort- és present de manera inequívoca, en el segon toma a la infància i joventut dels paisatges austríacs, amb dues formes típiques -elliindler i el valsque fan pensar en una mena de repàs de tota una vida, per enfortir-se en el tercer movi- ment, d'estat anímic fort i burlesc -com si es mofés de la mort-, per assu mir absolutament -en !'"Adagio"- la presència propera de la mot1. amb un sentiment dc sotmetiment que tant pot ser de pau espiritual com de resignació absoluta. De la versió de Barenboim es poden dir moltíssimes coses, començant per la seva magnífica comprensió de l'obra de Mahler -que accentua el caràcter contradictori de l'àn ima humana que tots duem a dins- fins a l'extens coneixement pròpiament arquitectonicomusical que va mostrar i que es reflecteix en la profunda unió d'una or- questra -Staatskapelle de Berlín- amb grans solistes individuals, però que toca en conjunt per crear un tot sonor únic, del qual es desprèn l'absoluta fe dels músics en el seu mestre director, d'un calisma de lideratge absolut. Llàstima que un cop més s'hagi de lamentar la manca de fmmes entre el públic: estossecs continuats. sorolls i sorollets, munnuracions excessives entre moviments i un "bravo'' ex:pel·lit abans de temps que va deixar la concurrència amb la sensació certa d' haver perdut la màgia que l'encís de la música del silenci produeix després d'un moment inefable. pot result·ar feble. tènue i apagat, a Mozart li devia resultar rodó, vellutat, dolç i amb possibilitats infinites: aquest és el so autèntic i original de la seva música i, sentint-lo, s'entén per què escrivia com escrivia; tocada així, la seva música adquireix una nova dimensió. Més qüestionable és la veracitat d'aquestes versions, l'autenticitat. Convertits en quintets amb piano, aquests tres concerts canvien de la nit al dia: muti lats la fusta, el metall i la densitat orquestral, no són adaptacions o reduccions, sinó obres d iferen ts. I a més no es té cap constància que aquestes peces s'haguessin interpretat mai en aquest format. És cert que Mozart va animar l'editor Seiber a publicar-nc també la versió per a quartet de corda i piano, però ho va fer exclusivament per raons comercials, per vendre més. Per tant, som davant d'un repertori imaginat i no pas infreqüent, d'un succedani de Mozart que funciona només com a curiositat, una música alegre i encantadora, directa i plena de concessions per guanyarse el públic vienès, tal com deia ell, "ni massa fàcil ni massa difícil, agradable a l'oïda sense caure en la pobrissalla, tan comprensible que un cotxer pugui cantarla de seguida"; obres representatives de l'ànima col·lectiva d'aquell públic més que no pas de l'ànima de Mozart. Un estil galant que va acabar abandonant, fart d'haver d'afalagar constantment la vulgaritat que regnava al seu voltant. Això sí: la magnífica interpretació del Coarteto Dialogue i de jonathan Waleson ens van fer sentir nobles vienesos del segle ~e 266 Imaginant Mozart CUARTETO DIALOGUE: Alexis Agua do i Jordi Coll, violins: Kepa Artetxe, viola: Mercedes Ruiz, violoncel. Jonathan Waleson, fortepiano. Mozart: Concerts per a piano núm. ll, 12 i 13 (K. 413-415). CAIXAFORUM. 29 D'OCTUBRE DE 2006. per Xavier Chavarria I tercer concert del Cicle Mozart Infreqüent va ser tot un viatge al passat, al temps de Mozart, a les seves sonoritats i al seu esperit. Sentint i veient e l Cuarteto Dialogue i el fortepianista jonathan Waleson resultava fàci l imaginar aquelles vetllades privades amb Haydn, Dittersdorf, Vanhall i el mateix Mozart tocant les seves obres de cambra davant quatre nobles embadalits. I aquest va ser el gran mèrit del concert: recrear, amb una interpretació molt destacada, la sonoritat, l'ambient, l'esperit, l'ànima del Mozart de joventut, del Mo- E zart feliç, ambiciós, acabat de casar, lluny del despòtic Colloredo i lliure com un pardal. Tots cinc músics van treure el màxim rendiment de la versió cambrística de l'onzè, dotzè i tretzè Concerts per a piano i orquestra, amb una lectura genuïna, juganera, extravertida, recreant-se en els aspectes lúdics, humorístics gairebé, i accentuant el virtuosisme de cartó pedra que tant agradava als vienesos. I si als melòmans del segle XXJ, avesats al so poderós dels sofisticats pianos actuals, el so del fortepiano ens XVIII. 21 501 ili:C•i¡(i.\(1 eR rT I e A Propostes per al futur Xl EL PRIMER PALAU. C. Herruz, trompeta (Haydn). E. Fernandez, piano (Mozart). A. Calvo, soprano (Mozart). S. Muf!oz, flauta (Montsalvatge). O. Cardona, clarinet (Weber). Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra. Dir.: Marzio Conti. IM. T. Sierra, piano (Haydn, Chopin, Brahms, Sancan). J. M. Alvarez, violf (Janacek, Montsalvatge i Sarasate). A. Giménez. piano acompanyant. I G. Salcedo, fagot (Rossini). Eun-Sun Hong, violoncel (Txaikovski). D. Kadouch, piano (Beethoven). Orquestra Simfònica del Vallès. Dir.: Uwe Mund. I J. Alonso, tenor. Roger Braun, piano acompanyant (Mozart, Schubert, Wolf, Strauss). F. Tristano Schlimé, piano (Schlimé, Berio, Frescobaldi, Stravinsky). PALAU DE LA MÚSICA. 27 DE SETEMBRE, 4 , 11 i 25 DE 2006 (RESPECTIVAMENT). per Francesc Taverna-Bech lobalment diríem que la participació va posar de manifest: solidesa, musicalitat i notable nivell tècnic de tots els participants. També podríem dir que tots els participants van tenir l'oportunitat de manifestar la seva opció com a concertistes de digníssima categoria, malgrat que la varietat anava des de les obres de pur lluïment virtuosístic fins a les de contingut altament poètic, per no dir filosòfic, com també per l'extensió del repertori interpretat -per a uns era solament una lleu mostra (reduïda a gairebé una obra), per a d'altres quasi posseïa l'extensió d'un recital individual. Una vegada més ens haurem dc limitar a manifestar succintament unes actuacions que per rig01~ exigència i brillantor mereixerien una glossa més detinguda en la personalitat i la qualitat de cadascun dels joves músics participants. Així, el trompetista Carles G I®C 266 Herruz va oferir una versió equilibrada i lúcida del Concert en Mi bemoll major de Haydn. Eduard Fernandez va exhjbir un pianisme poètic i de suggestiva coloració en el Concert en Sol major de Mozart. En el recitatiu i ària de concert "Bella mia fiamma, addio" de Mozart, la soprano Arantxa Calvo lluí la fermesa i transparència de la seva veu dúctil. La Sinfonietta Concert per a flauta i orquestra de Montsalvatge va trobar en el flautista Samuel Muñoz un traductor imaginatiu i de notable tensió emotiva. Quant a Ja clarinetista Ona Cardona, evidencià en la seva brillant lectura del rutilant Concert núm. 2 op. 74 de Weber, Ja facultat del veritable solista, ja sigui per la seguretat en el desenvolupament virtuosístic, com per comunicació vigorosa, de la seva dicció. Solidesa constructiva i el bon gust a l'hora d'aplicar coloració al discurs pianístic, van ésser unes virtuts que va lluir amb plena convicció Maria Teresa Sierra en la Sonata en Do major de Haydn i en la Tocata de Pierre Sancan, mentre que l'Scherzo núm. 2 op. 31 de Chopin i les Balades núm. 1 i 2 dc Brahms van resultar estrictament plausibles. Per la seva banda, el violinista José Manuel Alvarez Losada, puntualment acompanyat per Albert Atenelle, va oferir una equilibrada lectura de la quasi rapsòdica i complexa Sonata per a violí i piano de Janacek, juntament amb Tres policromies de Montsalvatge i una suggestiva traducció de la Fantasia de Carmen de Sarasa te. E n el tercer concert destacà la musicalitat i la subtilesa en la puntuació del fagotista Guillermo Salcedo, que va posar de manifest en la seva traducció del Concert per a fagot i orquestra de Rossini, mentre que la violoncel·lista Eun-Song Hon excel·lí en sonoritat i meca- nisme en les belles Variacions sobre un tema rococó de Txaikovski. Quant al pianista David Kadouch, va impressionar en una lectura apassionada i un pèl confusa del Concert Emperador de Beethoven. Finalment, en el darrer recital del cicle, el tenor Javier Alonso, amb la col·laboració de Roger Braun, un pianista acompanyant excel·lent, va oferir un extens programa que, anant des de Mozart a S trau ss i passant per Schubert i Wolf, va mostrar el seu bon gust en el fraseig i l'estructuració forma l de les obres, mentre que per la seva banda el pianista Francesco Tristano Schlimé, inclinant-se a l'aparatositat discursiva i a l'efusió excessivament personalista, va executar He/lo, una milliobra de la seva coUita, Cinc variacions de Berio, juntament amb el Tango i "Tres moviments" de Petruixka d'Stravinsky. Tant l'Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra, com l'Orquestra Simfònica del Vallès, dirigides respectivament per Marzio Conti i Uwe Mund, van contlibuir a l'èxit dels concerts respectius, amb Ja qual cosa el cicle de joves intèrprets El Primer Palau va assolir una altra fita important en la seva ja considerable trajectòtia entre les activitats concertístiques de la ciutat. Oue i OBC, en bona sintonia TEMPORADA OBC. Dir.: Eiji Oue. Albéniz: Suite Catalònia. Gerhard: Suite per a orquestra de corda. Mahler: Simfonia núm. S. l'AUDITORI. 21 D'OCTUBRE DE 2006. per Llufs Trullén ---------------------------------- l director Eiji Oue va estrenar la seva titularitat al capdavant de I'OBC amb un concert que va assolir un indiscutible èxit. Albéniz, Gerhard i Mahler van coincidir en un programa en el qual l'Orquestra va mostrar una predisposició i un lliurament interpretatiu que desitgem que siguin extensibles als concerts d'aquesta nova temporada. Oue va obrir la seva titularitat amb la Suite Catalò- E nia i el Concert per a orquestra de corda, dues obres breus però significatives, en les quals la diversitat estilística no va suposar obstacle per poder copsar una predisposició dels professors de l'Orquestra a seguir les passes marcades per un director detallista, precís en la claredat gestual, meticulós en els aspectes més recòndits. Versió amable i distesa dc la pàgina d'Albéniz i acurada en els aspectes més harmònics de l'obra de Gerhard van deixar entreveure una comunió entre OBC i director que augura un bon futur. L'Orquestra ha mostrat en el decurs dels darrers anys una predisposició interpretativa a l'hora d'afrontar obres de Bruckner, Strauss i Mahler, amb l'empremta de Decker sempre com a referent; per la seva banda, la influència que va exercir Bernstein - un dels grans mahlerians- sobre Oue resulta idènticament coneguda i significativa. Afrontar la celebèrrima Simfonia núm. 5 suposava, doncs, un repte i una trobada entre la sonoritat d'una orquestra hereva del segell profund, reflexiu i intimista de Decker i la visió més colossal, vehement i espectacular que va signar Bemstein. I la trobada entre una molt renovada OBC i Oue va resultar del tot fascinant. Plàstica, fortalesa, humor, drama, poesia, tensió, serenitat, nostàlgia ... , tot fluïa en el decurs de les tres parts am b una modèlica precisió en què el brillant treball dels solistes de I'OBC i l'aplom i ellHut·ament d'Oue confhll'en en tot moment per assolir l'essencial, un feliç retorn a la bellesa tardoromàntica i als postulats estètics que envolten la Viena de final de segle. Estrena de poca volada PALAU 100. Orquestra Simfònica de la Ràdio Hongaresa. Orfeó Català. María Espada, soprano. Zandra McMaster, mezzosoprano. Andrew Staples. tenor. Joan Martín-Royo, baix baríton. Dir.: Tamas Vasary. W. A. Mozart, Leopold Mozart. PALAU DE LA MÚSICA. 30 D'OCTUBRE DE 2006. per X.Ch. I concert extraordinari programat per Pa lau 100 presentava diversos a l·licients: la presència del músic hongarès Tamas Vasary com a director i pianista al capdavant de la que va ser la seva orquestra durant onze anys, però per sobre de tot l'estrena absoluta de la Missa en Do major de Leopold Mozart, una obra recuperada (no pas descoberta) ara fa quatre anys a la biblioteca de l'abadia de Sant Pere de Salzburg. Però les expectatives generades no van quedar satisfetes ni de bon tros. El Concert per a piano i orquestra núm. 21 de Mozart va obrir la vetllada i en va ser el millor. Tamas Vasary, que dirigia des del piano, va assumir tot el pes de l'obra am b una lectura madura i continguda, de so delica t i ple de sub tileses que malau- E radament l'orquestra, òrfena, absent i mancada d 'esperi t, ocul tava sovint; no obstant això, el geni de Vasary va sorgir en petites glopades en el Concert, especialment en les cadence del primer i tercer temps, d'una agilitat i n itidesa rema rcables, i en l'exquisida sonoritat d'alguns passatges del cèlebre segon moviment, tan fàcil de tocar com dificil d'interpretar. La primera part es va completar amb dues breus peces vocals del mateix Mozart. La cantata maçònica Maurerfreude K. 471, coetània del Concert> va tenir com a protagonista el tenor Andrew Staples, que va cantar amb veu vigorosa i timbrada, un pèl pesant, però correcta en tots els aspectes, i la participació testimonial de les veus masculines de l'Orfeó Català. El cor que lidera Josep Vila es va presentar amb uns efectius dràsticament reduïts (només quaranta-sis cantaires) i amb un so dispers, dèbil i poc inspirat que es va posar en evidència en el motel A ve Verum Corpus: la direcció subtil, continguda i extremament reposada de Vasary va ser resposta per l'Orfeó amb d igni tat però sense brillanto r ni tensió interna, fel que el va submergir en una afinació plo rosa sense arri bar a calar. El gran atractiu de la vetllada havia de ser l'estrena de la Missa en Do major de Leopold Mozart, composta el 1753 per a cor, solistes i orquestra. Però aquesta missa, tot i la seva extensió, és una obra monocroma, de paisatge anodí i discret, instal·lada perpètuament en un monòton Do major, d'instrumentació rudimentària i farcida de recursos ingenus i repetitius (portats a l'extrem en el Dona Nobis Pacem final). Ma laguanyat el quartet de solistes, quatre bones veus relegades al paper dc compa rses en unes àries breus i lacòniques que no permetien el lluïment: l'orquestra, que disposa de bons solistes, es va mostrar obedient però pàJ.lida de so; i tampoc no va ser la nit de l'Orfeó Català, justet de forces i de seguretat, imprecís en la dicció del text, poc àgil i amb esllavissades rítmiques en les fugues Propter magnam i Cum Sane/o Spiritu (especialment les veus femenines). Potser hi faltaven assajos i motivació: subsclivim completament la valoració d'un il·lustre director d'orquestra català: "Si una par- titura s'ha passat /ants anys oblidada en un arxiu, per alguna cosa deu ser!" ~e 266 L'èxit d'un clàssic operístic LA BOHÈME de Giacomo Puccini. Llibret: Giuseppe Giacosa i Luigi lllica. Miki Mori. Albert Montserrat. Montserrat Martí. Cartes Daza. Manel Esteve. Josep Pieres. Joan Caules. Orquestra Simfònica del Vallès. Cor dels Amics de l'Òpera de Sabadell. Dir. d'escena: Jordi Vilà. Dir. musical: José Collada. LA FARÀNDULA (SABADEll). 25 D'OCTUBRE DE 2006. per M.C.P. rogramar un títol sobradament conegut pot ser un risc o un avantatge a l'hora d 'aconseguir l'èxit en u na funció. Els Amics de l'Òpera de Sabadell acostumen a programa r aquest tipus de títols amb repartiments eminentment joves que en ocasions donen un gran resultat. Aquest és el cas de La Bohème amb què han obert la vint-i-cinquena temporada, gràcies a un repartiment jove, entusiasta i molt competent. Amb una posada en escena convencional i alguns gags ben aconseguits, la nova pro- P ducció de La Bohème deixa la pràctica totalitat de la responsabilitat escènica a les capacitats actorals dels intèrprets. Am b cantants joves això pot ser molt arriscat, ja q ue la manca d'experiència pot afavorir un excés d 'estatisme o un excés d' histrionisme. Tot i això, dins del cúmul de sorpreses amb què es va poder sortir del teatre, cal destacar la seriosa i convincent grandesa escènica de Manel Esteve-un Schaunard molt més protagonista que no habitualment- que va donar al seu personatge un rerefons d'humanitat. La seva inter- pretació va ajudar a lligar les escenes, a generar diàleg i cohesió entre la resta de personatges, fet que, a més de lloar, cal agrair. Vocalment, van haver-hi sorpreses en ambdós sentits. D'una banda, va ser molt favorable l'audició d'un Albert Montserrat que amb un paper com aquest es troba molt còmode, sobretot en el vessant dramàtic del rol i en un registre agut molt segur i convincent; aLxò sí, en la veu de pas el tenor va acusar una certa inseguretat que s'espera que pugui solucionar. Miki Mo ri va ass umir amb la professionalitat que la cm·acteri tza el rol de Mimi, amb una versió fi del a la partitura però sense grans aportacions personals. Per a alguns pot ser encara una sorpresa, però el rol de Marcello va permetre al baríton Carles Daza mostrar l'amplíssim ta- lent de què està dotat i unes condicions vocals idònies per al repertori italià; el seu timbre és especialment agradable a l'oïda i el seu dir està assentat en la vella escola Lírica; té davant un futur francament prometedor. La presència de Montserrat Marti en el repartiment va generar molta expectació, si bé el resultat no va ser del tot l'esperat; el rol de Musetta no és l'adequat a la seva tessitura i per donar-hi entitat va haver de refugiar-se en un artificiós histrionisme tant escènic com vocal que es va reflectir en un cant irregular en emissió. Molt correctes Josep Pieres i joan Caules com a Collinc i Benoit/Aicindoro, respectivament, i entusiastes el cor i l'orquestra, tot i una certa dificultat de José Collada a l'hora de mantenir encarrilats tots els elements de la funció. 23 503 Decker, Leonskaja i feliç fi de festa nMJORADA OBC. Elisabeth Leonskaja, piano. Cor Madrigal. Cor Lieder Càmera. Dir.: Franz·Paul Decker. J. S. Bach-Eigar: Fantasia i fuga en Do menor. Beethoven: Concert per a piano núm. 4. Brahms: N3nie. Cançó del destf. Danses hongareses núm. 5, 6, 20, 21. L'AUDITORI. 