Revista Musical Catalana. Núm. 267 Gener 2007
Editorial: Quan la música culta surt del gueto / PANORAMA Què passa en el cervell d'un músic? Mònica Pagès / Important temporada de concerts de l'Orquestra Julià Carbonell de les Terres de l'Ebre. RRMC / Astrid Varnay. La Callas del Nord. Albert Vilardell / Miquel Pujadó ens retorna Agustí Bartra. Joan Alcaraz / Ja funciona la Fundació Catalana pel Jazz Clàssic. Albert Suñé / Dietari d'un crític en excedència. Raimon, molt personal. Antoni Batista / Mikrokosmos: Una activitat pedagògica significativa i eficaç. Pere Artís / Del seu affm.: Sr. Lluís Marrasé. Jaume Comellas / Cobla: (S)ardanes (G)enerades (A)mb (E)stimulació. Josep Pasqual / Tangents: Memòria de l'Any Mozart. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Sentir i escoltar. Xavier Chavarria / 10a temporada Avuimúsica. F. Taverna-Bech / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Domènec González de la Rubia. Albert Torrens / Crítiques: Jaume Comellas, Lluís Trullén, Mercedes Conde Pons, F. Taverna-Bech, Robert Benito i Xavier Chavarria / El valor educatiu del cant coral. Més enllà de la música. Aida Espelt / TEMA Obres pòstumes. El gran misteri de les obres pòstumes. / Bach-Mozart. Entre L'art de la fuga i el Requiem. Joan Vives / Mahler-Berg. Testaments en plena joventut. Carles Guinovart i Rubiella / Falla-Bartók. Dues maneres diferents de viure les Amèriques. Jesús Rodríguez Picó / MUSICALIA Sebastian Weigle. L'instint de la direcció. Mònica Pagès / El mes de gener a l'abast. Constel·lació de recitals de grans cantants a Barcelona. Gran repertori nord-europeu al cicle Ibercamera i l'OBC. Plèiade de concerts per obrir l'any 2007. Mercedes Conde Pons / Estrena licesísta del Don Carlos original. Jaume Comellas / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / DISCOS / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
R!VISTA MUSIC ~ Sebastian 'Do~ Carlos' La rerehlstòria Wei e en~BaiTelona · ankfurt ceu p L i originarial òde les obres stli:rlles MQIA i} i p • #§# MVISTA MUSICAL ANY XXIV 4a ÈPOCA 5 EDITORIAL PANORAMA -- ~e NÚM. 267 Quan la música c ulta suri d el ¡,"lle to Què passa e n el cervell d'un m úsic? per Mònica Pagts i Santacano ·--··-·· ............ -... -.. ----.. -.. ------ .... -.. ------ .......................... -........ -................ -........... -...................-. lmpor1 an t temporada d e conce r1s d e l'Orques tra .Julià Carbone ll dc les Terres d e Lleida perltRMC 6 ·--7 8 Aslrld Vam ay. La Ca.Uas d el 'ord per .-flbert Vi/or-deli ---------------------··················-·································· ···················--------------····· 1O CoNsEu. EDmlAw.: Fèlix Millet (president), Montserrat Albet. Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Gulnjoan, Carles Guinovart, Teresa lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CoNsEu. DE DIREcció: Pere Artrs (editor), Jaume Comellas (direcció), Llurs Millet (direcció musical) i Montserrat Urpr (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY ORIGINAL: Ferran Sendra. Mique l Pujad ó ens retorna AgusU Bartra per Joan Alcaro::. 1-1·-·~:,~,~~~~~:~~~~~~ó-c~-.-~;~~-~-~~~-~-~~-c:;~~~;~·--·-········-·····-··············· 12--··-~;,~~~~~:;:;~~~~~~~~~-~~-~~~~~è~~;¡,:·ü~~-~~~.-~~;;~·~~;~~;~~---····-·····-·--····-······-· i3·--- ~~s~~~~~~~~-ü~~~~~~ ;~.--.~~-~~ò~¡~-~¡~~ñ-~.:;~.-~;:-.