7 D'OCTUBRE DE 2006. per LL.T. l concert inaugural de I'OBC va estar marcat per un programa tan divers com sorprenent entre obres corals, concerts dc piano, danses honga reses i una Fantasia i jitga dc Bach-Elgar que per la seva grandiloqüència i magnitud semblava un retorn a obres del gust de Leopold Stokowski. Va ser un concert en el qual novament la E pianista Elisa beth Leonskaja tornava a actuar amb l'OBC després de la seva aparició just dos anys enrere interpretant el Concert per a piano núm. 2 de Rakhmàninov. Ara amb el Concert per a piano núm. 4 de Beethoven la pianista geOt·giana va mostrar una qualitat interpretativa inqüestionable, amb grans dosis de musicalitat, malgrat alguna impuresa tècnica en el decurs del moviment inicial. Versió que s'enfocava cap a l'amplitud de sonoritat, amb un Decker que cercava aquesta visió d'amplitud més a l'esti l d'un Leitner que en la línia de noves tendències interpretatives, i que conseqüentment exigia de la solista una major demanda dc pulsació. Versió en la qual van brillar els passatges més radiants, més dinàmics, més espontanis que es troben en el "Rondó" final, però que en definitiva van mostrar el talent d'una intèrpret que ja fora de programa va oferir un lntermezzo de Brahms. 1 amb Brahms i la participació coral es va entrar en la segona part. Decker, recordem-ho, re- centment guardonat amb la Creu de Sant jordi, va trobarse molt a gust amb una Orquestra i un cor perfectament sintonitzats cap a la recerca de la sensibilitat d'unes obres com Niinie i la Cançó del destí. Refinat, delicat, oníric, són qualificatius que poden descriure aquesta fe liç trobada interpretativa. Decker va tenir unes paraules cap al públic tot anunciant que després de tanta tristor calia màxima alegria i trencant l'atmosfera romàntica que ell mateix havia creat tan sàviament va endinsar-sc en el món de les Danses hongareses, fina l de festa per a un concert inaugural de temporada certament curiós quant a programació. Commemoració dels 75 anys de Guinjoan CICLE CELEBRACIONS. J. L. Téllez i B. Casablancas. Conjunt de violoncels. Amparo Lacruz, violoncel. Joan Enric Lluna, clarinet. Dir.: Nacho de Paz. LA PEDRERA. 3 D'OCTUBRE DE 2006. ~e per F.T.-B. 266 s pot dir que l'activitat musical dc Joan Guinjoan s'ha desenvolupat en un ampli ventall dc comeses. No solament ha estat un compositor compi'Omès am b el seu temps i la contemporaneïtat, sinó que ha estat pianista i director, a la vegada que promotor i organitzador de cicles concertístics. sigui des de E programes televisius, com des del Centre de Difusió de la Música Contemporània que creà a l'empara de l'Ajuntament de Barcelona; i a més, també exercí com a cd tic. Raó per la qual celebrar els seus setanta-cinc anys de vida va ésser no solament un homenatge absolutament justificat, sinó també assumit amb ve- rita ble reconeixement pels afeccionats i estaments musicals barcelonins. Així es posava de manifest amb l'assistència nombrosa de públic a l'acte que tingué lloc a l'Auditori de la Pedrera. Primer, Benet Casablancas glossà la important aportació estètica que signilica l'obra de Guinjoan, tol seguit l'escriptor josé Luis Tél lez va evocar la personalitat del compositor, destacant-ne la calidesa de la seva humanitat i la intensa activitat que ha desplegat tot al llarg de la seva trajectòria artística i la seva irrenunciable exigència en l'obra autèntica i ben feta. A tots aquests parlaments, Guinjoan donà un emocionada resposta d'agraïment amb unes paraules que testimoniaven la seva profunda fe en l'amistat i la companyonia, alhora que presentava les tres obres programades: l'Elegia (1996), monodia per a violoncel sol, que va interpretar amb ajustada dicció Amparo Lacruz; les Tres peces per a clarinet sol (1969) en magistral versió de Joan Enric Lluna, i Díptic (2000) per a vuit violoncels, que dirigí amb caràcter d'estrena a Espanya Nacho de Paz en una lectura de gran claredat i coloració suggestiva. Monogràfic Handel per obrir boca EUROCONCERT. Bach Consort Wien. Robin Johannsen, soprano. Florian Boesch, barfton. Dir.: Rubén Dubrovsky. Handel: Concert per a orgue i orquestra, op. 4 núm.l. 11 delirio amoroso. Apol/o e Dafne. PALAU DE LA MÚSICA. 17 D'OCTUBRE DE 2006. per LL.T. oncert inaugural de la temporada Euroconcert am b un programa monogràficament dedicat a Handel, en el qual el Bach Consort Wien oferia a més del Concert per a orgue, op. 4 núm. 1, dues cantates del compositor dc Saxònia que possiblement - i malgrat la seva bellesa- no havien estat encara mai interpretades al nostre país; con- C 24 504 cretament, li deliria amorosa i Apollo e Dafne. Després del seu debut a la Península ibèrica tres anys enrere, Euroconcerl novament convidava aquesta formació, els onze components de la qual van acompanyar les veus de Ja soprano Robin Johannscn i del baríton Florian Boesch, en un concert que una nit abans havien ofert a la mítica sala del Musikverein. Refinament i sensibilitat expressiva van esdevenir els eixos d'una versió que malgrat assolir una clara visió historicista, no deixava l'oportunitat d'afrontar una sèrie d'aspectes vinculats a les dinàmiques, amb els quals l'estricta rectitud donava pas a unes línies musicals de bells clarobscurs, de contrastos i d'efectes descriptius de colors summament delicats. Va sobresortir la veu de Johannsen, elegant en el registre baix, àgil en les co/oraturas, de gran control del fiat o i amb un registre central d'una densitat i una projecció diàfana. idoni pel sentit dramàtic que infon a les seves interpretacions. Gran treball de Florian Boesch en Ja cantata Apol·lo i Dafne i molt concretament en els esculls tècnics del darrer apartat, en què un prestissimo de ressons vivaldians i una demanda expressiva dramàtica eloqüent van posar a prova la seva veu de baríton, prou coneguda en diversos escenaris europeus. Amb música instrumental de Bach va cloure aquest concert inaugural d'una temporada que any rere any aporta fites musicals originals i de primer ordre interpretatiu. Acollida entusiast a de professors i estudiants a Rússia El quartet de guitarres Galiu, a Sant Petersburg mb un ple gairebé històric, segons afinnen els mateixos organitzadors, l'Escola va realitzar el 26 d 'octubre passat el seu concert de gala en el marc del Festival Internacional dels Conservatoris de Musica de Rússia, considerat el més important del país. L'ESMUC, convidada d'honor al festival, va articular un concert de dues parts sumant la presencia de professors i estudiants. El concert, celebrat a la sa la Glazunov del Conservatori Rimsky-Korsakov, es va iniciar amb la participació dels quintet de professors de música antiga format per Josep Borràs (baixó), Jean-Pierre Canihac (cometa), Daniel Lassalle (sacabutx), Béatrice Martin (cèmbal) i Emilio Moreno (violí barroc). Ja a la segona part, les estudiants integrants del Quartet de Guitarres Galiu (Maria Camahort, Marta Robles, Belisana Ruiz i Ekaterina Zaitseva), que dirigeix el guitarrista, compositor i professor de I'ESMUC Feliu Casull, amb la col·laboració de la mezzo Anoa Alàs, la cantaora Alba Carmona i Carles Cortés a la percussió, van fer aixecar el nombrós públic assistent a la sala amb un repertori extens que va combinar obres dc nova creació amb tocs clars del tlamenc. A El Festival Internacional de Conservatoris Superiors de Música que organitza el conservatori Rimsky-Korsakov de Sant Petcrsburg és una trobada única on només tenen accés els centres més prestigiosos del món (Guildha ll School of Music & Drama de Londres, Juilliard School de Nova York, el Conservatori Nacional de Música i Dansa de París i la Hoschschule für Musik de Viena, entre altres). El viatge de l'expedició catalana a Rússia va comptar amb el suport de l'Institut Ramon Llull de Promoció Exterior de la Cultura Catalana. Paral·lelament a la gala del conservatori, els professors i alumnes de l'ESMUC van realitzar altres actuacions a la ciutat de Sant Petersburg. Els estudiants van interpretar part del seu repertori a l'emblemàtica Fortalesa dc Pere i Pau, el primer assentament de a ciutat i un dels centres turís tics i símbol de la ciutat russa. Pel que fa als professors del Departament de Música Antiga de l'ESMUC, van realitzar una trobada matinal amb estudiants i professors del Conservatori Rimsky- Korsakov per tal de donar a conèixer els instruments i el repetiori originals. Els premis "El Primer Palau" recauen en estudiants de l'ESMUC Lpianista luxemburguès Francesco Tristano Schlimé, estudiant de I'ESMUC (formació continuada) amb el professor Jordi Camell, ha guanyat per unanimitat el premi "El Primer Palau 2006", dotat amb 6.000 cures i Medalla d'Or. El jurat ha valorat "molt positivament sense excepció" l'actuació de tots els músics que van intervenir en el cicle de joves intèrprets. Entre els guardonats hi ha, però, altres estudiants de l'ESMUC. La clarinetista Ona Cardona (que va finalitzar els seus estudis a l'Escola el curs passat) ha guanyat un dels tres accèssits dotats amb 1.500 euros i Medalla de Bronze, així com també el Premi de la Crítica, amb 1.000 euros per a l'adquisició de matetial musical. E 2 El pianista francès David Kadouch ha estat distingit amb un primer accèssit i Medalla de Plata; mentre que els dos accèssits restants del tercer premi han estat per al violinista josé Manuel Alvarez Losada i la violoncel·lista Eun-Sun Hong. Més premis L a primera estudiant titulada en Sonologia de I'ESMUC. Ariadna Alsina, ha estat guardonada amb una beca Phonos de Producció Audiovisual i Musical per a Joves Creadors. Alsina desenvoluparà un projecte d 'instaJ.Iació audiovisual interactiva anomenat ''Nickname: persona". ACTUALITAT ifj,i,(IJij Tret de sortida al cicle ''Els concerts de l'Acadèmia'' A mb un primer concert ti tulat Guitarres, veus i percussions, l'ESMUC va iniciar el 17 d'octubre passat el primer cicle estable articulat per l'Escola d'ençà de la seva creació. "Els concerts de l'Acadèm ia són ", segons afirma el director de l'ESMOC, Salvador M as, "la veu de l'Escola en allò que li és propi, l'activitat acadèmica, donant a conèixer a la ciutat i al país allò que es fa a I'ESMUC de portes endins". El pòrtic del cicle, seguit per més de dues-centes persones, va comptar amb la participació de l'actor Pere Arquillué, qui va llegir un fragment dels Diàlegs de l'Acadèmia de Sòcrates on Plató articula un discurs sòlid i perfectament actual en relació amb les virtuts de la música i el seu ensenyament. La trad ucció i adaptació del text original va anar a càrrec del poeta i traductor Manuel Forcano, també present a l'acte. "Els concerts de l'Acadèmia" consta de 17 concerts, tots de caràcter gratuït, que es realitzaran a la Sala Polivalent i la nova Sala de Cambra (únicament els tres concerts de presentació de la cobla, l'orquestra sim fònica i la big band de l'Escola, programats a fina l de gene r de 2007), ambdues ubicades a L'Auditori. Estilísticament, el cicle inclou actuacions de tots els àmbits instrumentals de l'Escola (Departament de Música Clàssica i Contemporània, tant en les disciplines orquestrals com en les no orquestrals; jazz i Música Moderna; Música Antiga i Música Tradicional) i també compta amb la col·laboració del Departament de Musicologia (que coordina i elabora els comen- taris que acompanyen cada programa de mà) i de Sonologia. Aquests últims, gràcies al treball d'alumnes i professors, enregistren cadascuna de les ses- sions del cicle, que també compta amb el suport de Catalunya Música. Pod~uo T ~O seguir la programació completa del ci~· cie de concerts a: www.esmuc. êàt. UESMUC, als Premis Catalunya d'Educació 20013 l conjunt Nins septet, format per estudiants de I'ESMUC del Departament de Jazz i Música Moderna, han estat els encarregats de realitzar el concert de cloenda de l'edició de 2006 dels Premis Catalunya d' Educació que atorga el Departament d'Educació i Universitats. La gala dc lliurament, celebrada el 16 de novem bre passat al Palau de la Música Catalana, va incloure la projecció d'un audiovisual amb música d'aquest septet integrat per: Sílvia Pérez Cruz (veu), Santi de la Rúbia (saxo tenor), Jaume Llombart (guitarra), Roger Mas (piano), Bori Albera (contrabaix), Ramon Prat (bateria) i Juan ma Nieto (bateria). Per acabar, els joves músics van interpretar una selecció de temes clàssics de musicals adaptats al terreny del jazz més avantguardista. I és que, en aquest sentit, els musicals presenten una clara solidesa didàctica dins el món jazzístic que s'adequa a les característiques pròpies d'aquest conjunt format per alumnes i exalumnes de l'Escola. ¡¡ ~ c~J>f E 3 ESMUC ifj.:Ciij ARTICLE Amb motiu del centenari del seu naixement, el professor Andrés Lewin-Richter presenta un recorregut per la vida i l'o bra del com positor català. Joaquim Roms ( 1906-2003) 1 per ANDR ÉS LEWIN-RICHTER J 4 ESMUC --------------------------------------- oaquim Homs és probablement el compositor català més intel·lectual del segle xx, una faceta que es deu tant als coneixements com als interessos del compositor. No és un músic tradicional ni tampoc no busca seguir la tradició; més aviat utilitza els mètodes tradicionals per explorar nous terrenys. Els seus coneixements científics com a enginyer industrial el van portar per camins matemàtics aplicats a la música, va buscar l'aplicació de les sèries i posteriorment va penetrar en Ja tècnica dodecatònica, com ell solia anomenar-la. Homs va viure una època difícil, i va arribar a ser un fenòmen aïllat, voluntàriament o involuntàriament. La realitat el convertí en un compositor únic, amb poques connexions amb el món musical tradicional, però amb moltes connexions amb el món social. La seva necessitat de compondre era art i no economia, Ics seves obres, en vida. van tenir una difusió limitada, perquè no trobava intèrprets adequats i amb prou professionalitat. per l'aïllament de les institucions musicals del seu entorn i per la creença que la seva música «era difícil». En les èpoques més dures només va trobar una certa ressonància i comprensió amb intèrprets estrangers, i això provocà que la seva obra s'interpretés de manera molt esporàdica. Els seus inicis com a músic van ser brillants: va acabar els estudis de violoncel el 1922, i les primeres composicions daten de 1925. A més, va compaginar la pràc tica de la música i la composició amb els estudis d'enginyeria industrial. És molt important el fet que dediqués tant temps a la pràctica de la música com a violoncel· lista en concerts a solo, amb piano. fonnant part de conjunts de cambra i fins i tot participant en l'Orquestra Pau Casals (la successora de la qual, actualment és l'O BC). ja que gràcies a aquest fet es va fer amo del repertori clàssic, que estudià a fons. La participació en grups intel·lectuals fou una constant durant tota la seva vida: de 1928 a 1936 participà com a violoncel·lista i organitzador en les sessions musicals que van tenir lloc a l'estudi de rarquitecte Ramon Sastre, i va mantenir un lligam amb Josep Bartomeu, que organitzà durant els anys cinquanta concerts gairebé setmanals a casa seva, al Jardí dels Tarongers de Pedralbes. També en aquells anys collaborà en les revistes Joia ( 1928) , Vibracions (1929-1930) i Rosa dels Vents (1936), com a comentatista i crític musical. El 193 1 compongué Duo declarinets, que constitueix el seu primer acostament al camp del dodecafonisme, i inicià els estudis ocasionals amb Robert Gerhard -classes d'harmonia, contrapunt i composició-. que s'estengueren fins al 1936. Amb aquest mantingué una relació de mestre i alumne i d'amistat fins a la mort de Gerhard. el1970. En acabar la carrera d'enginyer industrial. el 1929, pràcicament ja s'incorporà a l'empresa on va treballar tota la seva vida, fins que es va jubilar ell971, empresa que durant molts anys es conegué amb el nom de CAMPSA. Fou destinat a les instaJ.lacions de Cornellà de Llobregat, però el 1940 el traslladaren a les instal·lacions de Valèn- Com passava a molts dels compositors de la seva generació, el seu modus vivendi no depenia de la música ni d'activitats associades, com la interpretació o la docència. cia, com a càstig por haver servit la República. El1943 va tornar destinat a Barcelona, al seu punt d'origen laboral. Com passava a molts dels compositors de la seva generació, el seu modus vivendi no depenia de la música ni d·activitats associades (interpretació, docència, etc.), que Homs deixà de banda per concentrar-se en l'activitat professional i dedicar-se a la música com una segona professió «fms que vinguessin temps millors». Així ho van fer, també, els seus coetanis Xavier Montsalvatge i Manuel Valls, i la generació següent: Josep Maria Mestres Quadreny, Josep Soler i Xavier Benguerel, entre altres. V a presentar-se com a independent als festiva ls SJMC (Societat Internaciona l dc Música Contemporània), i les seves obres foren seleccionades en diverses ocasions; és el cas de Duo per a flauta i clarinet ( 1936), estrenat al Festival de París de 1936; Quartet de corda núm. 1 (1938), estrenat a Varsòvia el 1939, i Trio per a flauta, oboè i clarinet bai.\': ( 1954), estrenat a Estocolm el 1956. Aquesta danera és la primera obra en què utilitzà la tècnica dodecafònica en plenitud. El fet que fos inclòs al festival del STMC significa que la seva manera de compondre estava dins de les tendències més actuals de la música contemporània de l'època en l'àmbit internacional; en canvi, aquestes mateixes obres van quedar pràcticament desconegudes per al públic del seu entorn. Un dels aspectes més importants d 'Homs és la seva labor social: el fet de difond re els seus coneixements musicals en un entorn sociocultural que, a causa de l'aïllament del país, estava àvid de conèixer les noves tendències artístiques. El seu magisteri es va centrar en la música, i ens en queda com a testimoni la recopilació de textos publicada recentment, textos que foren llegits pel mateix compositor i que s'acompanyaven d'abundants exemples musicals procedents de la discoteca par- J ARTICLE iJj .~ iilij l J Dues fotografies retrospectives de Joaquim Homs 'J J ticular de Pere Casadevall, president del Club 49 (el qual es proveïa a les botigues d'Andorra). Aquesta feina va tenir com a marc el Club 49 del l-lot Club de Barcelona, i en moltes ocasions tingué lloc a la Sala Aixelà - una botiga d'imatge i so professional de la Rambla de Cata lunya- o a la Sala Gaspar - sala d'art molt compromesa amb l'art contemporani. Participà també en els concerts del mateix Club 49, en col·laboració amb Joventuts Musicals de Barcelona i Música Obet1a, i en els concerts de Casa Bartomeu, els de casa del Dr. joan Obiols, i de La Ricarda de Ricardo Gomis. Si bé no va participar en els grups de compositors que es van formar abans de la Guerra Civil, tampoc no participà en el Grupo Manuel de Falla, amb seu a l'Institut Francès de Barcelona: probablement el seu caràcter de recuperació nacionalista no li va interessar. En canvi, sí que acceptà la ctida que féu un grup de compositors format per). M. Mestres Quad reny. Xavier Bengue rel i josep Soler (al qual s'a fegí joan Gu injoan), per formar-ne part i actuar com a líder espiritual, gràcies als seus contactes amb l'exterior via Robert Gerhard i a una certa aura de mode rni ta t que tenia la seva obra. També participà, com a resultat de la formació d'aquest grup de compositors, en la fundació i el finançament del Conjunt Català de Música Comtemporània, operació que es dugué a terme conjuntament amb les Joventuts Musicals de Barcelona i l'Institut Francès. Finalment, el 1974, aq uest grup de compositors es va converti r en el nucli fun- dacional de l' Associació Catalana de Compositors, de la qual fou el primer president i qui donava la cara en tots els tràmits. obra d'Homs es pot dividir cronològicament en tres grans periodes: l' inicial, d'aprenentatge, arriba fins al 1938. El període intermedi, de soledat i maduració, fou molt influït per Robert Gerhard, el seu mestre des de la llunyania , i s'estén fms a la mort el 1967 de la seva esposa. Pietat Fornesa, que va representar un cop existencial molt dur per a ell. El tercer període, de maduresa, s'inicià amb Presències (I 967), un record de la seva esposa, i va ser una etapa de gran productivitat i reconeixement per al compositor. El període inicial segurament fou de caire optimista, ja que Homs compartia Ja seva activitat musical com a violoncel·lista i compositor amb les pri- L ' Un aspecte important d'Hams és la seva labor social: la difusió dels seus coneixements en un entorn sociocultural que estava àvid de conèixer les noves tendències artístiques. meres estrenes públiques i !"activitat professional com a enginyer, en aquell temps una carTera d'enorme prestigi social. Sens dubte aquesta etapa culmina amb la selecció i interpretació de la seva obra al xv Festival de la Societat Internacional de Música Contemporània de París el 193 7 i al XVII Festiva l de Yarsòvia. El «bandejament» professional a València (1940-1943) no fou un obstacle per a la seva creativitat: en són bones proves la Sonata per a violí sol ( 1941 ) i Ocells perduts ( 1940) -cicle de deu cançons per a veu i piano, sobre textos de Rabindranath Tagore. Totes dues han estat molt interpretades i continuen sent obres capitals en la seva producció. Són obres amb un estil molt personal, derivat de l'aprenentatge amb Gerhard. I retom a Barcelona marcà l'inici d'un període de producció restringida per la falta de possibilitats d'estrenar obres, en particular durant els anys quaranta i cinquanta, situació que començà a normalitzar-se cap a 1960 (concerts del Club 49-Música Oberta, joventuts Musicals de Barcelona. Festival Internacional de Música de Barcelona) . D'aquest període cal destacar els quartets de corda (núm. 2 a 6) i les cançons i obres de cambra per a conjunts instrumentals poc habituals. Aquest és el període en què el compositor no fa concessions als intèrprets: compon segons pautes preestablertes que desemboquen a poc a poc en la utilizació del siste- E 5 ESMUC IJj.~ lili ARTICLE ma dodecafònic. Una època d'introversió a la recerca de la màxima expressió amb el mínim d'elements, i d'obres que el públic amb prou feines coneix i que li conferiran una aura de compositor «difícil». És molt interessant estudiar la producció de 1939 a 1966, ja que apunta una sèrie de claus sobre la seva situació personal. Entre 1939 i 1949, ambdós inclosos, Homs va compondre vinti-quatre obres, de les quals només es van donar a conèixer Variacions sobre una melodia popular catalana per a piano (1943) i la Sonata núm. 1 per a piano (1945), estrenades totes dues per la pianista belga Pauline Marcelle poc després de la seva data de composició. Entre 1950 i 1959, va compondre vinti-sis obres i en va estrenar quatre del peñode 1939-1949 més nou del mateix període, d'entre les quals destaca el Quartet de corda nLÍm. 3 ( 1950, estrenat el 1952) , el cicle de cançons Cementiri de Sinera ( 1952, estrenat e l 1953), el Trio per a j7auta, vio/f i clarinet baix ( 1953, estrenat el 1954 a la BBC), el Trio per a flauta, oboè i clarinet baix ( 1954, estrenat el 1956 per representar Espanya al Festival SJMC d'Estocolm) i Música per a arpa, flauta, oboè i clarinet baix ( 1955, estrenat el 1956). Podem observar que en aquest peñode Homs ja ha establert la seva reputació com a compositor i arriba a estrenar algunes obres un cop compostes o en té assegurada l'estrena gràcies a la formació de certs grups instrumentals disposats a interpretar Ics seves obres. Aquestes estrenes no sempre van agradar al compositor: hi havia moltes deficiències interpretatives per part dels músics locals i poca flexibilitat per part dels instrumentistes, que més aviat tocaven «al seu aire». ntre 1960 i 1966la situació va millorar: va compondre vinti-set obres, de les quals en va estrenar catorze poc temps després de de la seva composició, i n'estrenà sis més de la producció anterior. Entre aquestes darreres destaquen Les E hores -4 poemes de Salvador Espriu ( 1956, estrenada el 1961), Via cru ci s per a recitador i quartet de corda, amb tambor ( 1958, estrenada el 1961), Quartet de corda núm. 5 ( 1960, estrenada el 1963), El caminant i el mur ( 1962, estrenada el mateix any), Quartet de corda ntím. 6 (composta i estre- 6 BSMUC nada e l 1966). En aq uest període ja s'entreveu una maduresa plena i una gran dedicació a la composició, que altema posicions experimentals amb posicions més assequibles per al públic tradicional, sobretot en les cançons. en què privilegia el text amb el suport de la música, atorgant-li tota la seva força expressiva. En aquest tipus d 'obres ens recorda molt Mom pou, amb el qual es D'esquerra a dreta: Xavier Montsalvatge, Joaquim Homs, Frederic Mompou i Manuel Valls poden establir certs paral·lelismes pel que fa a resultats sonors. Homs sentia una gran predilecció per la poesia i va saber donar sentit musical als textos, la qual cosa queda particularment ben reflectida en les seves obres sobre textos de Tagore i Espriu, tots en català. El seu treball en el camp dellied català fou molt important; de fet n'és un dels compositors més representatius. En aquest període intetmedi són també molt importants els quartets de corda, als quals cal afegir el Viacrucis. Aquestes obres s'han interpretat molt poques vegades, i es poden considerar com a capitals en la producció d'Hams, ja que segueixen pas a pas la seva evolució com a compositor i són expressió sense límits. El compositor s'até al cànon romàntic del gènere i deixa anar la seva imaginació, en tres o quatre moviments. Els seus dos quartets posteriors a 1966, el núm. 7 ( 1968) i el núm. 8 (1974) serien relativament breus i en un sol moviment; és a dir, són quartets comprimits. Tots aq uests quartets han de ser interpretats per grups d'alt nivell, però aquest és un element del qual hi ha hagut una gran mancança a la ciutat de Barcelona. A partir de 1967, i a pesar del dur cop sentimental que sofrí Joaquim Homs, es produí un gran canvi exte1ior i interior en el compositor. Obtingué el Premi Ciutat de Barcelona el 1967 amb Presències-? moviments per a orquestra, que fou l'única obra que compongué aq uell any. Una obra amb un fort sentit autobiogràfic, de la qual es va difondre ràpidament la reducció per a piano, mentre que l'estrena de l'obra orquesta! no es féu fins al 1970. Gràcies a aquest canvi doble, unit a la seva jubilació el 1971, Homs es tomà més assequible, va prendre més contacte amb músics locals i va compondre més obres ad hoc, d'acord amb les ocasions que es presentaven. Fruit d'això seran els múltiples soliJoquis, monòlegs, estudis, seqüències, per a un o diversos instruments. Però el gran esforç el dedica a obres orquestrals: Simfonia breu (l972), Dos soliloquis (1973), Díptic (1973), Biofonia (1982), Memoràlia ( 1989) i Derivacions ( 1990), i a obres dedicades al Conjunt Català de Música Contemporània o al Diabolus in Musica, com ara Octet de vent ( 1968), Heptandre (1969), Impromptu per a JO ( 1969), Música per a 11-in memoriam joan Prats ( 1971) i Nonet-A la memòria de Manuel de Falla (1979). partir de 1991 la seva producció es redueix a obres de menys durada, a mode de records i revisions, pero destaquen els solos per a violoncel. Cal tenir en compte que moltes de les dan·eres obres encara estan per estrenar, i a poc a poc van apareixent solistes interessats a propagar l'obra de joaquim Homs. Com que en vida li va costar molt ser explícit sobre la seva obra, ara està en mans dels musicòlegs el fet de donar rellevància a la seva producció. S'espera amb interès la tesi doctoral que està preparant Ignacio Valdés, doctorand de la Universitat d'Oviedo, sota la tutoria de Marta Cureses. En ocasió del centenari del composi tor, s'ha creat una pàgina web molt il·lush·ativa que pot servir per ampliar la inf01mació d'aquest article: www.jo- A aquimhoms.org. Andrés Lewin-Richter és compositor d'obres musicals utilizant especialment mitjans electroacústics. Fou un dels fundadors de Phonos Fundació Privada, i actualment n'és el director executiu. I AGENDA IJj$111"1 Activitats desem bre 2006 Eis Concerts de l'Acadèmia (L'Auditori, Sala 3, Tete Montoliu. Lepant, 150. Barcelona) Jazz a la Mozart Dia 12, 19 h En el 250 an iversari del naixement del compositor austríac. Programa: W. A. MOZART. Petita serenata, K. 525 (arranjaments de Manel Camp) Allegro Romanzo Menuetto Rondó ARNAl BAllESTER Sonata en do major, K. 545 Allegro Andante Intèrprets: Llibert Fortuny, saxo; Manel Camp, piano. Te01ia i composició i Direcció Sonologia Conferències 4 x 4 Una t eoria matemàtica de la dissonància Dia 4, de 16 a 18,30 hI Aula 356 A cànec del compositor Hèctor Parra, sobre la seva obra. Dia 18, de 18 a 19,30 b I Aula 352 Dia 5, de 16 a 18,30 hI Aula 356 A càrrec del compositor Josep M. Guix, sobre l'obra d'Hèctor Parra. Dia 18, de 16 a 18,30 hI Aula 356 A càrrec del compositor David Padrós, sobre la seva obra. Dia 19, de 16 a 18,30 h I Aula 356 A càrrec del compositor Benjamin Davies, sobre l'obra de David Padrós. Teoria i Composició i Direcció Classe magistral de composició Oia ll, de 16 a 18,30 I Aula 347 Dia 12, de 16 a 18,30 I Aula 346 Seminari a càrrec de Xavier Gràcia , professor del departament de Matemàtica Aplicada IV de la Universitat Politècnica de Catalunya, on imparteix una assignatura sobre música i matemàtiques. Ha dedicat la major part dels seus treballs de recerca a la geometria diferencial i les seves aplicacions, especialment a la física matemàtica. Fa mes de 2500 anys, a la Grècia antiga, Pitàgores va notar que, per a dues cordes vibrant simu ltàniament, les raons simples de nombres enters corresponien a intervals consonants. Aquest fet experimental és a l'origen de les escales i la teoria musical de la música clàssica occidental. Hem hagut d'esperar fins al segle xx, amb els treballs de Plomp i Levelt, per tenir una explicació prou completa d'aquest ret. La comprensió del funcionament de l'òrgan de l'oïda, juntament amb unes hipòtesis matemàtiques simples, permet obtenir de manera natural els interva ls consonants tradicionals. ¡;:¡, L A càrrec d' Anthony Newman, prestigiós compositor i pianista nord-americà. Teoria i Composició i Direcció Classe magistral de composició Dia 13, de 16 a 18,30 I Aula 347 A càrrec de Mark Gibson, director d'estudis orquestrals del conservatori de Cincinatti. Padi ll a, 155 - Edifici L'Aud itori 08013 Barcelona Tel.: (+34) 933 523 011 Fax: (+34) 933 497 108 A/e: fpfo@esmuc.net l nternet: www.esm uc.net 7 ESMUC Llibert Fortuny Saxofonista "Si perdem el tren europeu, continuarem semblant un país tercermundista" El proper 12 de desembre, a la nova sala Oriol Martorell (sala de cambra) de UAuditori, i dins del cicle "Els Concerts de l~Jcadèm ia"; el saxofonista L libert Fortuny i el pianista i cap del Departament de Jazz i Música Moderna de l'ESMUC, Manel Camp, se sumaran de m anera particular al250 aniversari del naixem ent de W. A. lvfozart amb el concert titulat Jazz a La Mozart Parlem amb Llibert Forcuny esgarrapant uns m inuts en la seva agenda, entre prova i prova d'un concert recent al Palau de la Nfúsica Catalana on va compartir escenari amb el celebrat pianista Ghana Dom ínguez. per RUT MARTfNEZ 8 ESMUC - Com es gesta aquest Jazz a Ja Mozart? -Doncs com passa ben sovint, de manera pràcticament casual. Va ser arran del suggeriment que va fer-nos (a Manel Camp i a mi) un amic comú , joan Arnau, director de l'Escola de Música de Manresa i un dels impulsors del premi "Ciu tat de Manresa". Es volia incloure una proposta diferent, més novedosa, en el marc de l'acte de tancament del certamen, tal i com ja es fa a d'altres països, i és per això que se'ns va convidar a revisar la música de Mozart en clau jazzística. La veritat és que, un cop presentada la proposta. ens ban anat cridant d' una i altra banda i hem anat rodant el concert pràcticament sense voler. / azz a la Mozart defuig, per tant, qualsevol pretensió si bé ha trobat el seu espai dins l'ampli ventall de possibilitats que dóna el fet de "jugar" amb la música clàssica i jazzística. En són bons exemples el fet d'haver tocat en cicles com "L'hora del Jazz". a Sabadell, o en clubs com el mateix jamboree. Sens dubte, ha estat una experiència molt bona que ara culmina porta nt el concert al cicle de I'ESMUC. -És, per tant, més que una revisió una reinte rpretació de la música de Mozart... -Correcte. Podríem dir que els qui ens vinguin a sentir escoltaran la música que ja coneixen però portada al nostre terreny, al llenguatge que nosaltres practiquem. Afortunadament, hi ha moments en què la música defuig les grans explicacions i parla per ella ma- teixa. D'aquí que, tot i haver harmonitzat diversos temes, la gran aportació q'aquest concert sigui la improvisació. Es, sens dubte, el tret més genuí de la proposta i, al meu entendre, el que la fa més interessant. - En el concert de presentació del projecte, al jamboree, es van escoltar autèntics "clàssics" del repertori mozartià. Cal entendre aquesta tria com a un risc afegit? -Probablement sigui així però és també el que fa més vàlid el concert, el que li atorga major interès. Si interpretes peces que la gent coneix propicies que es puguin comparar unes versions amb unes altres; en aquest cas, la visió que en Manel i jo tenim d'aquestes obres i, de manera més genèrica, d'aquest repertori és el q ue ajuda a aquesta compar ació, el que la fa vàlida. En aq uest concert toq uem des d'àries de La j7auta màgica fins a melodies com Ics dc la coneguda com a Sonata fàcil, precisament per buscar, per afavorir aquesta comparació. Aquest factor de "popularitat"' del repertori es va convertir pràcticament en una condició sine qua non alhora d'articular la proposta. - Hi haurà disc? -No ho sé ... La veritat és que tant en Manel com jo anem francament atabalats. Ell amb els seus concerts, les classes a I'ESMUC... I jo amb les gi res, actuacions i discs. El més important, en aquest projecte, ha estat trobar-nos, tocar junts, i l'opció del disc és, ara per ara, una més. ja es veurà. - Representes una generació de músics joves formats a l'estranger, en bona part degut als buits existents al nos- tre país. En especia l, en relació a propostes vinculades a estils de música com el jazz. S'han corregit prou, aquestes deficiències? -Si et refereixes a la creació d'una Escola com I'ESMUC, et diré que sí. Feia molts anys que s'estava demanat a crits. Tan t jo com la resta de companys, d iguem-ne "de generació", ens hem format a l'estranger perquè desgraciadament a casa nostra no era possible adquirir aq uest tipus d'aprenentatge. Han estat - i són encara- molts anys de lluita. Per això és molt important per al sistema educatiu que existeixin escoles com aquesta. Però no només això: també ho és, d'important. que siguem capaços d'entrar i competi r de manera plena a Europa, a través de l'oportunita t q ue significa la implantació de propostes com la dels crèd its homologables a nivell europeu (els ECTS). Tot això és bàsic. Si no som capaços de ser-hi, a Europa, de manera competitiva, si perdem el tren, continuarem sent un país terce1mundista en aquest aspecte. - Creus que ens falta molt per poder ser competitius al nivell que exposes ... -No tant... Anem per bon camí. Ara per ara ens falta experiència però l'an il·em adq uirint. Ens cal temps, anys, per equivocar-nos. Però tam bé temps per fe r les coses bé. Per aprendre, en definitiva. Amb tot, crec q ue hem començat a traçar la lú1ia correcta. El més important, per a mi, és que la gent tingui l'opció d'escollir. Ho considero un dret -m'atreviria a dir- democràtic que la gent pugui estudiar allò que vol i que l'estat ho ofereixi amb el major nombre de facilitats possibles. Prohibit als menors CICLE JOVES IN I ÈRPiCfTS CATALANS. Àlex Alguacil, piano. Albéniz.: fragments d'Ibèria; Prokófiev: Sonata núm. 2 op. 14; Liszt: Sonata en Si menor. L'AUDITORI, SALA DE CAMBRA. l4 D'OCTUBRE DE 2006. per X.Ch. E l cicle )l C, que organitza la revista "La Porta Clàssica". es va consolidant any rere any amb una oferta de concerts interessant (enguany més eclèctica i trencadora que mai) i amb un suport institucional cada cop més important, fet que demostra la qualitat del producte. Continua pendent, però, l'assoliment d'una seu ftxa, que podria ben bé ser (i seria l'impuls definitiu) la Sala de Cambra de l'Auditori, la qual va ser l'escenari del concert inaugural d'aquesta tercera edició. Ja es va poder percebre en l'actuació del Quartet Casals sis dies enrere -però l'exigent sonoritat del piano encara ho fa més evident- la fo rmidable acústica d'aquesta nova sala, neta, transparent, directa, sense reverberació i molt uniforme des dc punts diferents: una acústica que la convcr- teix probablement en una de les millors sales de concerts del país. El protagonista de la vetllada va ser Àlex Alguacil, un jove pianista sabadellenc que des de fa algunes temporades perfecciona la seva carrera a Nova York i que feia dos anys que no actuava a Catalunya. Àlex Alguacil va presentar un repertori d'altíssima dificultat, obres que exigeixen una tècnica sòlida però també una gran maduresa, profunditat d'idees, reflexió i fins i tot allò intangible i tan difícil de definir com és haver viscut. De fet, Alguacil sembla tenir aquesta dotació o, si més no, la té a tocar dels dits. Però hi ha qui pensa que aquestes són obres que haurien d'estar "prohibides als menors"; i paradoxalment són els pianistes joves els qui més s' hi atreveixen. Fa la sensació que només aquest gran repertori els pugui aníbar a consagrar: tècnicament. aquesta generació està preparadíssima i perfectament dotada, però l'ambició, la pressa, I'a treviment, la temeritat que demostren escollint repertoris, pot ser perillosa. Àlex Alguacil va iniciar el recita l amb tres fragments del primer quadern d' Ibèria d'Albéniz: "Evocación". "El Puerto" i "Corpus Christi en Sevilla", irregulars, amb petits accidents, però amb una bona sonoritat. En la trepidant Sonata núm. 2 de Prokófiev va exhibir un gran control tècnic i sonor, en una lectu ra valenta. coratjosa. culminada en un "Scherzo" magnífic. Certament, s'han notat els quatre anys quasi justos que separen les interpretacions d'aquestes dues mateixes peccs, la que ens ocupa i la que va protagonitzar al Palau en el cicle El Primer Palau el 9 d'octubre de 2002: Àlex Alguacil ha guanyat solidesa, consistència, té un major control del tempo, del discurs de l'obra i ha domesticat el so, que és més equi librat i rodó. ¿Ha estat Nova York o el pas del temps? Potser totes dues coses. En la segona part va tocar la monumental i complexa Sonata en Si menor de F. Liszt, amb una interpretació de gran mèrit, plena de vehemència i impecable tècnicament: però s'hi va sentir una certa fredor, certa distància en allò que va més enllà de l'artifici, del desplegament virtuosístic. Potser hi mancava contenció, dosificar energia i impuls. El primer bis pod1ia llegir-se com una aJ.Iegoria d'aquesta sensació. Va tocar una de les fmpressions íntimes de E Mompou: l'Ocell trist més avial va semblar un Ocell emprenyat. ~e 266 Saber programar guitarra V CICLE ANNA RICCI. Duo de guitarres Euràsia: Josep Henrlquez i Hang Nguyen. Granados, Homs, Falla, Colomé, Tesar, Codina, Machado, More!, Bellinati. LA PEDRERA. 