-~;;;;;~------------··-····-····· EN LA MORT D'ASTRID VARNAY - -------·-·-----------------···---------------················----··----·....................................... _.._____ ______...................... 14 De l s eu affin.: Sr. Uuis Marros~ per Jaume Comellas Coblu: (S)a n:lanes (G)enerad cs (A) mb (E)stimula cló per Josep Pasqual Tangents: Memòria d e l'Any Mozart per Jordi Maluquer 15 16 ...................................... .. 17 --·--------------·-·······································--·----·-··-·--··················-·--··------·-·--·------·---···· M AQUETACIÓ I SEcRETARIA DE REDACCIÓ: Teresa Martrnez. Megmar 2001. S.L Septimània, 31, baixos. 08006 Barcelona. Tel.: 656 812184 Aie: molist@megmar.org PIIEIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPR!SSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCió: Oistribarna, S.A. DIPÒSIT LEGAL: B-34.432/83 ISSN: 1136-7458 Col"lAAIIOIEN EN AQUEST IÚIQIO: Joan Alcaraz, Pere Artfs, Antoni Batista. Robert Benito, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Aida Espell, Carles Guinovart, Jordi Maluquer, Llurs Millet. Mònica Pagès I Santacana, Josep Pasqual, Eduard V. Patsl, Jesús Rodr(guez Picó, Sergi Riera, Albert Sullé, Francesc Taverna·Bech, Albert Torrens, Uuis Trullén, Albert Vilardell i Joan Víves. ar i ······-··················-------------------------------···············-·--·· ··················-··-· ··················· Ars Su btilior: Sentir i escolta r per Xavier Chovarria ____ __________........................................................................................................... IOa temporada Avuimúsica per Francesc Tavema-Bech PuaucrTAT: _,. 18 Ho han dit, h o han escrit .................................................................................................................................................................. MIQUEL PUJADÓ, NOU DISC AMB POEMES D'AGUSTf BARTRA 19 A p ropòs it d e._ Dom ènec Gonznlez d c la Rubia per /11/Jert TOrTell$ ;t::,¡ Crítiques per Merr:edes Conde Pons, Xovitr Citavan ia, Francesc TaL"emo-Beclt, Llu/s Trulltn, Jaume Comel/as i Robert Benito 26 El valor educatiu del ca ol comi. Més enllà de la mt'1 sícn per Aido. Espell ~ Obres pòstum es. El gran misteri d c Ics ob res pòstumes ()o ()7 ~ ~" ....., Q') F'e e~EJ. O "Y -······················-·····-------------·-··---·- ---------·---·----·-·············· ·············-···············-··· Bach-M07~r1. Entre L'art d e lo f uga i el R equiem 28 per Joan Vwes ----·---·-·----·-·-·----·-··-···-·----·----·---·----·····································----···-··- ····-··········· Ma hlcr-Berg. Tes tamen ts en pl ena joventut ()9 per Carles Guinovart i Rubiel/a ~ -------------···········-----------------------······················--········-······················ ············· Fall u-Burtók. Dues mane res diferen ts de viure les AJnèriques per Jesús l!odrfguez Picd 31 33 .... .. ....................................... 37 _ ..___ SebasUa o Weigle. L' instint d e la direcció per Mònica Pagès i Santocano ______...... ............................................................. ·-···--· ................................. E.l m es de gener a l'abast. Co nstel·lació d e recita ls de gra ns can tants a Barcelo na. Gran repc r1orí no n:l-e uropeu a l cicle lbcrcnme ra i l'O BC. Plèiad e d e concerts pe r obrir l'any 2007 per Merccdes Corule PotiS 41·---~~~ii~::,~~~~~-~~i"D~;,·-c~~:¡~~-~;.