17 D'OCTUBRE DE 2006. per M.C.P. a programació de determinats concerts a l'ombra dels grans cicles donen dc tant en tant grates sorpreses. Aquest és el cas del concert ofert pel duo de guitarres Euràsia en el marc del V Cicle Anna Ricci. I ho és principalment per l'arriscat i interessant programa escoll it, que palesa una -¿ buscada ?- líni a discursiva dc marcat aire mediterrani, cavalcant entre peces ben conegudes, dues danses espanyoles d'Enric Granados -Oriental i Rondalla aragonesa- i ducs de Manuel dc Falla -perla- L nyents a El sombrero de tres picos i La vida breve- i d'altres a mig camí entre l'estrena i l'encertada actitud innovadora. Aquest és el cas de la suite Entre dues línies de Joaquim l-l oms - de la qual el duo va interpretar quatre de les set peces-; obra datada el 1948 i dedicada a la seva filla Pietat, de gran dificultat tècnica i una fal sa senzillesa melòdica que feia palesa una gran complexitat harmònica. I també és el cas de l'estrena de Tem pus fugit (in memoriam Gracià Tarragó) de Jordi Codina, ba- sada en un exercici de joventut amb reminiscències a la monodia antiga i l'ús d' un diapasó com a celleta, amb un clar objectiu d'eco a l'inl'init molt suggerenl. Dues obres sorprenentment belles van ser les de dos compositors d'origen divers però de llenguatge comú , molt mediterrani. La primera, Kites (Estels), de Delfí Colomer, és una descriptiva peça que combina l'evocació del vol d'un estel -amb tota mena dc recursos, com són pizzicati, glissandi, etc.- i la recreació d 'una delicada melodia oriental amb un aire d'havanera que donava al motiu principal un toc de somni. La segona. S uite Karussel del txec Milan Tesar. estructurada amb formes tradicionals, és una descarada llicència al delit estètic per si mateix; res no hi és innovador, però les melodies trobades són de lloable bellesa. a mig camí entre Ja música popular txeca i un indefinible regust costaner sorprenent en un compositor del seu origen geogràfic. El concert va finalitzar amb tres peces brasileres d'estil convencional però molt brillants -combinanthi l'ús percudit de l'instrument- i una breu xerrada entorn de les obres i els seus autors que va suscita r molt d' interès entre una audiència concorreguda tot i les limitacions d'espai de la sala. El duo Euràsia -format pel reconegut guitarrista Josep Henríquez Bri to i la vietnamita Hang Nguyen- és de recent formació, però el seny posat en l'elecció del programa evidencia una primerenca maduresa. 25 505 Diàleg devocional Homs-Romaní V CIClE~ RICCI. Oriol Romanf, clarinet. Anna Maluquer, rap· soda. Bach, Debussy, Armstrong, Homs. LA PEDRERA. 24 D'OCTUBRE DE 2006. per F.T.-B. n concert d'atmosfera emotiva, va ser el recital d'Oriol Romaní, clarinet, i Anna Maluque r, rapsoda, que se centrà en la comme moració del centenari dc la naixença del compos itor joaquim Homs ( 19062006). Amb l'epígraf "Ocells perduts -música i poesia", constituïa l'evocació de l'amistat que s'establí entre intèrpre t i compositor per mitjà d' unes vivè ncies i comentaris sobre la música que van donar lloc a una sèrie de peces. En són U precisament un punt culminant les que s'inspiren en uns textos de Rabindranath Tagore: el cicle Ocells perduts i Trànsit, ambdues per a clarinet sol, i la primera com un arranjament d' una versió original per a veu i piano. En aquesta atmosfera, Romaní va estructurar un recital en què la música de Bach -"Sarabanda" de la Suite en Sol major per a violoncel- fre. qüentment evocada e n les conve rses amb l-loms, la Pièce de Debussy - un dels músics predilectes del nostre compositor- i un blues, titulat Wild man blues d'Armstrong -el jazz, com a tret essencial de la pe rsonalitat artística de Romaní i punt d'interès en les reflexions de l'homenatjat- preludiave n tres obres per a clarinet sol d'Homs que així mateix tenien la base poètica d'uns textos de Valéry: El silenci. i, com ja s'ha dit, de Tagore: Ocells perduts i Trànsit. Veritable ment, Oriol Romaní ha aprofundit en l'obra d'Homs fins a punts i estrats que en converteixen el so i l'alè en un inqüestionable alè musical. Ell se centra en les partitures d'Homs i des d'elles il·lumina les altres músiques per fer-les convergi r en una expressió altament poètica. Igualme nt i potser per raó que en Romaní el record d'Homs és veritable vivència d'amistat, les seves paraules comentant els contactes personals amb el compositor tra nsmeten una e moció i calidesa d'allò que és autèntic. Ara, per iniciati va de l'intèrpret, s'hi adjunta una participació que vertaderament ens sembla imprescindible per entrar e n el món poètic que imaginà joaquim Homs, en fe r-hi participar la veu del poema mitjançant la col ·laboració d' una rapsoda. Anna Maluquer recita e ls textos amb una veu clara, íntima i emocionada, amb senzillesa, perquè la paraula esdevingui introducció a la solfa del clarinet, tot creant aq uell estat que és pura inspiració creativa ... La importància del bell dir RMC 266 REaTAL BEJUN MEHTA. Bejun Mehta, contratenor. Kevln Murphy, piano. Mozart, Schubert, Wolf, Vaughan·Williams, Quilter, Finzi. UCEU. 7 D'OCTUBRE DE 2006. per M.C.P. ins fa no gaires anys escoltar un contratenor e ra un fe t ben estrany, gairebé exòtic. Avui dia fins i tot el públic sembla haver-sc acostumat a aquest tipus de veu pseudomasculina i es podria dir que ja ha après a valorar-nc la qua litat artística. Això és el que es pot desprendre del recital que el contratenor nord-americà Bejun Mehta -per a qui tingui el dubte, nebot del prestigiós director d'orquestra Zubin Mehta- va oferir aJ Gran Tea tre del Liceu el vespre del F passat 7 d'octubre. Atesa Ja seva vocalitat. podia sorprendre el repertori -essencialment liederista- escollit com a targeta de presentació aJ públic barceloní. Sens dubte, era un programa agosarat -tot i el seu convencionalisme-, te nint en compte l'associació directa que es te ndeix a fer entre una veu d'aquestes caracte rístiques i el repertori pel qual va ser concebuda, l'òpera barroca. Però Bejun Mchta no es va acovardir, sinó que més ben dit va explotar al màxim les característiq ues i virtuts del seu insnument, de bellesa tímbrica molt natural i un registre homogeni, tot elabora nt un crescendo progressiu d'intensitat musical mesurat s'ha de dir que en ocasions massa minso- que va tenir com a moments àlgids pàgines com la schubertiana Heidenroslein o Der Tod und das Moddchen i, ja en la segona part, cançons angleses de Vaughan-Williams i Quilter, en Ics quals el contrate nor es trobava especialment còmode. Les veus dels conh·atenors tenen com a principal hàndicap la tendència al so asèptic, poc emotiu. La seva condició obliga l'intèrpret a una més gran implicació a l'hora de modelar les frases -els mis- satges- amb matisos. A Bejun Mehta li va mancar un punt d'implicació visceral, de creure's aJiò que estava cantant i en la primera part va mostrar un timbre privilegiat però amb una certa manca de personalitat, que a mesura que avançava el concert va anar substituint per un millor Ui urament. L'elegància estilística va ser un dels seus punts més forts, si bé va acusar un excés en l'ús dels portamenti, t'CCurrents en el cant barroc, però fora d'estil per allied romàntic. El colofó d' un merescut èxit el va posar una impressionant ària de colora fura barroca magníficament interpretada -tant de bo el tomem a sentir a Barcelona en aquest re pertori!- i una e motiva cançó californiana a cappelfa. Arqueologia dansant amb Picasso com a esquer BAllET DEL'OIÚA NATIONAL DE BORDEAUX. Coreografies de Léonide Massine i Serge Lifar sobre música d'Erik Satie, Lifar i Fa· lla. Decorats de Pablo Picasso. UCEU. 22 D'OCTUBRE DE 2006. per J.C.C. esprés d'haver assisti t a la versió de les coreografies de Parade, (Massine), Icare (Lifar) i El sombrero de tres picos (Massine) a cura del Ballet de D 26 506 I'Opéra National de Bordeus, a mb l'al·licient dels decorats de Pablo Picasso, un té la sensació d'haver-se retrobat amb un vell i bon amic, a mb el qual tanmateix es porten molts anys de manca de contacte i que, per tant, no se sap de què parlar. Els ponts de comunicació s'han trencat perquè el pas dels anys ha convertit cadascú, per a l'altre, en una pintura fixada en la memòria esvaïda del darrer contacte. I pintura esvaïda e n el temps és la que ens ha ofert l'esmentada companyia francesa, e n un intent de recupe- ració d'un passat que ja va ser, que ja va donar de s i el que podia donar, que ha envellit amb relativa rapidesa, i que a més ens és presentat no amb voluntat de recreació, sinó de reproducció artesanal, sense nervi i fins i tot amb un ofici relatiu. En definiti va, una visió estàtica, no dinàmica ni viva del que podríem anomenar arqueologia dansant. Lliçó magistral de Claret amb Walton CONCERTS SIMFÒNCS AL PALAU. OSV. Lluís Claret, violoncel. Dir: Uwe Mund. Beethoven: obertura Die Weihe des Hauses. Walton: Concert per a violoncel i orquestra. Mozart: Simfonia Júpiter. PALAU DE LA MÚSICA.l4 D'OCTUBRE DE 2006. per LL.T. inquanta anys enrere el compositor britànic William Walton esclivia el seu Concert per a violoncel que un any després va estrenar Piatigorski amb direcció de Charles Munch. Ara i de la mà de Lluís Claret i de la Simfònica del Vallès sota direcció de Mund, C aquesta obra arn bava al Palau en un concert en el qual a més es va incloure l'obertura Die Weihe Hauses de Beethoven i la júpiter de Mozart. L'obra de Walton comporta nombroses dificultats interpretatives d'acord amb un llenguatge en què un ro- manticisme temperat per l'ús neoclàssic de certs aspectes melòdics no és obstacle per a una vivacitat rítmica i una expansió del color que situa el solista davant de nombroses dificultats. Claret, amb seguretat, temperament, elegància i aquell refinament melòdic tan propi del seu estil, va dibuixar l'obra amb un traç segur, manifestat amb un profund coneixement estètic; amb harmonies riques en el color, brillant en els passatges més fogosos, subtil en les delicadeses del moviment lent final... Nova- ment Claret va impartir una classe magistral de musicalitat. L'Orquestra va mostrar bones maneres en el decurs de la júpiter, amb un Uwe Mund detallista en el gest. amb idees perfectament plasmades en una direcció de gran COtTecció i amb una resposta orquestral que en línies generals va permetre fruir d'un Mozart plantejat amb eloqüència, brillantor i que ens va oferir en la fuga del darrer moviment el moment de màxim nivell d'interpretació. Cullberg Ballet, fidelitat a la seva grandesa CU LBERG BALlET. Coreografies: Blanco de Johan lnger i End de Sidi larbi Cherkaoui. TEATRENACIONAL DE CATALUNYA. 5 D'OCTUBRE DE 2006. per J.C.C. n un context d'aigües especialment convulses i inquietes en les qua ls es mou el ballet contemporani, la presència d'una companyia tan consolidada -consolidada en l'estètica avantguardista- com és el Cullberg Ballet constitueix sempre un fet remarcable. Amb els seus treballs al marge de la més o menys temperada o excitada radicalitat estètica, sempre hi ha la garantia d'una solvència enorme, d'un gran rigor i també d'unes interpretacions d'altíssima qualitat. E Un dels al·licients particulars de la seva feliç presència al TNC, en aquest cas era constatar què pot donar de si la incorporació, l'aire de renovació que suposa el nou director Johan lnger -renovació en aquest cas il ·lustrada amb la primera de les dues coreografies ofertes- i la presència d'un nou geni , Sid i Larbi Cherkaoui, de qui vam admirar la temporada passada el seu treball amb la companyia belga Ballets C. De la B. J aquest al·licient particular s'ha vist plenament sa- dollat en les dues coreografies mostrades, d'extensió llarga, presidides per una mirada amb un concret fons de pessimisme genèric i de tall gairebé còsmic: més abstracta en el cas de 8/anco i més explícita en l'impressionant End de Sidi Larbi Charkoui. Són treballs d'una profunditat enorme, que en tot cas estèticament no resulten radicals, entre altres coses perquè en el ballet això cada dia és més difícil d'aconseguir. I els clars referents al ballet teatre - aquest tan explotat invent de Pina Bausch- certifiquen el que acabem d'exposar. En tot cas, definitivament i d'una importància cabdal, comptant amb una companyia d'una qualitat extraordinària: un aplec de virtuosos d'un nivell imponderable. J el goig profund, inexpressable, es va produir sobretot amb End, en tot cas un conjunt poc distint pel que fa justament a estètiques - amb la presència fantasmal sempre de la dansa teatre- , en les quals hom tem que hi tinguin a veure no sols la imaginació i creativitat dels coreògrafs, sinó la rotunda energia que emanen uns ballarins absolutament excepcionals. ¿On arriba l'aportació d'uns i altres?, esdevé difícil de discernir. Sigui com sigui, queda el que hem exposat: un pòsit de satisfacció i de plenitud, la consciència d'haver gaudit d'un espectacle gran en un context conceptual marcat per un1\ visió 1 còsmica depriment. ., RMC 266 (' -~~~~ ~l-::;¡~~ ~-~VisTA MusiCAi- CATA.iANA I ¡ CI PALAU DE LA M úSICA, 4-6 . - 08003 BARCELONA ~ BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA I Senyors. els agrn.ir6 que amb ciU:rec al meu comptelllibreta atenguin els mbUis que els pmsentaro el Conson:i del Palau de la Música Catalana, • pel pagament de In meva subscripció a 'Revista Musical Catalana' ;1: ENTITAT I I I I I OFICINA L 1 I U DC I I I NÚM. COMPTE j Titular compte:..................................................................................................................................................... I I I l I I I I I I I , ! i ~ ¡ DNI: ........................................................ r=~:~~~::d:~:~::::~ . . ......... . . . . .... .. .. . . . ... ... . . . . . . . . . . . ... . ... . . . Signarura: Adn:ça: .................................................................................................................................................................................................... Població i Codi postal: .................................................................................................................. Telèfon: .................................... Amb la quota wmal de 25,24 € . F~ efecúu l'import mitjançant domiciliació banc ària (o b6 taló bancari adjunt a favor de 'Revista Musical Catalana'). Per a subscripcions a l'csiJ'allger. consulteu el pll:u . Les SEVBS OAOBS SERAN INCORPOIVJ)ES Al.S FITXERS DEI. GRUP PALAU DE LA M úsiCA (ORFEó CATALÀ, F\JNDAaó 0RF00 CATALÀ·PALI\U DE LA M Os!CA 1CONSORO DEL PALAU DE LA M OS!CA CATALANA). AMB SéU AL CARRER PALAU DE LA M OS!CA 4 • 6. DE BARCELONA, CP a!003. PER FER ·NE LA OESTIÓ OENERAL. 1e.¡ AQUESTA ADREÇA POT EXEROR TOTS ELS DRETS D'Ao:::és, Re:nRCACIÓ. CANCEL·LAOÓl OI'OSICIÓ. L____________________ I ··-·-····-···- 27 ···--·--··-··---------_; ! 507 Escola Coral de l'Orfeó Català, 20è aniversari de la nova etapa Un Conce rt de Sant Esteve n1olt espec ial El planter de l' Orfeó està de fes ta. Cal felicitar tots els qui durant aquest temps han participat en la con solidació d'un projecte musical de qualitat, i enhorabona també per contribuir que infants i joves tinguin un espai on aprendre a estimar la música, i alhora educar-se en uns valors de respecte mutu. En una societat com la nostra fan falta moltes més escoles coraJs, on el treball en equip combinat amb unes gan es de superació personal són la ela u per créixer. CONCERT DE FI DE CURS DE l ' ESCOLA CORAL. 