¡~~~-· ··- ···············--· --· --· --- --- ----·-······· - - - ------- - - ---- ············· --- - ---~---··············-···--· · ··- - ----···················-- --·---- - · ··- -·- ·· · ·········· 43 ~lt, slea encreuad a. Sidokus.co m per Eduar-d V. Potsi DISCOS CONCERTS 45 Revista de I'ESMUC, pàgines centrals 3 11111111111111 PALAU MÚSI C A CATALANA BARCELONA Música de Cambra COR DE CAMBRA ~~~~kt~~}LA~A eo.,juntlnt"I.I'\MMnt•l CJ:••• _ 2007.21 h 3 OlmoctBs, 7 , . ..................................................... 2 o.rneo... 1 7 - 2007. 21 h _ . .................................................... 1 Oqous, 23 ,.,..,.,. 2006, 21 h . ..................................................... JOtd1 1v fpm¡oorau., 2oo6 -2oo7 OFtUA SALA, SOPRANO HELMUT DEUTSCH, PIANO QUARTET GUARNER! ""'""* Schuborl, Bnlhms I Mendolssolln Jan6oei<: OMrornüm. TXalkovlki:OIAr'llltMt. ,.,Rrt,-.cp.ll Mozart: o..r.r., Ft~ K. sso '··S....·-· ~yer. dtocror T. L do Vlotoria: ~­ 5 Dlmocrea, 18 abril2007, 21 h . ..................................................... M. Aot><a"ol Voli":~- u Nor;tr-. 1~ .Mtl QUARTET LEIPZIG •..- 4 OlmoctBs, 7 març 2007. 21 h .............................................. .. JEAN DECROOS, VKJLONCB. DANitLE DECHENNE, f"W-10 8Mthoven: O.W IÜTL JJ, en Fa nwo: Gfl. 95. .a--- SALA PETIT PALAU Mendetllohn: o...., Femror; Q1 tJO Brahmi: a..,.,._ ~ ..,,. fniW'ClÇ q;l51 Preu por conce<t 18 € Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra ·L:ONCA CONVIDA• 2 op¡s, 151ebrer 2007, 19.30 h . .......................................... •L:ONCA PRESENTA• Mendeluonn: -. . , , _ Rlcxiot1I: CcnarrnHú" I, MSo/ J. S. S..Ch: Ca1atrlprt< o '*>I I Q'llOOin 1 1Jtous, 18-2007,19.30h . .......................................... . - 3 otous. 15 matÇ 2007, 19.301'1 - ...... ......................... ..... --- - •L:ONCA ESTRENA• 111 r.. rnpo•arl" ?oo6-?oo7 . .. ~.~·-~!.~.~?... ~~:~.~.. •L:ONCA PROPOSA• ....................... ~AIU. otJoa ntin.IO...,SJfl'lfltCI """"'*""' Schubert: SOnoro -< ... ·-·"""""'~ ~ ""''""""" Mendelssolln: - IÑIJ. 1:1. .., Sol monrx O.wdctwat., c::cnoertmdhlc:IIY nUn. '· a"Jl..e/7WitK, lMV 1041 '*"'""""".. LI veu del mar TC1Cat de M. Oeec*Jt, sob'a el conte .,..,.. ...,..,.do J. ~ Müac8 do lòldiA. &otons. """-I J . S. S..Ch:Cotlcerl do~ J. s. S..Ch: c.n:.wr .... """'-:I.<O>MIIfiO/Cr.BYNJO<.? nUn 2. oo Fa major. BYN 1047 Grlog: J.IO/blllp&Ao.,_ 40 ....,__ f} ,¡, Ponlot.,MIIntd'alltea. Barber. ~ Ccn<:mo ~-IW' ~ ~ !orM• ~dt lkoo<.t .tt;. Ofglrittenlpo-..: Preu per concert: 10 € ·::.::~......_. ~ FI.I1CIId6 u o-.t~ w crwt Andorñ SALA PETIT PALAU ,...,.~NadoNI~#"""""" Cambra Coral 111 r,.,.,por.ld.l 2oo6 -2 oo' OClE DEL COR DE CM1BAA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA h 1 Ojo<Jo, 14 oooombro 2006, 19.30 .. ; ................................. . ....... MUSICA D'AUTORS CATALANS 2 Ol¡oos, 25 goner 2007. 19.30 h ..................................... . . ..... CONCERT PER A VEUS FEMENINES I ARPA 3 o.jo<Js. 221ebre<2007. 19.30h ; ................................... . ....... MUSICA ESLAVA PER A COR I PIANO DIJous, 22 matç 2007, 19.30h 4 .................. • ..Mòsicï.:ï)E SCHUMANN Preu oe< concert: 1O€ fUNOACIO CAIXA CATAU/ NYA <0> Ptltroc:lnedordeiCofdeCambradeiP*IUdeiiMUIIeaC..,. INFOAMACIO I vtNOAI Tel.: 902 442 882 ·fa~ 932 957 208 horandedilu!>sadiSsobtedc 10a21 h 8/e: ~01\ISb.oo:g "*>da d ' - por ml.,..,: WWW.poll8umuoica.org ----------~--------------------- SALA PETIT PALAU EDITORIAL o és la primera vegada que qüestionem que la música culta els darrers anys ha desaparegut de la nonnalitat programadora dels mitjans audiovisuals generalistes per refugiar-se en el guetos -daurats, però guetos- de les cadenes especialitzades. Una de les conseqüències - ja ho vam dir en el seu dia-, és que els "rics" (llegiu-hi afeccionats sensibles i cultes), cada vegada són més rics en possibilitats exclusivistes de gaudi d'aquesta música , i els pobres (aquells que per detemlinades circumstàncies socioculturals no hi han pogut aníbar), cada vegada hi tenen més blindats els accessos. Un fet esdevingut en un programa radiofònic -generalista- de màxima audiència il·lustra de manera molt clara el que pretenem mostrar. El presentador ofereix al seu equip habitual de tertulians, i com si fos una descoberta, una versió vergonyosa d'una obra de Bach pensant en una resposta falaguera dels companys de taula; resposta que no es produeix en els termes previstos, fet que obre un debat interessant -amb il·lustracions del transcendent original inclòs-, que s'escampa als radiooients, els quals pels diferents mitjans de fer sentir la veu -telèfon, SMS i correu electrònic-, mostren el seu gran interès pel debat desfermat. I, en termes generals, es congratulen que a la fi la música culta hagi tingut protagonisme en un programa notmal ni que sigui per la porta de servei. En el seu moment publicarem una interessant entrevista al pianista AJeksei Yolodin, en la qual ell, membre d'una família sense tradició musical, comenta com haver escoltat de manera normal música culta en els mitjans radiofònics, li va fer desvetllar la seva vocació. Dissortadament, massa pontificadors d'opinió aliena -no ens cansarem mai de recordar-ho- s'entesten a atorgar el veredicte de culpabilitat d'insensible a les grans masses, en comptes del d'ignorància, que és un grau radicalment diferent des del punt de vista conceptual. Difícilment ningú pot ser sensible al desconegut. El matís és d'una transcendència cabdal. D'aquesta manera, amb la seva ceguesa estulta, col·laboren amb contumàcia a mantenir aquesta ignorància, en comptes de complir amb la irrenunciable responsabilitat cultutitzadora que els pertoca; i això val no solament per als nlitjans públics. Al fina l acabarem enyorant els inefables programes de "Discos solicitados", en els quals -com de facto apunta Volodin en l'entrevista esmentada- almenys, i ni que fos escadusserament, es podien escoltar la que titulaven Gran Polonesa de Chopin interpretada ni més ni menys que per Arthur Rubinstein, el Per a Elisa de Beethoven, La dona è mobile de Rigoletto cantada pel gran Alfredo Kraus, algun lied català en l'exquisidesa del cant d'Emili Vendrell i, també alguna romança de sarsuela en la veu de Marees Redondo o de Manuel Ausensi. No era molt, és clar, però encara que pugui semblar molt estrany, era molt més que no ara. , ~e 267 • musica culta surt del gueto 5 PANORAMA UNA OBRA DE MANUEL BLANCAFORT SERVEIX PER A UN EXPERIMENT CIENTÍFIC SOBRE ELS EFECTES NEUROLÒGICS DE LA MÚSICA Art i ciència s'han pogut unir gràcies a la Fundació Manuel Blancafort <www.ma nuelblancafort.com>, que dirigeix Sergi Blancafort, nét del compositor, i a la Unitat de Recerca de eurociència Cognitiva del Departament de Psiquiatria de la Universitat Autònoma de Barcelona, que dirl- geix el neurocientific Òscar Vilarroya. La col-laboració entre aquestes dues entitats va fer possible un experiment pioner