10 DE JUNY DE 2006 per MERCÈ PI Cap d'estudis de l'Escola Coral I 15 d'abril dc 1986 es van iniciar els assajos i Ics classes de lectura musical dc la nova etapa infantil i juvenil dc l'Orfeó Català. Simon Jonhson, en aquell moment director artístic. va creure convenient donar una nova orientació a les llavors classes de música que es feien per als fills dels socis de l'entitat i iniciar un projecte per a joves entre vuit i divuit anys. Es van crear dos cors infantils i un de juvenil amb activitat pròpia. D'aquesta manera es va instaurar un planter de cantaires amb la formació vocal i musical adients. En el transcurs d'aquests vint anys el projecte s'ha anat consolidant i adaptant fïns a arribar a l'estructura actual. Des de l'edat de sis anys, amb esl grups d'Iniciació, els cantaires poden incorporarse a l'Escola Coral i continuar la seva fonnació en el Cor de Petits i Cor Infantil, etapa en la qual, paral·lelament als assajos, es treballa el llenguatge musical i la tècnica vocal. El Cor de Noies i el Cor jove són les opcions posteriors, en què continua el treball vocal en grups petits. Abans de la intervenció de l'Orfeó Català a la segona part, tots els cors de l'Escola Coral cantaran junts en la primera part del Concert dc Sant Esteve per celebrar el seu vintè aniversari. Enguany el format d'aquest concert tan emblemàtic no serà com en els anys anteriors, en què cadascun dels cors oferia el seu repertori independentment dels altres. Aquest Nadal tots els gru ps pujaran a l'escenari des dc bon principi i oferiran una actuació conjunta. tot deixant pas també a moments dc lluïment per a cadascun dels cors. Haurà estat un treball d'equip de tots els directors, d'escollir repertori, de buscar harmonitzacions i de triar en quins moments els grups actuaran sols o conjuntament, sempre cercant l'equilibri i un bon contrast entre la solemnitat i la E ~e 266 28 508 intimitat. Elisenda CarTasco, directora del Cor Infantil des de l'any 1993, prendrà el protagonisme com a encarregada dc dirigir tots els moments de /ulti. Ha estat l'escollida, entre altres virtuts, per ser una de les més antigues de tol l'equip, essent cantaire fundadora d'aquell Cor Jove de fa vint anys. La resta de directors també tindran el seu moment d'actuació. respectivament amb cadascun dels seus cors: Aida Espelt amb el Cor dc Petits, Lluís Yilamajó amb el Cor de Noies i Esteve Nabona amb el Cor )ove. Amb el títol de "Les dotze van cantant". dotze nadales populars i d'autor seran interpretades en un sol bloc, tot configurant una sola unitat musical. jordi Domènech ha rebut l'encàrrec -especial per a l'ocasió- d'escriure una introducció i els enllaços per a orgue entre les cançons, com també l' harmonització de la popular catalana que clourà el cicle, Les dotze van tocant. L'orgue del Palau de la Música Catalana en serà una altra vegada protagonista i un cop més tindrem el privi legi de disfrutar del domini de Mercè Sanchís com a organista. De les cançons escollides, volem destacar melodies tan nostres com El dimoni escuat, la bellíssima cançó de bressol basca A ur/xo polila seaskan, o una dolça berceuse francesa. També hi haurà lloc per a uns deliciosos caro/s anglesos i celtes. Agenda desembre 2006 Diumenge 24, 12 h. TERRASSA. Auditori Municipal. Cor jove de l'Orfeó Català. Orquestra de Cambra Terrassa 48. Ana Puche, soprano. Anna Alàs, contralt. David Hernandez. tenor. Xavier Pagès, baix. Quim Térmens, concertino. Dir.: Esteve Nabona. Obres dc F. ). Haydn: Simfonia núm. 45, "dels adéus" i Missa núm. 6 en Sol major, ''Sant Nicolau". Dimarts 26, 19 h. BARCELONA. Palau de la Música Catalana. Cor Petits, Cor Infantil, Cor de Noies, Cor jove de l'Orfeó Català i Orfeó Català. Directors: Aïda Espell, Elisenda Carrasco, Lluís Vilamajó, Esteve Na bona i Josep Vila i Casañas. Tradicional Concert de Sant Esteve de l'Orfeó Català. Música de Nadal per a cor, orgue i grup de metalls. Obres de F. Handel, j. Rossini. I. Berlin, J. Vila. j. Brahms. CENTENARI JOAQUIM HOMS (1906-2003) Homs, referent de l'avantguardisme musical català ra obligat parar una atenció especial a la figura del compositor barceloní Joaq uim Homs, en l'avinentesa de complir-se enguany el centenari del seu ........... naixement. I això, malgrat la proximitat del seu traspàs, que ja va constituir un esquer per a l recordatori. Ara tornem a fer una mirada sobre un músic que amb una carrera de pràcticament tres quarts de segle de dedicació madura a la creació musical, ha constituït un referent excepcional de la seva època a casa nostra. 1 aquí cal recordar que això val no solament per la seva condició de compositor, sinó també per la d'animador, impul so r~ engrescador, conselle•~ etcètera, en uns anys en els quals, pe r causa d e l'estat de prostració en qu è vivia globalment el país, aquesta tasca resultava d 'una necessitat molt apurada. Joaquim Homs ha tingut, entre molts altres mèrits, el de ser sempre fidel a ell mateix, de no vinclar-se mai a allò que li resultava espuri, per molt que els vents bufessin a proa dels seus postulats. En aquest sentit, ha estat una autèntica columna, una personalitat fiable, sense fissures, que ha fet el seu camí vers els seus objectius amb plena consciència, sense tremolors. Ell ha estat una mena d'estel polar de la música avantguardista tot al llarg d els esmentats tres quarts de segle. En va ser un pioner lúc id i alhora un valedor invulnerable, d 'una fid elitat als seus principis absolutament exemplar. En aquest Tema s'acara la seva figura i obra des de dues perspectives ben diferents: d'una banda, la consideració d e l' home immergi t en el procés de creació, a la cuina de Ja creació i des de les seves pulsions creatives -valgui la redundància- més íntimes; i de l'altra, la de la seva obra, analitzada en si mateixa i en la pe rspectiva àmplia i explicitadora del temps en què va estar confegida. Són dues visions complementàries elaborades amb rigor i serietat, que il·luminen e l cosmos humà i creatiu d'aquesta fita tan ferma d e la música catalana del segle xx. ~e 266 29 509 Un retrat de Joaquim Homs Sl CADASCUNA DE LES SEVES OBRES POT REVELAR ALGUN DETALL SOBRE EL CARÀCTER O LA TRAJECTÒRIA DE .JOAQUIM H OMS, EL SEU CI CLE Ocells perduts EVOCA UN VENTALL D'ASPECTES DE LA SEVA PERSONALITAT PROU AMPLI PER CONFEGI R-NE UN RETRAT. ' per ORIOL ROMAN r aquest cicle de cançons per a soprano i piano sobre breus poemes de Rabindranath Tagore, compostes entre 1923 i 1940, el mateix Homs n'havia fet, el 1978, una versió per a veu i conjunt instrumental i una altra per a veu, clarinet i piano. El 1992, poc després de l'inici de la nostra col·laboració, en va fer encara una última, per a clarinet sol, que he tingut el privilegi de tocar en públic diverses vegades i en contacte amb la qual s'ha anat perfilant aquest retrat. El poema inspirador de la primera peça de la col·lecció: D RMC 266 "Perduts ocells d'estiu vénen a ma finestra, canten i se'n van, i grogues fulles de tardor, que no tenen cançons, voletegen i cauen amb un sospir", és recreat amb una música alada en què conflueixen impulsos ascendents i descendents en què retrobem moviments d'ocells i fulles. En la conversa, en el pensament, en la mirada, en el gest i en la música, Joaquim Homs era una persona àgil i plena de vida i moviment. A partir del 1997, als seus noranta-un anys, després d'haver superat en cinc mesos tres operacions de fèmur amb les anestèsies corresponents, la seva memòria i les seves facultats mentals van començar a minvar, i alhora van anar arlorant més alguns trets característics de la seva manera de ser. Recordo com, pel març del 2003, un vespre en què sortíem del Palau de la Música, ell acompanyat pel seu nét i la seva companya, assegut a la cadira de rodes i amb molta dificultat per veure-hi i per parlar. en acostar-nos a la Via Laietana vaig sentir-li comentar amb un filet de veu: "Quants llums que es mouen... És agradable ... Quant moviment... Coses noves... " En la primera peça d'Ocells perduts, amb aquest moviment que agradava al compositor, s'hi barreja íntimament un silenci que embolcalla tot el que va sonant, un silenci del qual van naixent tots els sons i al qual tots tomen, en un ambient ple de suggeriments. "La pena delmeu cor ha esdevingut pau, com el capvespre entre els arbres silenciosos", fa el poema següent, al qual 30 510 va lligada una música serena, propera al gregorià. profunda i lleugera. La gran pena de Joaquim Homs va produir-la la mort, el 1967, dc la seva dona, la pintora Pietat Fomesa. amb qui compartien dèries i aficions i vivien molt compeneu·ats, i es va traduir en composicions d'una intensitat expressiva extraordinària, com Presències i diversos Soliloquis, en què la tlistesa, l'abatiment. la perplexitat i el desig dc conti nuar-se comunicant amb la persona estimada desemboquen, en certs moments, en sentiments d'acceptació i de pau. Més de vint anys després, quan el vaig conèixer, Joaquim Homs continuava parlant animadament de la seva dona com si s'haguessin acabat de veure feia poc. L'afecte i l'entusiasme amb què parlava d'ella i de la seva pintura podien ser tenyits d'una ombra de melangia, però denotaven sobretot l'esperit actiu, ple d'interessos, benhumorat i en pau d'algú que havia après a viure com a presència una aparent absència, duent fins a les últimes conseqüències el sentit d'aquest poema de Tagore amb què s'havia sentit identificat l'any 1940. "Vénen els arbres a ma finestra, com una veu adelerada de la terra muda. " Segons que em va comentar el composi- tor, el que diu aquest poema, inspirador de la tercera peça, s'assemblava al que li passava a ell, que sovint li venien records de persones estimades i de situacions i llocs viscuts. a teva veu, amic, vaga pel meu cor, com el so suau del mar entre aquests pins que l'escolten", diu el poema de la quarta peça. Segurament Tagore ho va escriure pensant en algun dels seus amics. i Hams ho va musicar pensant en els seus propis, i en una cadena que es va estenent en l'espai i en el temps. Aquest text i aquesta música propicien que també cada intèrpret i cada oient sentim dins nostTe la veu dels nostres amics i reconeguem, així, aquest matis tan entranyable que pot tenir l'amistat. D'altra banda, quan vaig conèixer Joaquim Hams, la majmia dels seus amics més propers havien mort, però per la manera com explicava històries i anècdotes de l'un i de l'altre, tenies la sensació que tots continuaven ben vius. L "El vent no té repòs en aquest capvespre de pluja. En esguardar les branques vincladisses sento la grandesa de totes les coses." Aquest poema i la seva música ens acosten a l'es- perit contemplatiu de Tagore i d'Hams. Amb ells, de la contemplació d'unes branques mogudes pel vent, passem a una mena de sentiment còsmic en què se'ns revela alguna cosa de la immensitat del món. "Sóc com el camí que escolta, silenciosament, en la nit, les passes dels seus records." En aquest poema i la música que el segueix, la contemplació té lloc per mitjà de l'escoltar, i aquí ens ve la imatge de Joaquim Hams duent unes mans intel·ligcnts i expressives vora el front i l'oïda tot dient que "és escoltant amb totes les facultats, "és escoltant amb totes les facultats, que podem copsar de veritat el sentit d'una obra musical?' que podem copsar de veritat el sentit d'una obra musical". "Que sigui, la vida, bella com les flors de l'estiu , i bella, la mort, com Les fulles de tardor." La música sorgida d'aquest poema sona entre el prec esperançat i el bon auguri, dits a mitja veu des del fons del cor, i en ella podem veure una anticipació i un resum de la bellesa que hi va haver en la vida i en la mort de Joaquim Homs: la llarga època de creï- JOAQUIM HOMS. A PALMA DE MALLORCA xement i plenitud en la composició, l'enginyeria i la difusió musical, en l'amistat i la família i en l'afecció per les arts i la natura; els anys d'afebliment mental i motriu i de desvetllament de la capacitat de manifestar personalment emocions i sentiments; i la mort en la pau i en l'agraïment, enmig del caliu i l'estimació dels seus. "Com un mar entorn de l'assolellada illa de fa vida, fa mort canta. nit i dia, sa cançó sens fi'', diu el poema inspirador de la vuitena peça. Retrospectivament, sabem que Homs va viure molts anys i que li va tocar veure com marxaven d'aquest món la seva dona i els seus millors amics, com el seu mestre Robert Gerhard i l'animador cultural joan Prats. Quan tenia trenta-quatre anys i cap d'aquestes morts no l'havia toca t encara. la seva sintonia amb aquest poema devia respondre a una visió àmplia i sàvia en què la mort és sempre present al costat dc la vida, i la traducció musical que en va fer dóna un aire de fa talitat a les onades d'aquest mar que, amb el seu cant de mort constant, acaba provocant un sentiment aclaparador. "Què és això que m'oprimeix? És la meva ànima provant de sortir enfora, o és l'ànima del món que truca a la meva porta demanant d'entrar?" La música basada en aquest poema ens acara a un seguit d' interrogacions sense resposta, en un ambient de misteri que sembla que ens pugui dur tant a la serenitat com a la inquietud. i és un indici que en els replecs més íntims de la vida interior d'Hams també hi havia lloc per al dubte. ''Deixeu-me creure que, entre totes fes estrelles, n'hi ha una que guia fa meva vida enmig del desconegut... Dels trescents vint-i-cinc poemes que formen el llibre Ocells perduts, Homs va triar aquest per cloure el seu cicle, com si, assumit el conglomerat d'ombres i llums de l'existència, volgués reafirmar la seva actitud de confiança en Ja vida, i el va recrear amb una música que ens deixa com suspesos en el cel dels ideals. La recerca de la bellesa i la comunicació e ra un dels idea ls de joaquim Homs, i ell devia veure bri llar sempre alguns reflexos en la seva estrella guiadora. Al fina l de la versió per a clarinet sol d'Ocells perdut s, Homs va afegi r-hi la peça Trànsi t, basada en una obra breu per a piano que havia compost el L925 inspirant-sc en el text inicial del llibre Trànsit, també de Tagore. La concisió de la versió musical que va fer d'aquest text relativament llarg és una mostra de la capacitat d'Homs de dir molt amb poques notes. Així mateix. aquell jove músic. als seus dinou anys. va saber suggerir amb una gran força evocadora el pas d'aquest món a l'altre, i en acabar l'últim so d'aquest Trànsit ens sentim desembarcar en el silenci d'un món desconegut però del tot real. gairebé palpable. a pacient lectora o el pacient lector que ens hagi seguit fins aquí podlia, a continuació, escoltar Oceffs perduts o altres obres del nostre compositor, en silenci, atentament, "amb totes fes facultats··. com deia eU. Abans, però, per si dc cas se'ns hagués girat massa l'esguard cap al cantó transcendent de les coses, voldria recordar que quan joaquim Homs em suggeria detalls i matisos d 'interpretació de les seves obres, quan tocava el piano o quan parlava de música seva i d'altres compositors i intèrprets. ho feia amb tota naturalitat i simplicitat, amanint-ho sovint amb tocs d'un humor lï molt cordial. L'any J 992 em van convidar a fer un concert en un centre de meditació, i com que tenia intenció de tocar-hi alguna obra d'Hams, n'hi vaig parlar. Després d 'advertir-lo que, si hi anava, en entrar s'hauria de desca lçar i asseure's al terra emmoquetat, i que jo ja procura1ia que hi hagués algun coixí per a ell, li vaig parlar del programa: -Hi vull incloure alguna peça teva . potser El silenci. La música d'El silenci em sembla que lligarà bé amb l'ambient d'aquest centre. -Sí... i sense sabates tot deu ser més silenciós! -va fer ell amb aquell seu somriure benèvol i un puntet murri. Dos anys després. poc abans d'un concert dedicat a obres d'Homs per a clarinet sol, li comentava que, al prestigiós auditori on l'havia de fer, se sentia el zumzeig continu de la maquinària alimentadora de llums, aire condicionat i tota l'electricitat de l'edifici. i vaig comunicar-li els meus neguits: -He demanat si es podrien apagar o anuixar algunes d'aquelles màquines, i m'han dit que de cap manera. Però no pot ser, que haguem de sentir aquell zum sobreposat a tants passatges musicals en piano i en pianfssiml I quan el clarinet ha dc fer aquells sons que van disminuint fin s a fondrc's en el silenci? I què passarà. quan toqui la teva peça El silenci?! -Sí. noi! La competència! -va saltar ell amb ulls riallers. L "Deixeu-me creure que, entre totes les estrelles, n'hi ha tma que guia la meva vida enmig del desconegut'' ~e 266 31 511 La mà gic a • M'HAN DEMANAT QUE PARLI D'EN J OAQUIM I-fO MS, I PER ÉSSER SI NCER, EN EL PRIMER MOMENT M'HE THOnAT ENCURIOSIT I M'HE FET LA PREGUNTA: PER QUÈ JO? MAI M'HE SENTIT IDEOLÒGICAl\11ENT VINCULAT A LA SEVA MÚSICA I, EN PRINCIPI, AQUEST SEMBLA UN M OTIU PRO U ASSE YALAT PER RE NU CI AR-HI ; D'ALTRA BA DA, E r S SEPARE MOLTS A YS, I LES VrVÈNCrES SÓN MOLT DIFERENTS. D ESPRÉS M'HE ADONAT QUE TENIA MOLT MÉS A DIR D EL QUE .JO MATEIX PENSAVA. lfiPerAGUSTÍCHARLES RMC z66 32 512 empre he vist Homs com l'avi amable i complaent, però hi ha una cosa que sempre he admirat de la seva figura: la seva simplici tat, la seva veu callada però segura, la poca estridència dels seus actes i, sobretot, la seva manca d'animadversió cap als seus col·legues. Tot plegat quelcom envejable, perquè els compositors som molt recelosos del nostre treball i ens costa d'admetre opinions d'altres. i molt menys la seva música, ja que d'una manera o altra és una agressió al nostre ideari creatiu. Homs té una obra ingent, amb més de ducs-centes peces que comprenen tot tipus dc formacions, des del cor a l'orquestra. D'aquesta producció, sc n'ha dit de tot. però sempre m'ha sorprès el to negatiu a l'hora de valorar-la de persones -compositors, crítics, estudiants ...