sobre els efectes de la música en el cervell humà; en con cret en el cervell del guitarrista Xavier Coll, que es va oferir generosament a fer de conill d'índies. Què passa en el cervell d'un Inúsic? per MÒNICA PAGÈS i SANT ACANA ~e 267 6 I resultat d'aquest experiment es va fer públic a Barcelona en una conferència a la Virreina el I 3 de març, durant la Setmana Mundial del Cervell, i es va poder tornar a conèixer més recentment, el passat 23 d'octubre, a la Sala Villarroel, en una conferència compartida amb el psiq uiatre Antoni Bulbena Vilarrasa . El punt de partida va ser l'obra original per a piano Record de Manuel Blancafort, que el mateix Bulbena -psiquiatre i també músic- va transcriure per a guitarra, i va servir com a ponderable per analitzar les reaccions que es van produir al cervell de Xavier Coll quan l'escoltava per primera vegada i quan la tornava a escoltar després d'haver-la estudiada. Aixi, aquest estudi de cas únic, segons Vilarroya. va consistir en dues sessions amb una setmana de separació, en les quals Xavier Coll es va introduir dins d'una màquina dc ressonància magnètica amb uns auriculars posats. L'experiment, però, no era prou complet si s'analitzava la reacció neurològica amb una sola obra, per això es van comparar els resultats amb l'audició del popularíssim Minuet de Bach. En la primera sessió, quan Coll va escoltar per primera vegada en Ja seva vida la peça Record, a més de la peça Minuet, es va com provar per les imatges que proporcionava la ressonància magnètica, que el cervell activa diverses àrees, que es corresponen amb les zones on la màquina detecta l'arribada de més oxigen. D'una banda, s'ba comprovat que certes zones de l'hemisferi E dret del cervell capten l'afinació. el ritme i la melodia; de l'altra, l'hemisferi esquerre descodifica els sons, les notes i la sintaxi musical. També es troba activada la memòria com a reconeixement del Minuet, i curiosament, la part motora de la mà esquerra, tot i que ell no n'era conscient, com si el seu cervell ja tingués intenció de tocar-la. En la segona fa se de l'experiment, una setmana després i un cop estudiada l'obra Record de Manuel Blancafort, es va demanar a Xavier Coll que s'imaginés que tocava les dues obres mentre les tornava a escoltar. A més d'activar-se les àrees esmentades abans, es va destacar la identificació i el record de les notes i la part del cervell que descodifica la sintaxi musical. El que sorprèn més d'aquesta segona part de l'anàlisi científica és que es va poder veure com el cervell traduïa el llenguatge sonor al llenguatge motor del cos. És a dir, Xavier Coll, sense moure un sol dit dins de la màquina, va activar el cinturó del cervell que mou els dits i els braços i que ordena la velocitat i la intensitat del moviment que petmet controlar el so d'un instrument. Cal tenir en compte que les funcions motores d'una banda i altra de mans, braços, cames i peus estan encreuades al nostre cervell; per tant, el que envia l'ordre de moure la mà dreta és l'hemisferi esquerre i a l'inrevés. L'experiment també va analitzar els \O I ,~aC> PANORAMA ~~~l efectesemotiusquevapodersentirX~ vier Coll en escoltar aquestes dues obres. En primer lloc, va cridar l'atencióelfetques'activésl'àreaanomenada "circuit del disgust", que con-espon a l'anomenada amb el terme "ínsula" com;ldelconflícte,queCOJ1'eSpOnal~ del cmgul, quan estava escoltant el Mlnuet de Bach. Quan Vílarroya va