- que ni tan sols la coneixen. jo recordo, com si fos avui, l'estrena d'una de les seves darreres peces per a cambra: Rhwnbs, 1 per a conjunt instrumental. El que em va frapar va ser que la seva peça destacava. dc molt, sobre Ics altres del programa, i a més a més ho feia en un dels aspectes més difícils d'afrontar per un compositor que en aquell moment tenia vu itanta-dos anys: la seva modem itat i capacitat dc comunicació. Homs era una persona tímida. introvertida, poc donada a la pompa i la xetinola, però per al que ens interessa quant a la música, els petits detalls són els que ens donen la pauta del creador que era. Potser no ho va saber transmetre de paraula, però Homs era persona dc poques paraules. El que compta és la seva obra. perquè allà s'hi troba el que no diu, i es aquí on hi ha el vertader creador. Això ens porta a parlar d'una de les qüestions cabdals de la música catalana actual-i en certa manera també de l'espanyola-, en la qual d'una manera moltes vegades descarada sobresurten autors que no ho mereixen, o a l'inrevés. En un panorama com aquest, la feina ben feta. humil i sincera no està ben vista. és millor aparentar i no és tan important que la música tingui un contingut més o menys S signilïcatiu, de pes, perquè el que cal és el que sembla, i encara més les relacions socials de qui l'escriu -o la fa escriure. No diguem ja sí a més a més la música no és prou '"amable'' per als qui decideixen cap on anem. Els darrers anys he vist molts autors que, en un moment donat, se' ls considerava destacats i apareixien constantment a l'escena, moll per sobre dc la vàlua del seu treball: avui ja no hi són. El pas del temps és implacable i la feina que no s'ho mereix, acaba per no interessar ningú. Aquesta perversitat en la qual sovint cau la nostra societat. producte d'una cultura musical limitada que arrosseguem des del segle XIX. obliga els nostres autors, i Hems n'és un de destacat. a haver d'esperar el pas del temps per ésser posats al lloc que els pertoca. Avu i a alguns Homs potser els sembla poc modern. però què es la modernitat?: ¿estar dc moda?, ¿copiar el que fan determinats creadors?, ¿seguir el corrent dels qui tenen més poder mediàtic? I concepte de modernitat és tan fugaç, que ho deixa de ser una vegada s'ha pronunciat. Cada dia que passa tinc menys dubtes que el que realment sobreviu és allò que és producte d'un acte autèn tic, per molt simple que sigui. El concepte d'amor i tend resa que respira la música d'Hems, moltes vegades relacionada amb el seu entorn familiar, pot semblar ridícul a alguns. però és molt lluny d'això. perquè són precisament aquests els aspectes més meravellosos de la humanitat, i resulta veritablement ridícul mofar-se d'allò que ens commou, perquè sense adonarnos-en ens riem de nosaltres mateixos. En els aspectes de sinceritat creativa, la línia d' Homs segueix la de Gerhard, la qual segueix, a la vegada, la de Schonberg. Del compositor alemany se n'ha parlat prou, i del seu ideari ideològic, també, per la qual cosa és prou conegut el seu nivell d'autoexigència. fet que el dugué a renunciar a la continuació d'un ideari creatiu prou pesant i reconegut, com era el romanticisme alemany de principi del segle xx. Això suposava cercar un camí nou, la qual cosa l'obligava a entrar en un terreny difícil i panta- E En els aspectes de sinceritat creativa, la línia d'Roms segueix la de Gerhard, la qual segueix, alhora, la de Schonberg . JOAQUIM HOMS TOCANT EL PIANO, AL SEU DOMICILI (1986) nós. La seva implicació amb els seus deixebles i amb la gent del seu voltant era absoluta, i evitant tot tipus d'adulació i exigint un alt criteri intel·lcctual i creatiu, a més d'una capacitat crítica i analítica de l'obra musical, a vegades extrema. La música d'Hems no es troba en el camí de Ja renovació, perquè pertany a la generació següent. que té amb Schonberg -i en el seu cas, també en Gerhard- un camí marcat pels nous esdeveniments. però això no vol pas diT que fos un camí fàci l. I nombre d'obres que l-loms escriu utilitzant el mètode dodecatònic és molt més elevat que el de Gerhard -setze dc Gcrhard respecte de més de cinquanta d' I !oms-, i fins i tot el període en què en féu ús és força més llarg que el del seu mestre.2 malgrat que el seu inici és proper. Això ve clonal, sens dubte, perquè el seu aprenentatge és paral·lcl al dc la seva obra,3 i les influències eren en aquell moment cabdals. Tot i això, la música d'Hems no conté el model exp ressiu germànic: ús grandiloqüent del contrapunt i dels processos de desenvolupament. La seva música no defuig dels matisos de la seva terra: el color, la llum, la simplicitat expressiva ... Moltes vegades una sola línia melòdica d'Hems conté el germen de tot un discurs complet, i això no és una casualitat, sinó una cosa volguda que evita les interferències que poden destorbar la seva comprensió. Això no vol pas dir que la música d'Hems sigui pobra: mentre que la seva generació parteix d'una música relacionada amb el folklore i el nacionalisme. ell s'endinsa en models en aquell moment molt qüestionats, fent seves les paraules de Schonbcrg de cercar sempre per trobar una cosa diferent. Ramón Barcc. gran amic d'l-loms, ho observa amb claredat en un article que li dedicà l'any 1972: •· La tonalitat clàssica no ha tingut mai un paper important, ni tan sols en les primeres etapes de la seva producció. Des del primer moment hi ha en Ilvms una recerca d'altres tipus -diguem-ne en general atonals- d'organització harmònica i melòdica. / ... /Això confereix un tret diferencial i històric a la seva obra. Mentre que els compositors de fa Generació de 1927 / ... /tiG/1 partir, sense excepció. de E principis tonals sota formes neoclàssiques o impressionistes, so11inl alternant tonalitat i modalitat, Homs parteix d'una investigació del so radicalmenlmodema. [... ] Els elements melòdics / ... j són una constant constructiva i expressiva tol al llarg de la producció d'I-Joms. Una gran part és pura melodia, sovint reforçada per un melodisme vertical i un contrapunt d'igual intenció seqüencia/". 4 Però tampoc no ens hem d'equivocar, perquè sovint cometem l'error d'associar Homs-Gerhard-Schonberg amb dodecatonisme, i el cas és que Schonberg no va ensenyar a Gerhard el dodecatonisme, ni tampoc Gerha rd ho va fer a Homs.5 Gerhard l'aprenia amb el llavors aj udant de Schonberg, josef Rufer, perquè amb el mestre tractaven de les qüestions relacionades amb la forma, el desenvolupament i els processos cadencials, clements que el mestre alemany considerava cabda ls per al desenvolupament de l ~ i scurs musical. Aquesta ma teixa ensenyança és la que Gcrhard transmetia al que esdevingué únic deixeble. El que hi ha entre ambdós és la interacció per tot allò que és nou, l'a tractiu d'examinar en el discurs musical per trobar noves maneres d'expressar-se, en què la lectura dc Proust i Valéry. entre d'altres, són una referència. No hi ha dubte que el temperament d'Hems i el meu són radicalment diferents. però això no disminueix la meva admiració per un dels qui considero més importants mestres catalans del segle xx, quelcom que ens dóna la pauta que hom pot parlar, convèncer, i fins i tot enganyar; però el més important és, probablement, el que no es diu, el que en la nostra més profunda intimitat som capaços d'assumir. és a dir. els nostres defectes. allò que al capdavall són també les nostres virtuts. El nombre d'obres que Homs escriu utilitzant el mètode dodecatònic és molt més elevat que el de Gerhard. ~e 266 NOTES t. La peça s'estrenava al llavors anomenat ConserVIltOri Superior Municipal de Música de Barcelona. el dia 24 de febrer de 1989, dins de la li Setmana lntcrnacionnl de Música de Barcelona. 2. Vegeu CI IARLES. Agustí: Dodecafonismno y Sl!rialismo en Esplllia . Autores y Obras. Va lencia: Rivcru Ed itores. 2005. ;, Lu pl'imeru obra en la que es iroba un material ~erinl és en Dos moviments per a quartet de corda, dc 1931-1932. El període d'estudis amb Gcrhnrd vn dc 1931 a 1937. 4. BARCE. Ramón: 1972. pàg. 73. S. Vegeu l'esplènd id document biogràfic que el matci~ Homs dedicà a Gerhard: HOMS. Joaquim: /~obert Gerhard i la sel'a obra. Barcelona: Biblioteca dc Catulunya. 1991. 33 513 P1o11e er sound. vision.soul RETRAT i .~ (i(jl'f;J!f;i El baix baríton menorquí Simón Orfila s'ha convertit en un habitual en les temporades del Gran Teatre del Liceu. Des que va debutar-hi la temporada 1998-99 amb l'Oroveso de Norma, ha tornat assíduament a l'escenari barceloni, tot permetent al públic gaudir d'una progressió ascendent tant en els papers que ha interpretat com en les seves capacitats vocals. L'any passat va oferir per primer cop al Liceu un dels papers m és dificils de la seva carrera, l'Assur de la Semiramide de Rossini, i enguany hi torna amb el Raimon do de Lucia di Lammermoor després d'haver interpretat el rol principal de Don Giovanni aNàpols i l'Alidoro de La Cenerentola de Rossini a Gènova. Es tracta, la seva, d'una ca:rrera exemplar en ascens que mereix atenció. . , liDOll RMC 266 Una veu ''profundament" jove adequats per a mi. M'han ofert altres papers més pesants i hi he dit que 110, s'ha de saber dir que no. per MERCEDES CONDE PONS Q uè va significar estudiar amb Alfredo Kraus a l'Escola Superior de Música Reina Sofia? -Aquella experiència Ito va ser tot, per a mi, ja que llavors jo tenia només dinou anys. Ell em va explicar com aconseguir la posició de la veu alta i fresca perquè no et faci mal. escollir un repertori adequat, etc. Quan et donen totes aquestes pautes per seguir i tot just estàs començant, és una de les millors coses que et poden passar. -Aifredo Kraus, si per alguna cosa va destacar -a més dc la seva tècnica excel· lent-, va ser per saber escollir molt bé el repertori. ¿Segueix vostè la mateixa línia que ell a l'hora d'escollir el repertori? ¿S'ho pensa molt quan ha d'agafar un paper nou? -Sempre m'ho penso molt. Normalment canto Mozart i Rossini, que són papers de baix baríton -molt alts, frescos- i també Bellini i Donizetti, però sense sortir-me del bel canto. Faig I Puritani i Lucia di Lammermoor, que tenen una tessitura central aguda. però de seguida torno a Fígaro de Les noces de Fígaro, Leppore/lo de Don Giovanni o Alidoro en La Cencrentola. que són papers de baix baríton agut i que per edat i condicions 11ocals són els més -Qui l'aconsella a l'hora d'escollir repertori?. per qui s'ha de deixar aconsellar un cantant? -A part de tol el que em va deixar en Kraus. el Miquel Lerín -el meu mànager aciL/al- és qui sap quin repertori és més adequat per a mi. Després, un mateix ha de conèixer/es seves capacitats. Si jo acceptés papers de baix més dramàtics. com Felip 11, hauria de forçaria meva veu i em faria mal amb vista al futur. -I quina evolució ha notat en la seva veu des que va començar a cantar professionalment? -La veu es va assentant amb l'edat. 35 515 i ,i,ii(jl(ilr;i ~e 266 36 516 RETRAT jo escolto la Norma que vaig cantar al Teatre Victòria i escollo la darrera Norma que vaig fer a Tòquio amb la Gruberova i és evident que la meva veu ha madurat molt; tinc més centre i més greus, però encara necessito ben bé deu anys més per tenir la veu ben assentada. Continua sent -això sí- una veu de baix baríton, perquè a mi 110 m'agrada enfosquir la veu, crear Lm color que no és propi; s'ha de cantar clar i ben alt. -Quins papers li agraden més, els buf fos o els dramàtics? -Els buffos rn'agrade11molt, sobretot quan notes que la gent s'ho està passant bé i riu, és una sensació que a mi em fa molt content. Ara bé. els personatges dramàtics com I'Assur de la Semiramide. que té una ària maqufssima, també donen moltes satisfaccions. No sabria escollir entre els papers buffos o dramàtics, m'agrada fer-ne de tots dos tipus. -Què va representar per a vostè interpretar un rol de tant de pes específic com el d'Assur de la Semiramide? -És un paper que vaig estar treballant durant més d'un any perquè és un dels més difícils que s'fum escrit per a baix de bel canto. És, se11s dubte, el paper més difícil que he interpretat, tant tècnicament -per la colorat u ra- com per extensió i dramatisme. -¿Va arribar en bon moment? -Sí. Així com hi lw altres rols que encara els estic madurant, perquè necessiten una veu de baix més feta. I'Assur sí, perquè és central i molt agut. És w1 veritable paper de baix barfton. w1 baix profund no el podria fer IIWi. -Quin va ser el primer paper que va significar un punt d'inncxió en la seva carrera? -jo havia cantat alguns papers petits a Palma de Mallorca, però el punt clau per a mi va ser fer el segon repartiment de la Norma al Teatre Victòria. A partir d'allà i gràcies al fet que el Liceu va confiar en mi, se'm van obrir les portes a Europa. -Quins cantants són una referència per a vostè? -El Bonaldo Giaiotli. amb qui estudio actualment. i sobretot en Samuel Ramey. que és un cantant que jo admiro moltíssim: tol el Rossini que ha fet ell és de referèllcia i el seu Felip 11 i l'Allí/a són increïbles! Un altre cantant que també admiro molt, des que amb catorze anys va caure w1 disc seu a les meves mans, és el josep Carreras; tot i que no tingui res a veure amb mi, admiro aquell fraseig i aquella passió, per a mi és un dels més grans. -Quan és damunt dc l'escenari, en què pensa? ¿Està més pendent de la veu o del que vol comunicar? -Normalment començo estant pendent de la veu. però sempre acabes deixant-te anar, jo sóc bastant passional cantant i el Kraus sempre em deia que això s'havia de controlar, però jo estic content si aconsegueixo transmetre al- guna cosa al públic. -En això entra en joc també la capacitat actora! d'un mateix. ¿ Ha estudiat teatre? -No, però em l'e de família. perquè a Menorca la meva mare, el meu avi i uns oncles ha11 estat sempre intèrprets an-wteurs de teatre i sarsuela. L'ambient teatral /'!te visc:ut des de nen; a més. jo volia ser humorista abans que cantant! -1 quin va ser el moment en què es va decidir per ser cantant? -Quan anava a l'institut van organitzar Ull concert per recaptar fons per a11ar de l'iatge de fi de curs. jo 1/m,ors tenia setze anys i 11aig sortir a cantar el '·Despierta 11egro .. de La tabemera del puerto i arra11 d'això em van dir que estudiés perquè tenia possibilitats. Vaig fer una pro11a per entrar al cor dels Amics de l'Òpera de Maó i allà també em 11t111 tomar a dir que havia d'estudiar cant. Finalment, quan tenia divuit anys, va ve11ir I'Alfredo Kraus a donar un concert, li van parlar de mi, em va fer una audició i em va oferir d'entrar a l'Escola Reina Sofia i allà vaig començar. -Com es viu l'ambient musical a Menorca? ¿lli ha molta tradició? -1 tant! Cada any organit:o wr concert al meu poble, per l'inici de les festes, en el qual corwido tol de compcmys i amics com la Mariola Cantarero, el josep Bros i l'Aquí/es Machado . que hi vénen a cantar gratuïtament i la veritat és que la resposta de la gent és increïble! -Quin repertori li agradaria fer en el futur? -Penso moure'm en el bel canto: Bel/ini, Donizetti i fer algun Verdi en el futur: Alti/a o Felip Il. Però sóc COllScient que la veulw d'evolucionar, que sóc molt jove i quan arribi el mome11t ja veurem si puc abastar tot el que llull o 110. -Quines diferències de tractament de la veu troba entre Mozart i el bel canto? -Mozart és molt més sa. És un altre tipus de psicologia. de manera de cantar, etc. Bel/ini es basa en la línia de cant i a exhibir la veu. els aguts. 1\/ozart implica moltes altres coses: té molls missatges, tant culturals com socials o polítics. -Mozart potencia més el vessant actoral... -Aiolt més! Té segones i11tencions, com per exemple amb el ·· Madamimra. i/ catalogo è questo". -Quin és el fonament, allò que és imprescindible tenir per cantar bé? -És fonamental aconseguir un bon recolzament de la veu al diafragma, una bona respiració i saber enviar la 11eu a la màscara. És el més important i també el més difícil. S'ha de /reballar molt, això són anys i no s'acaba mai... -Bonaldo Giaiotti li deu insistir molt. .. -Sí. em fa fer vocalitzaciom i després relaxar; no parla molt diferent de com ho feia el Kraus, la base és la mateixa. En altres coses és u11a mica dij'erent, perquè jo normalme11t ccmlo àries o duets que ell ja ha j'et i qua11 estic cantant només amb el gest de la seva cara ja ens entenem. La veritat és que m'ho passo molt bé. -¿Un cantant s'ha de cuidar molt, per fer carrera? -Crec que un s'ha de cuidar per la vida, no només per la carrera. Si un està sa i menja bé, tampoc no s'ha de parar molta més atenció perquè se sigui cantant. Beure o fumar en excés és dolent per a tothom, no només per als cantants. -¿Li interessa algun altre repertori a part de l'òpera, com l'oratori o cllied? -jo normalment només faig òpera i si dono algun recital, normalment em solen demanar que sigui també d'òpera i sarsuela. De lied, 11 'he fet poc, més aviat cançons com ara/es d'Iber/ i Ravel-les cançons de Don Quixot- i de Tosti, que estan escrites expressament per a veus d'òpera. -¿Considera que es necessita una voca litat diferent per cantar òpera i lied? -Crec que a una persona li pol agradar sentir cantar lied per Samuel Ramey i a una altra persona li pot agradar més el mateix lied cantat per Fisclrer-Dieskau i tenen una manera de cantar i una vocalitat totalment diferent. Però aquí està la riquesa del cant. PR E eR (T I e A iül()lf;iif;i EL MES DE DESEMBRE, A L'ABAST L'esplendor de la sars11ela barroca amb María Bayo i López Banzo Hi h a un determinat repertori -el de la música barrocaque tot i gaudir d'un merescut revival els darrers anys, encara és escassam ent rellevant en l'ampli ventall d'oferta concertística que s'acostuma a ITo bar per les nostres cona·ades. EUROCONCERT. Al Ayre EspañolOrquesta. María Bayo, soprano. Dir.: Eduardo lópez Ban· zo. Boccherini, Handel, de Nebra. PALAU DE LA MÚSICA. 11 DE DESEMBRE DE 2006 (21 h). les formacions més reconegudes en el camp de la recuperació de reperto1i desconegut i la interpretació amb criteris "antics''; això sí, amb un marcat caràcter ibèric -aquest aire espaí1ol que els defineix-, el qual detetmina el seu per· sona! estil i l'adequació perfecta per a la música de tradició hispànica. María Bayo és una de les sopranos de la nova generació espanyola més internacional del moment. Amb un ampli repertori en el camp operístic, les seves capacitats vocals l'han feta destacar en el període barroc i clàssic amb interpretacions memorables dels títols mozartians i una La Calis/o de Cavalli de la qual existeix un suport sonor que ho ratifica. Per aquests motius, la seva presència en un concert d'aquestes característiques està més que justificada. I programa és francament molt E r-PerMERCEDESCONDE _P_O_N_S__________________ encara ho és més si es limita l'accepció i en comptes de di r-ne música es parla de sarsuela, és a dir, d'aquest gènere menystingut que en aquella època va viure un gran esplendor -abans que l'òpera italiana entrés a la Península ibèrica per desbancar del tot qualsevol gènere escènic que fins llavors hagués triomfat-, tot formant part no només del gust popular, sinó també de la cort espanyola. Emoconcert és un gran aliat d'aquestes. per a alguns, encara causes perdudes i aposta per programes que puguin atreure el gran públic i alhora,que tinguin un cert caràcter formatiu. Es el cas de l'exemplar programa escollit per al concert de l'l i de desembre. D'acord que l'elecció respon directament a una feliç circumstància, la que representa I la presentació del nou disc que Harmonia Mundi Ibèrica ha produït amb Al Ayre Español i el seu director Eduardo López Banzo i que, en aquesta ocasió. compta amb la valuosa col·labora· ció de la mediàtica soprano María Ba· yo. Però no per això la iniciativa deixa de ser menys meritòria. Si com succeeix amb fenòmens com Cecília Bartoli, la publicitat i l'èxit serveixen per fer arribar al gran públic un repertori fins ara marginat. benvingudes siguin les modes i la fama! Perquè. en defmit-iva. es tracta no només d'un gran programa, sinó també d'una formació. director i solista de qualitat interpretativa innegable. L'orquestra barroca Al Ayre Espaiiol - fundada l'any 1988 per Eduardo López Banzo- ja s'ha consolidat com una dc interessant. Hi destaca la presència de diverses àries de les sarsueles fphigenia en Traci a i Vendado es amor. no es ciego de l'aragonès establert a la cort madrilenya josé de Nebra. I s'hi pot copsar un talent musical molt desenvolupat, en què els contrastos propis de l'estiJ bar· roc oscil· len entre el noble caràcter nostàlgic sempre subjacent -heretat del seu cosí germà dramma per musica italià- i una àmplia desimboltura -el desparpajo madrileny molt popular. castís- present en f01mes de la tradició musical popular espanyola com són les seguidilles; tot això combinat amb temes dc caire mitològic - pràctica encara habitual a l'època-. de la mateixa manera que s'esdevé amb la canta· ta de Georg Ftideric Handel Agripina condotta a mori re HWV 1 JO. inclosa també en el programa. La Simfonia op. 12 núm. 4, ''la Casa del Diavolo ·• de Luigi Boccherini -<le gran desplegament virtuosístic-. servirà com a vara de mesura d'una orquestra i un director que ·e~t~forjant un prestigi a grans gambade~. ' Elssubscriptor~?,%~,~~u~~~?.~~R!~ ,.an un 40% de descompte en la compra d'entrades a les taquilles del Palau dc la Música Catalana per als concerts dels cicles Concerts Simfònics al Palau. Mú ica de Cambra al Petit Palau, ONCA i Cambra Coral de la temporada 2006-07 , a partir del dia 4 de desembre de 2006. Cal presentar el darrer rebut dt• la .w bst'ripció. 1llll1 37 sr Surt al carrer. T'adonaràs que vius en una ciutat ideal per a passejar-hi. Per seure en una terrassa. Per mirar la gent com va i ve. Una de les millors ciutats per gaudir dels aparadors, de l'ambient, per sortir a comprar. Passeja per Barcelona i descobriràs que hi ha un bar on serveixen les millors braves, que hi ha turistes fent fotos i que amb la brisa, t'arriba l'olor del mar. Viu el comerç de la ciutat, és tota una ex"J)eriència. Barcelona, la millor botiga del món. BC BARCELONA BATEGA! EL MES DE DESEMBRE, A L'ABAST Estrena de 'Blau' Obra en clau sinestètica de Vivancos TEMPORADA OBC. Mireia Farrés, trompeta. Laia Masramon, piano. Dir.: Hans Graf. Brahms, Vivancos, Xostakóvitx. L'AUDITORI. DE L'l AL 3 DE DESEMBRE DE 2006. L ' onzè concert de la temporada de l'OSC proposa un contrastat programa en què es troben de costat una gran o bra del repertori romàntic -com és la Quarta Simfonia de )ohannes Brahms- i una curiosa revisió d'un gènere clàssic en el poc conegut i programat Concert per a piano, trompeta i orquestra de corda en Do menor de Dmitri Xostakóvitx. Aquest concert -en què es podran sentir dos joves figures del panorama musical català: la solista de trompeta de l'OBC Mireia Fan-és i la pianista Laia Masramon- és un repte important per a la solista de trompeta a causa de la seva enrevessada dificultat tècnica. fruit de la voluntat d'accentuar la subtilitat dels tints d'humor que destaquen per sobre d 'un marcat temperament noble escampat per tota l'obra. Seguint aquesta línia d 'heterogeneïtat programàtica, s'ha de destacar l'estrena d 'una obra encàrrec de I'OBC a Bernat Vivancos. L'obra en qüestió té com a títol Blau, per a orquestra i e l mateix compos ito r la contex tualitza amb aquestes paraules: "Una paleta, una tela blanca, uns pime/ls i uns co- lors... Traslladeu-vos al taller d'un pin- tor. En aquesta obra he volgut ref7ectir en música el treball de l'artista abans de come11çar el seu quadre." Així doncs, trobem una obra en què la sinestèsia té un paper elemental a l'hora d'endinsar la ment i les oïdes en l'audició, ja que per la seva condició d'estrena no té referents. Ja és interessant per se escoltar obres desconegudes. però quan es tracta d'obres noves en la seva màxima accepció -és a dir, la d'inèdita- hi ha alguna cosa d'inquietant que s'ha d'entendre com un valor afegit: la descoberta de noves fonnes d'expressió, que en el cas de Blau té un doble joc, d'una banda el que ofereix l'audició d'una música per primer cop i, de l'altra, el desenvolupament individual d'aquell desxifrar i entendre un llenguatge tant musicalment com visualment, i fent servir la sinestèsia oferta pel mateix composi tor. "És doncs un treball sobre la illspiració i la recerca d'un llenguatge autecedenl a l'obra" i de la mateixa manera com el pintor prepara els colors a la paleta fent diverses barreges per trobar la gamma que vol fer servir per pintar el quadre, el recorregut musical dc l'obra és un subtil passeig en forma d'aco rds sobre l'equivalent sinestètic del blau. la nota Mi. Bernat Vivancos va néixer a Barcelona l'any 1973 i despt-és de formar part de l'Escolania de MontserTat sota la direcció del P. Ireneu Segarra. va estudiar piano amb Maria Canals. L'any 1998 viatja a Patís per estudiar amb Guy Reibel al Conscrvatoire National Supérieur de Musique et Danse de París, fet que va ser un punt clau en la seva formació com a compositor. Bernat Vivancos ha guanyat diversos premis de composició d'àmbit nacional i internacional i actualment és professor de Composició i d'Orquestració a I'ESMUC, Escola Superior de Música de Catalunya. ~e 266 Vents de lluna a la Cambra de l'Auditori TEMPORADA DE CAMBRA A L'AUDITORI. Moonwinds, octet de vent. Joan En· ric Uuna, clarinet i direcció. Martln i Soler, Mozart, Salieri. SALA DE CAMBRA DE L'AUDITORI.l3 DE DESEMBRE (20.30 h). I concert que té com a protagonista l'octet de vent Moonwinds és un dels més interessants que presenta la temporada de cambra de l'Auditori per les característiques de la formació. Moonwinds - que en el seu poètic títol evoca la tipologia instrumental que defensa i el nom del seu líder, joan Enric Lluna- és una agrupació de vent recent que proposa la revisió del gran repertori en clau eòlica. Els seus membres toquen en orquestres europees importants. com la jove flautista júlia Gall ego o el mateix Joan Enric Lluna -solista a la nova orquestra creada pel Palau de les Arts de València- i un dels clarinetistes de més re- E nom en el panorama actual. joan Enric Lluna ha estat solista a les orquestres més importants del Regne Unit -la Boumemouth Sinfonictta, Academy of Saint Martin in the Ficlds, Royal Philharmonic Orchestra . Covcnt Carden Orchcstra, etc.-, tot treballant assíduament amb Claudio Abbado, Bernard Haitink, Valeri Gcrgiev, Nikolaus Harnoncourt, Si r Nevi lle Marrincr i és cofundador de l' Orquestra dc Cadaqués, com també un dels primers membres de la Joven Orquesta Nacional de España. Paral·lelament, du a terme una important activitat concertística com a solista i com a col·laborador amb grups de cambra. Ha estrenat diverses obres dc compositors contemporanis com, Sir john Tavemer. Joan Guinjoan o Paul Barker, i darrerament es presenta també com a director d'orquestl"a. després d'haver estudiat amb el mestre Jorn1a Pa nu la. El concert del 13 de desembre serveix dc presentació a Barcelona del g rup -Moonwinds va ser c rea t el 2005- i del seu primer disc publicat amb Ha rmonia Mundi. Inte rpretaran obres de Salie ri -A rmonia per w1 fempio de la notte-. Martin i Soler - Diverti111ento sobre ··Una cosa rara·· que el mateix Mozart va esmentar sign ificativament en la seva òpera Do11 Giovanui- i dues Serenates del mateix Mozart. Sens dubte, música nocturna, de lluna, per a una formació de sonoritats profundament melangioses. 39 519 •.~li(jiJii(i PRECRfTICA I EL MES DE DESEMBRE, A L' ABAST Tradicion al celebració de Nadal a l'OBC TEIIPORADA OBC. Cor Ueder Càmera Christine Wolff, soprano. Katharina Kaméus, mezzosoprano. Chris1oph Prégardien, tenor. Nathan Berg, baix. Dir.: Salvador Mas. Bach. L'AUDITORI. DEl lS AL 19 DE DESEMBRE DE 2006. i ha obres musicals que són suscep tibles de ser programades cada any, perquè tenen una relació directa amb fets històrics i culturals -i per què no, religiosos- que no només alteren el calendari, sinó fins i tot l'estat d'ànim i l'actitud envers els altres. El Messies de Handel és una d'aquestes - i potser la més recurrent-, però també ho és l'Oratori de Nadal de Johann Sebastian Bach que enguany rose programa en dates molt prope- H res a aquesta festivitat. Com post per a les festivitats nadalenques - i fi ns a l'Epifa nia- de l'any 1734, Bach va concebre aquest Ot·atori en sis parts diferenciades entre si -a mode de cantates amb recitatius, corals i àties-, a fi de ser interpretades separadament tot al llarg dels dies de celebració litúrgica de la Nativitat, però tot mantenint, això sí. un lligam invisible però estructuralment essencial, com és l'ordre de tonalitats en què se succeeixen les parts, juntament amb el més evident lligam temàtic -de la mateixa manera com ho tenen els oratoris de passió-, amb un narrador -l'Evangelista- i uns solistes vocals que combinen les àries i els recitatius amb els corals propis de la litúrgica luterana a què estava avesat Bach. Fi de curs de la IX Schubertía da IX SCHUBERT(ADA A L'ILLA DIAGONAL. Carolina Bruck-Santos. mezzosoprano. Katharina landl, piano. Fauré, Montsalvatge, Schubert, Wagner. AUDITORI WINTERTHUR. 12 DE DESEMBRE DE 2006 (21 h). RMC 266 a Schubertíada a L'illa Diagonal arriba al fina l de la seva IX temporada amb un recital a càrrec de la mezzo d'origen gennanomexicà Caro lina Bruck-Sa ntos acompanyada al piano per Katharina Landl, a lumnes l'any passat del curs de lied impartit per Wolfram Rieger i parella musical des del 2003. La joventut dels seus intèrprets i la consegüent promoció de nous valors és una de les màximes d 'aquest interessant cicle de concerts; l'altra és la programació que -partint d'un eix vertebrador: Schubert i la seva obraabasta tot el ventall dc possibilitats que L ofereix la música de cambra - grups instrumentals de cambra, recitals de piano o veu, etc.- i un repertmi extens, des de Moza rt fins al segle X)C. El recital de lied amb què es clou la present temporada ofereix la possibilitat de recórrer àmpliament el repertori abans esmentat -no centrat exclusivament en l'àmbit germànic-, començant amb set dels més representatius lieder de Schubert -com són Gretchen amb Spinrade o els Lieder der Mignonper seguir amb Cinq mélodies "de Venise" de Gabriel Fauré. En la segona part interpretaran els Wesendonck-Lie- der de Wagner -e.scrits al mateix temps que el Tristany i Iso/da i autèntic mirall musical d'aquest- , basats en cinc poemes de MathiJde Wesendonck. la seva etema amiga espnitual. L'entroncament amb el segle xx ens l'ofereixen les Cinco canciones negras del compositor gironí Xavier Montsalvatge. Actuació i estrena d'Anthony Newman GRUP XXI. Anthony Newman, piano. Peter Bacchus, flauta. Xavi Castillo, clarinet Manuel Porta, violf. Mark Friedhoff, violoncel. Danu Espasa, piano. Àngel Pereira, percussió. Dir.: Mark Gibson. Jorge Uederman, Agustf Charles, Tobias Picker, Anthony Newman. CONSERVATORI MUNICIPAL DE BARCELONA.14 DE DESEMBRE DE 2006 (20 h). per J.C.C. empre al marge dels circuits més habituals. el nautista Peter Bacchus continua amb el seu lloable esforç a favor de la música contemporània. Dintre del Cicle de Tardor del Grup XXI, el pròxim dia 14 de desembre s'ofereix un esdeveniment d'un relleu particular, significat per la presèn- S 40 520 cia a Barcelona del pianista i compositor nord-americà Anthony Newman. Figura destacada de la interpretació barroca als Estats Units, és un intèrpret de teclat notable -piano, orgue i clavicèmbal-, en una trajectòria professional de prop de quaranta anys amb actuacions als auditoris més importants dels Estats Units, entre d'altres amb Kathleen Battle, ltzahk Perlman, jeanPiel1'e Rampa!, )ames Levine, Leonard Bemsein i Lorin Maazel. Ha enregistrat més de cent setanta cedés per a segells com CBS, Sony, Deutsche Grammophon i I'any 1989 la seva versió del Concert per a piano núm. 3 de Beethoven va ser distingit com el millor d isc de l'any per la revista "Stereo Review". També és un düector destacat i precisament en el concert que comentem oferirà l'estTena mundial del Concert de cambra, escrit especialment per al Grup XXI. El programa també inclou l'estrena a l'Estat espanyol d'una composició de Tobias Picker, en un programa del qual així mateix formen part obres d'Agustí Charles i Jorge Liderman. El MES DE DESEMBRE, A l'ABAST i te a non Primera entrega, Puccini Amb la versió de Manon Lescaut de Giacomo Puccini, comença al Liceu un autèntic Any Manon, en el curs del qual la figura literària engendrada per l' ab bé Prévost adquireix un protagonism e central amb presència en quatr e dels dotze program es. per J. COMELLAS n aquests es podrà gaudir d'un recorregut amb tot no exhaustiu, ja que als Puccini. Massenet (en aquest cas per partida doble) i contempo1ilniament Hans Werner Henzc que ens aniran ocupant. cal afegir-hi també Halevy (que va escriure un ballet) i Auber. Una pregunta elemental, en aquest context, és quins són els arguments que justifiquen aquesta atracció en músics de característiques força dissemblants. Una pista és que la jove noia -en la narració té setze anys- que enamora bojamen t el noble Des Grieux esdevé refe rent ava nça t d' un tipus fe mení potent, gairebé explosiu, que després continuaran , entre d'alt res: Carmen. Lulu, en certa manera també Margarita Gautier o Pigmalió, i més modernament la Lolita de l'escriptor rus Nabokov. Són personatges normalment tan exempts de pes intel·lectual com sobrats de capacitat dc seducció, que porten a les últimes conseqüències -l'autodestrucció i, si cal, la d'altri- un context de contradiccions ret de valors tan contundents com sensualitat. hedonisme i exigència afectiva. És un còctel que en no poder ser dominat per causa de la manera amb què tots els components són viscuts fins a la llinda del precipici, acaben abocant-hi. Els arguments tenen força punts comu ns i -perdoneu la gosadia intel-lectual- el model bàsic i els corresponents personatges també bàsics reprodueixen fins a cert pun t el mateix esquema una mica a la manera com s'esdevé, salvant les distàncies -que no són poques, és clar- amb la com media de/l'arte. La noia voluptuosa sovint d'extracció social baixa -aquesta característica no és exacta en el cas de Manen-. el jove enamoradís d'extracció social superior que és capaç de beure's l'enteniment i l'oremus víctima de l'impacte E passional rebut, un 1ival en la conquesta de l'objecte del conflicte amb més veterania i recursos, un personatge -normalment pare- que representa la contraofensiva per la recuperació de l'ordre establert i, finalment, un substrat amorós dels dos principals protagonistes que acaba sent sincer i profund i que reforça la càrrega tràgica de la història. L'abbé Prévost. un escriptor sccundati en la història de la literatura francesa, va escriure un relat -Memoires et aventures d'un homme de qualité (1 728- 17 3 1)- amb referents autobiogràfics molt clars a redós de la fi gu ra de Des Grieux, que és q ui na rra la història en primera persona. A parti r d'aquí cadascú ha caminat per la banda que més li ha convingut: més fidel a l'argument original en el cas de Massenet -veurem què passa amb Henze-; més apassionat en Puccini. En tot cas diferències perceptibles però que no afecten res fonamental. En Puccini domina Des Grieux (tenor) i en Massenet Manen (soprano); en Puccini la protagonista mor a Le Havre abans de ser deportada a la colònia francesa de Louisiana i en Massenet mor en aquest avui estat nord-amelicà. En Puccini no hi apareix el pare, que sí que té un paper força notable en Massenet. El compositor italià es va sentir molt atret per la narració i va deixar de banda la proximitat de l'obra homònima -o gairebé- del seu col·lega li·ancès, estrenada nou anys aba ns amb un èxit no- table. La confecció del llibret va resultar complicada per les exigències de l compositor; el va començar Marco Praga, que va demanar ajut de Domen ico Oliva aba ns de desentend re-se'n; alhora Oliva va demanar ser ajudat per !llica, i aquest posteriom1ent va fer el mateix amb Giuseppe Giacosa, amb qui aviat havia de col·laborar en la trilogia cabdal pucciniana: La Bohème, Tosca, Madama Butterfly. En tot cas. ni Praga ni Giacosa figuren com a autors. Manoll Lescaut és la primera òpera gran de Puccini. la primera obra de maduresa després dels inicials tempteigs que van ser Le vil/i i Edgar. Amb aquella començà a envolar-se la seva can·era abans que l'esmentada trilogia situés el seu nom en un lloc destacadíssim, i darrer, de la gran història de la lírica italiana. na autèntica refe rència de la creació d ramatúrgica i cinematogràfica italiana - Li liana Cavani- signa la prod ucció, avalada a més per La Scala de Milà; i un repartiment de gran nivell ho fa en la pat·cel·la interpretativa. El matrimorti Dan iela Dessi-Fabio Armiliato, amb sis representacions de les deu , són artistes de notable envergadura per bé que sense ser estrelles. Més prometedora sembla l'altra parella, fmmada per la soprano russa Maria Guleghina i el tenor lituà Sergej Larin. Robert Bork (Gaudí) i Ludovic Tézier es repartiran el paper del cosí Lescaut. i Carles Chausson i el feliçment recuperat Enric Serra el de Geronte, mentre que es podrà gaudir, segurament per darrera vegada, de la presència d'un nom mític, el tenor alemany René Kollo -gairebé amb setanta anys d'edat- en el paper secundari del maestro di ballo. La batuta de Renato Palumbo -una de les més consistents de la temporada- deixa defin itivament resolts e ls mi llors pronòstics per a la versió. U MANON LESCAUT de Giacomo Puccini. Llibret: Domenico Oliva, Luigi lllica i Giuseppe Giacosa. Daniella Dessl I Maria Guleghina. Fabio Armiliato I Sergej Larin. Ludovic Tézier I Robert Bork. Carlos Chausson I Enric Serra. Israel Lozano. Alberto Feria. René Kollo. Agata Bienkowska. Celestina Va reia. Josep Ruiz. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. escènica: Liliana Cavani. Dir. musical: Renato Palumbo. LICEU. DEL 22 DE DESEMBRE DE 2006 ALS DE GENER DE 2007. ~e 266 41 521 Sintonitza, sota la teva direcció: Temporada de I'OBC des de L'Auditori 3 desembre: Blau de B. Vivancos; Concert per a piano, trompeta i orquestra de corda, op. 35 de D. Xostakóvitx; Simfonia núm. 4, op. 98 de J. Brahms, amb Mireia Farrés, trompeta i Laia Masramon, piano. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Hans Graf. 10:55 h (directe). 17 desembre: Oratori de Nadal, BMV 248. Cantates núm. 1, 2 i 3 de J.S. Bach, amb Christine Wolf, soprano; Katharina Karméus, mezzosoprano; Christoph Prégardien, tenor i Nathan Berg, baix. Cor Lieder Càmera . Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció: Salvador Mas. 10:55 h (directe). Temporada de la Real Filharmonra de Galicia En directe des de l'Auditori de Santiago 22 desembre: Missa Solemnis de L. van Beethoven, amb Melanie Diener. soprano; Nadi ne Weissmann, mezzosoprano; Arnold Bezuyen, tenor i Konrad Jarnot, baríton. Cor de Cambra del Palau de la Música. Reial Filharmonia de GaHcia. Direcció: Antoni Ros Marbà . 21:00 h (directe). Sintonitza, amb tota la informació: TV3- teletext pàgina 291 Catalunya Música avui, pàgina292 Catalunya Música demà, www.catradio.cat www.ritmes.neVdocs/programacatmusica.pdf Intensament clàssics PA S S A TEMPS i.1,ii(jlf;1!f;j Música per EDUARD V. PATSI encreu ada Mús ica e ncreuada de novembre 2006 (núm. 265) Horitzontals. 1. Símbol que allarga el valor de la nota. Tos seca entre els moviments de la simfonia o l'oceU d'Stravinsky vo lant d'esquena. 2. Ho cantaven els Beatles abans de dir ''obladà". França a la matrícula. Pont de violí cap per amunt. 3. Ravel, Respighi o Ruera. Ho comparteixen el director, la Mireia i els Sirex. La de Sol, la dc Fa i la dc Do. 4. Instrument psicalíptic nadalenc. El final del que sona (tant si trona com si afina). 5. El nom del gran director Elihau lnbal ha quedat desordenat. Afirmació basca. 6. Compositor i pianista rus del segle XX. 7. Amadeus Mozart. Els extrems de l'Antonio (Vivaldi, és clar). Tres timbales al Palau de la Música vistes des de l'orgue. Mi major. 8. Arpa sense ra. Cari, compositor nòrdic. 9. Vi del Pti.orat del dret, asiàtic del revés. Mendelssohn, Mah ler o Morera. La major. Els límüs del bandoncista Mcrcadantc (Marcelo). 10. Espifiades a la partitura. Quatre batutes precedint 100 romans. 11. Cànon afirmatiu. Emetré vibracions sonores. Una batuta soleta i abandonada. Verticals. 1. Mitja negra (musical). Orquestra Nacional de Cambra d'Ando rra esmunyint-sc per l' 11 horitzontal. 2. L'inici de tota abominable ablació absolutament abusiva. Al pobre autor de sardanes llonorat Vilamanyà li han tallat la V. 3. Pot arri bar-ho a ser un d irector d 'orquestra, però pri ncipalment és un cargol sense closca. Piano afirmatiu. 4. Tambor africà. Xops avocàlics. 5. L'Tdomeneo de Mozart completament desordenat. Vibració acústica. 6. Rigoletto, Ricnzi o Rin (L'Or, és clar). Músics Habitants d' Avinyó. Rima interior. Nin-non, nina nua, nin-non. 7. Dura quatre temps. Contrabaix a l'inici del pentagrama. El nom d'en Ri bas, cantant i animador infantil. Indicador Atonal. 8. El que comença l'audició de sardanes (s'esmuny per l' li horitzontal). 9. Li cal al violinista (cap amunt). Emet vibracions en ascensor. Intèrprets Executants. 10. Una timbala vista des de l'orgue. Lligadura a la partitura (democràtica o no). Multinacional discogràfica. 11. Mitja semicorxera. A la ciutat de Vivaldi li ha caigut la darrera lletra. Solucions en el número següent. sidokus.com Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol. La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular composició musiSl FA r OL LA 00 RE Ml cal. I encara hi ha una altra pis1ta: si s'interpreten les notes que Sl LA DO FA SOL ,____ - I-hi ha a les caselles ombrejades RE Ml FA SOL LA DO Sl ..____ ,____ (en ordre: d'esquerra a dreta i i-de dalt a baix) sonen els primers Ml Sl DO FA compassos de la peça musical que s'indica al peu del sidoku. SOL LA Ml FA Sl DO RE ~e 266 RE LA DO MI FA RE RE SOL SI RE SOL DO - __ LA IFA RE Ml ~ t' SOL SOL I-- SOL RE DO Sl Sl DO SOL LA FA Ml Solucions e n el número següent. Sidoku de novembre 2006 (núm. 265) Cançó d'amor i de guerra. Obertura (Martínez Valls) FA LA DO <""" .sidokus.com> El rabadà ( adala popular) 43 523 l·i(Ji·tJ quest és el primer enregistrament d'un concert en viu al Palau de la Música Catalana; una oportunitat única per gaudir no només d'una magnífica interpretació de dues obres magnes de Wolfgang Amadeus Mozart amb una brillant presa de so, sinó també d'un entom, el de l'edifici modernista de Domènech i Montaner. a punt d'esdevenir centenari -el 2008- i ja declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. Per als qui estem acostumats a anar periòdicament a concerts en aquest veritable palau dc la música - i de les arts-, l'edició ens permetTà prendre consciència de la importància intrínseca del mateix edifici. L'arquitectura, l'escultura. la pintura i Ics arts decoratives prenen aquí igual rellevància que la música i la repercussió de l'ed ifici en si com a obra artística no ens ha de passar per alt, per molt que en tinguem assum ida visualment l'estètica. Aquest DVD donarà a W. A. MOZART Requiem i Missa en Do Menor A ingular simbiosi. com manifesta la contraportada del compacte: una cubà cosmopolita innuenciat pel nacionalisme espanyol i un català eclèctic seduït per la música antillana. I és que tant joaquín Nin-Culmell com Xavier Montsalvatge, de cronologies molt pa~·al·lelcs, amb els seus Concert per a piano i orquestra i Concerto Breve -respectivament- s'atansen a una tradició formal i un llenguatge postromàntic amb influx d'elements populars però sense literalitats. En el seu primer enregistrament mundial, el Co11cert de Nin-Culmell se'ns revela en l'òptima aportació dc l'Orquestra Simfònica dc Cuba amb el seu director titular, Eruique Pérez Mesa, i del pia- JOAN MASSIÀ del seu tarannà modest i poc amic del virtuosisme. com es reflecteix en la seva música. Gràcies a la interpretació de Jordi Masó podem seguir l'evolució del llenguatge musical de Massià en l'obra per a piano escrita entre el 1924 i el 1957. Des del llenguatge impressionista amb girs de la música popular catalana a Ics primeres peces breus de Notes d'estiu (escrites entre el 1924 i 1943) i l'extensa El pla de les papallones ( 1942) fins a les harmonies més complexes dels Tres Preludis ( 1952- 1953), que mostren l'empremta personal d'un compositor de recursos més amplis. També copsem l'aproximació al ncoclassicisme de l'època en la InIrada i giga ( 195 1), i en l'Allegro i la Sonatina, que s'inspira en les sonates per a teclat d'Scarlatti i el Pare Soler, amb un llenguatge harmònic dissonant. L'Impromptu en Sol, CONCERT PER A PIANO I ORQUESTRA EN DO MAJOR; CONCERTO BREVE PER A PIANO I ORQUESTRA, ALBORADA EN AURINX. Daniel Blanch, piano. Orquesta Sinfónica Nacional de Cuba. Dir.: Enrique Pérez Mesa. COLUMNA MÚSICA. lCD. 48 MIN. OBRA COMPLETA PER A PIANO. Jordi Masó, piano. ANACRUSI. quest enregistrament ens ofereix la possibilitat d'escoltar i descobrir Joan Massià ( 1890-1969), compositor important de la música catalana del segle xx. però no gaire conegut a causa A 524 tra i el cor. L'elecció del programa escollit té tots els encerts; dues grans misses - la de Requiem i la Missa en Do menor- del geni de Salzburg com a colofó a un ja ben celebrat an iversaii i un director molt estimat a Barcelona, com és John Eliot Gardiner, en són els punts claus. Els English Baroque Soloists i el Cor Monteverdi -fundats pel mateix Ganiiner- són ducs de les més prestigioses formacions en repetiori antic i així ho demostren en unes interpretacions carregades dc sublimitat misticista, sobrietat con- nista Daniel Blanch, com una obra que es desenvolupa discursivament en un clima un xic pueril, amb punts fantasiosos i sorpreses com la introducció, semblant a l'esperit de les sardanes. L'obra es fonam enta en l'hàbil correlació entre piano i orquestra i l'estudiada organització dels materials i l'aplicació de colors, que fan sorgir una sensibilitat i vivacitat partícips de Falla i Dukas. Igualment vàlida i complementària a l'antològica versió d'Alícia dc Lan-ocha, la lectura del Concerto Breve de Montsalvatge ens obre a la prosopopeia postromàntica - per al cas, Rakhmàninov- en I'" Energico" inicial en què Stravinsky es trasllueix en els ritmes i Ravel en els timbres. Aquest darrer també nodreix S 44 conèixer un ja per se preuat patrimoni artístic català a l'estranger i als qui en podem gaudir habitua lment ens ha de fer prendre consciència del nostre privilegi. Tot això amb una presa d' imatge immillorable, atenta als detalls decoratius del Palau - trencadís, escultures laterals, llum del sostre, vitralls...- i, és clar. als intèrprets. Sense caure en l'excés. les imatges esdevenen prou dinàmiques com per no fer-ne en cap moment avorrida l'emissió, i aconseguint moments de gran expressivitat, tant del director com dels solistes i músics de l'orques- NIN-CULMELL, MONTSALVATGE RM-C 266 Dir.: John Eliot Gardiner. English Baroque Soloists. Monteverdi Choir. Bonney, Van Otter, Rolfe Johnson, Miles. Palau de la Música Catalana. 1991. DVD. PHILIPS. tinguda i una lloable i adequada elegància britànica. El Requiem és aquí una gran versió, amb uns tempi lleugers però no accelerats, amb la contenció i di latació necessària i un conteniment emocional que es copsa tant sonorament com visualment. És indubtable que John Eliot Gardiner coneix i comprèn les obres i les sap fer anibar als seus músics i al públic: els seus gestos són generosos, elegants i molt detallistes, sempre atent als matisos, les dinàm iques i e ls accents. demostrant la seva gran intel·ligència interpretativa. Els quatre solistes excelleixen en cada intervenció; les seves veus s'amalgamen a la perfecció, ja que totes tenen unes ressonàncies carnoses que en la seva extrema precisió i naturalitat a1·tística creen un únic tot immillorable. Només cal esperar que aquesta no sigu i la darrera publicació d'un concert al Palau. M.C.P. el " Dolce" amb un sensual saxòfon en el primer tram d'un moviment que es clou amb una monumental cadència pianística de proporcions orquesh·als -en què Blanch fa gala de la seva escola romàntica- , que s'enll aça amb la imitació de la gràcia de la guitarra i la vivacitat mcditen·ània en un esti l rapsòdic que pren forma com a conclusió. La propina, forçosa davant el breu minutatge d'ambdós concerts, és I'Aiborada en Aurinx per a piano sol de Montsalvatge. Una peça bastant desconeguda, amb esclats de neguit, que empra un llenguatge llime i atonal - tampoc lliure de retòrica- que Daniel Blanch serveix amb Ics traces d'habilitat tècnica, nitidesa i impuls que en defin eixen la trajectòria. Albert Ferrer i Flamarich la darrera peça, escrita l'any 1957, és una toccata amb una melodia d'aire innegablement català. El Massià més íntim i melangiós apareix en els dos quaderns d'Apunts, el primer de finalitats didàctiques, amb dues peces a quatre mans (interpretades amb Marisa Ruiz i Margaldi), mentre que el segon és un recull de peces breus de concert. Sergi Riera concerts BARCELONA (BARCELONU) 1 DESEMBRE 20.30 h Liceu Lucia di Lammermoor de Donizetti. Oir.: Stefan Anton Reck. 21 h Auditori Temporada OBC. Mireia Fan·és, h·ompeta. Laia Masramon, piano. Dir.: Hans Graf. Vivancos, Xostakóvitx, Brahms. 21 h CCCB Orquesh·a de Cambra Catalana. }ordi Codina. guitarra. Dir.: joan Pàmies. Centenari joaquim Homs. 18 h Liceu Lucia di Lammermoor de Donizetti. Dir.: Stefan Anton Reck. 19 h Auditori Temporada OBC. (Segona aud ició). 22.15 h Palau Orquesh·a Simfònica Estatal Russa. Txaikovski. (Promoconcert). llh Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 12 h Palau Orquestra Simfònica Estatal Russa. Rodrigo. (Promoconcert). 19 h Palau Orquestra Simfònica Estatal Russa. Wagner. (Promoconcert). 19 h Petit Palau PoJjfònica de Puig-reig. Dir.: Ramon Noguera. Schubert, Mozart, Lloyd Webet~ Ruttet~ Bizet, Verd i, Orff. (Enginyers Industrials de Catalunya). 12 h Palau Generalitat Carilló del Palau de la Generalitat. Anna Maria Reverté, carilló. ). S. Bach, C. Ph. E. Bach, Beethoven, Brahms. 17 h Liceu Lucia di Lammermoor de Donizetti . Dir.: Stefan Anton Reck. 4 DESEMBRE 20.30 h Liceu Lucia di Lammermoor de Donizetti. Dir.: Stefan Anton Reck. 11 DESEMBRE 20.30 h Auditori Sala cambra Cambra OBC l. Maria Josep Azna r, violí. Kàtia Novell, violí. Franck Heudiard, viola. fean-Baptiste Texie r, violoncel. Magdalena Barrera, arpa. Ibert, Debussy, Caplet. 21 h Palau Al Ayre Esr.añol Orquesta. María Bayo, soprano. Dir.: Eduardo López Banzo. Hi:inde, Nebra, Boccherini. (Euroconcert). 12 DESEMBRE 21 h Palau Orquestra i Cor de Saratov. El Messies de Handel. (Promoconcert) . 13 DESEMBRE 20 h Catedral Neil Cowley, orgue. Taller d'Estudis Med ievals . Boeley. (L'Orgue de la Catedral de Barcelona. Euroconcert). 20.30 h Auditori Sala cambra Moonwinds. joan Enric Lluna, clarinet i direcció. Salieri, Mozart, Martín i Soler. 21 h Ateneu Barcelonès Slide Brass Quartet SB4 (trombons). Maüni, Beethoven, Bozza, P log, Cebrian. (Joves i Clàss ica Nous Valors) . 19.30 h Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Jordi Armengol, piano. Dir.: Jordi Casas Bayer. Brotons, Toldrà, Oltra. (Cambra Coral). 20 h Conservatori Municipal Grup XXI. Dir. convidat: Mark Gibson . Liderman, Charles, P icker, Newman. 15 DESEMBRE 21 h Auditori Ten[lforada OBC. Cor Lieder Càmera (dir.: Pere Lluís Biosca). Christine Wo f, soprano. Katharina Karnéus, mezzosoprano. Christoph Prégardien, teno r. Nathan Berg, baix. Dir.: Salvador Mas. Oratori de Nadal, Cantates núm. 1, 2 i 3 de Bach. 16 DESEMBRE 19 h Auditori Temporada OBC. (Segona aud ició). 17 DESEMBRE llh Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 18.30 h Ateneu Barcelonès Marta Espinós, piano (Premi Joan Massià 2006). Scarlatti, Bach, Mozart, Mussorgski. (Associació Massià-Carbonell). 19 h Auditori Winterthur Cor Vivaldi-Petits Cantors de Catalunya. Dir.: Òscar Boada. Els pastorets: el musical d'Albert Gujnovart (text: Jordj Galceran, estrena absoluta). 21 h Auditori Temporada OBC. (Quarta audició). 21 h CCCB Orquestra de Cambra Catalana. Dir.: joan Pàmies. Cançons de cabaret. 20 DESEMBRE 21 h Auditori. Polivalent Quartet Alquímia. Beethoven, Mozart. (Joves In tèrprets Catalans). 22 DESEMBRE 20.30 h Liceu 21 h Sta. Maria del Mar La Capella Reia l de Catalunya. Hespèrion XX. Dir.: Jordi Savall. La ruta de l'Orient. (El So Original: Orígens i Memòria). 19 h Palau OSV. Dir.: James Ross. Festival de valsos i danses. (Concerts Simfònics al Palau). 20.30 h Liceu Manou Lescaut de Puccini. Dir.: Renato Palumbo. 2 DESEMBRE 3 DESEMBRE 14 DESEMBRE 19 DESEMBRE 23 DESEMBRE l@C z66 Manon Lescaut de Puccini. Dir.: Renat o Palumbo. 45 525 CONCERTS 22.30 h Palau Strauss Festival Orchestra. Johann Strauss. Gran Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 24 DESEMBRE 11.30 h Palau OSV. Dir.: James Ross. Festival de valsos i danses. (Concerts Simfònics Matinals). 26 DESEMBRE 12 h Palau Generalitat Carilló del Palau dc la Genera litat. Anna Maria Reverté, carilló. Marcella, C01·elli, Giuliani. nadales populars. 19 h Palau Concert de Sant Esteve de l'Orfeó Català. 27 DESEMBRE 20.30 h Liceu Manoll Lescaut de Puccini. Dir.: Renato Palumbo. 29 DESEMBRE 20.30 h Liceu Manon Lescaut de Puccini. Dir.: Renato Palumbo. 30 DESEMBRE 18 h Liceu Manau Lescaut de Puccini. Dir.: Renato Palumbo. 31 DESEMBRE 18 h Palau Strauss Festival Orchestra.Johann Strauss. Gran Concert d'Any Nou. (Promoconcert). Paper de Música Orquestra de Cambra Música Bohèmica de Praga. Cor de nens Soni Pucri. Dir.: Jaroslav Krcek. adaJes europees tradicionals i antigues. CAPELLADES (ANOIA) 17 DESEMBRE 18 h BARBERÀ DEL VALL~S (VALLb OCCIDENTAL) 3 DESEMBRE 18 h Església Rosa Nonell, soprano. Glòria Nonell, orgue. A Santa Maria en l'Advent. Pavelló Orquestra de Cambra de l'Empordà. Cor Anselm Viola (dir.: J. Molina). Eva Ribas, soprano. Xavier Mendoza, baríton . Ricard Julià, narrador. Dir.: Carles Coll. El mite de l'Empordà de Reinalda Blanco Pons. L'ESTARTIT (BAIX EMPORDÀ) 9 DESEMBRE 21.30 h Sc GIRONA (GIRONb) RMC 266 17 DESEMBRE 12 h Auditori Orquestra de Cadaqués. Les set faules de La Fontaine de Xavier Bcngucrcl. (Concert familiar). 20 DESEMBRE 21 h Auditori Mississipi Mass Choir. Cançons de nadal, gospel. 22 DESEMBRE 21 h Auditori OBC. Cor Lieder Càmera. Solistes vocals. Oratori de Nadal de Bach. 26 DESEMBRE 19 h Catedral Orquestra del Conservatori de Música de la Diputació de Girona. Concert de Nadal. Teatre Foment Camerart-Orquestra del Maresme. Dir.: Jordi Colomer. Bach, Mozart, Mendelssohn. Bocchelini, Brahms, Toldrà, Barber, Benejam. (Concert pedagògic; 1 1.45 h. segona sessió). MATARÓ (MARESME) 12 DESEMBRE 10.30 h 21.30 h T't te I~ REUS (BAIX CAMP) 15 DESEMBRE ur Teatre Fortuny Barcelona Modem Project. Alba Rosa Forasté, soprano. Dir.: Marc Moncusí. Strauss/Schonberg, Mahler/Stein. (Associació de Concerts de Reus). s'é Àngel Corella i estrelles de I'American Ballet de Nova York. (Fundació Caixa Terrassa). Lc TERRASSA (VALLb OCCIDENTAL) 17 DESEMBRE 18 h Centre Cultural TORROELLA DE MONTGRr (BAIX EMPORDÀ) 2 DESEMBRE 22 h Esg lésia Orquestra de Cambra de l'Empordà. Cor Anselm Viola (dir.: J. Molina). Eva Ri bas, soprano. Xavier Mendoza, baríton. Ricard Julià, narrador. Dir.: Carles Coll. El mite de l'Empordà de Rcinalda Blanco Pons. EL VENDRELL (BAIX PENEDb) 3 DESEMBRE 12 h Audi. Pau Casals Dragan Vasiljevic, acordió. Bach. Scarlatti, Liszt, Seminov, Kusiakov. 16 DESEMBRE 22 h Aud. Pau Casals Toti Soler. guitarra. Vida secreta. o•t: SE 1n PATROCINA L•ORFEÓ CATALÀ. Som Caixa Penedès, un gran equip de professionals i més de 610 oficines. T'oferim un servei amb les tecnologies més avançades i productes amb les solucions que s'adapten a les teves necessitats. La nostra finalitat última és estar t sempre molt a prop teu i reinvertir en benefici de la societat. LA FUNDACIÓ CAIXA CATALUNYA PATROCINA EL CoR DE CAMBRA u DE LA MúsicA CATALANA