explicar-li-ho a Coll, aquest va afirmar que sentia un rebuig per la forma com estava sent interpretada aquesta obra en la gravació. Per contra, quan va tornar a escoltar Recorda , va quedar registrada l'activació del circuit del plaer, anomenat accumbens. Per explicar la seva reacció, cal tenir en compte la morfologia d'aquestes dues obres. Mentre que el Minuet està esctita en to major, és més rítmica i de caràcter polifònic, l'obra de Blancafort està composta en to menor, és més melòdica i comportava també l'activació de l'àrea d'aprenentatge recent, que també està localitzada al nostre cervell. I doctor Antoni Bulbena, en la conferència celebrada a la Sala Villa11·oel, va dissertar sobre els efectes emocionals de la música, tot distingint-ne principalment dos: el que provoca tristesa o anicció i el que provoca alegria o que mou més a l'acció. En el primer trobariem els elements definitoris següents: el fet d'utilitzar el to menor, un ritme lent, un registre baix, una melodia i una harmonia complexes. En el segon, tot el contrari: mode major, temps ràpid, registre alt, i una melodia i harmonies simples. Bulbena va remarcar la influència de la música a l'hora de canviar els hàbits de consum, com s'ha comprovat moltes vegades fent estudis de la música ambiental o muzak en supermercats, botigues per a gent jove o en superfícies comercials; o també l'ús de la música com a motivació, per dutxar-se, anar amb transport públic (els Walkman), fer fúting, i fins i tot treballar. Per a Bulbena, hi ha tres nivells que eaJ tenir en compte en relació amb la nostra estructura psíquica i els efectes de la música: el físic o el de les accions, marcat pel ritme; l'afectiu o el de les emocions, marcat per la melodia; i el de la vida intel·lectual o de relació, que equivaldria al pensament, marcat per l'harmonia. En definitiva, ta l com ha dit el doctor Vílanoya, el segle XXI serà el segle del cervell, ja que per primera vegada en la història de la humanitat es comença a tenir les eines i els coneixements per anar avançant en el descobriment d'aquest iceberg gris que tots tenim dins el cap. La música sempre ha estat la gran reveladora dels seus secrets. E 't' Important tempOrada de COllCerts de l'orquestra Ju I.la' e arbonell de Ies Terres de LIel•da L'Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida ha programat una intensa temporada de con certs que ultra escampar-se per diverses poblacions de les comarques lleidatanes, en guany també ha aterrat a Barcelona, concretament a l'Auditor]. Winterthur. per RRMC om ha vertebrat la campanya actual en sis programes: "Mozart inspira Max Reger", "Montsalvatge i Txaikovskï', "Tribut a Mozart", "L'Orquestra amb Charles Chaplin", "Aires llatins", "Perfums francesos" i "L'Orquestra amb el Quartet Orpheus", els quals s'oferiran a l'Auditori Emic Granados en el titulat Festivals a Lleida, que ja va començar el passat 29 d'octubre i acabarà el 4 de març. Tots els concerts seran dirigits pel seu titulat~ Alfons Reverté Casas, i comptarà amb la col·laboració de solistes com la violinista Katia Novell, el cantant de tangos Héctor Homar, el bandoneista Pablo Mainetti, el saxofonista Ramon Alvaro i el percussionista Esteve Espinosa, a més del Qua rtet Orpheus. Mozart serà compositor destacat de la temporada, en què també s'han prog¡·amat, entre d'altres, Xostakóvitx, Albéniz, Satie, Poulenc, janacek, Martínu i Dvorak. Hom estrenarà dues obres encàrrec: es tracta de Concierto efímera per a bandoneó i orquestra d' Alejandro Civilotti, que s'oferirà en el programa titulat "Aires latinos", i L'illa misteriosa -doble concert per a saxòfon alt i percussió- de jesús Rodríguez Picó. Així mateix, els programes s'escamparan a vuit poblacions lleidatanes, concretament el Pont de Suert, Albatàrrec, Bellpuig, Ponts, Cervera, Almacelles, Mollerussa i Vilagrassa. I tal com s'ha apuntat, aquests programes poden ser gaudits a Barcelona, en un cicle que va començar el passat 5 de novembre i acabarà el 4 de març. Alhora, la mateixa Orquestra ha promogut un cicle de concerts de cambra que se celebren a l'Aula Magna de I'IEI. cicle que comença el proper dia 19 de gener i es perllongarà fins al 23 de març, sempre amb fo1macions diferents. L'Orquestra Julià Carbonell de les Terres de Lleida va néixer l'any 2002 promoguda per la Diputació de Llei- H RMC 267 Alfons Reverté Casas da amb la col·laboració de la Fundació Julià Carbonell, com a eina cultural al servei de tot el territori amb la fina litat de facilitar l'accés de tots els ciutadans a la música. Per tant, des dels orígens manté una clara voluntat itinerant an-eu de les comarques lleidatanes, però sense oblidar de projectar-se pel Principat, on ja ha actuat als tres espais més importants de Barcelona: Palau de la Música Catalana, Auditori i Gran Teatre del Liceu, sol·licitada per diversos ens promotors. A lfons Reverté Casas és membre d'una nissaga de músics. Va estudiar direcció a Anglaterra, a la Royal Academy of Music. Com a clarinetista ha estat membre de I' OBC. Ha dirigit, entre altres formacions, I'OBC, Orquestra del Gran Teatre del Liceu, Orquestra Simfònica de Tenetife. Orquestra Simfònica de Galícia, del Vallès, de les Balears i l'Orquestra Simfònica Pablo Sarasate. L'any 1999 va ser nomenat director assistent de I'OBC, càrrec que va abandonar el 2002 en ser nomenat titular de l'Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida. 7 PANORAMA Astrid Varnay La Callas del Nord Aquest sobrenom el va idear An gel-Fernando Mayo, un dels millors especialistes wagnerians, i foren moltes les vegades que vam parlar de la gran artista, atès que l'admiració qu e per ella sentíem era una de les moltes coses que ens unia. També va rebre el sobrenom de "la inabastable", com va definir-la el gran director d'orquestra Hans Knappertsbusch, amb qui va coincidir en representacions en el Festival de Bayreuth. La cantant va morir a Munic el passat 4 de setembre de 2006. per ALBERT VILARDELL strid Va rnay, que es deia lbolyka Astrid Maria Varnay, va néixer a Estocolm el 25 d'abril de 1918; els seus progenitors eren d'origen austrohongarès. El seu pare era un bon tenor que va cantar per Europa i Amèrica i la seva mare una interessant soprano, raó per la qualla filla va viure l'art des de molt petita. Les circumstàncies que passava Europa en aquells temps els van portar a canviar de residència, fin s que finalment es van quedar, com feren tants artistes europeus, als Estats Units. Va estudiar amb la seva mare, amb qui debutà l'any 1937 a la Brooklyn Academy of Music cantant /1 Trovatore. En la vida d' Astrid Vamay hi ha dues persones que van influenciar la seva formació artística i la seva carrera: Hermann Weigert, que va ser el seu professor i més endavant el seu marit, el qual li va ensenyar el fons de les òperes, i Kirsten Flagstad, la gran soprano i am iga de la fa mília, la qual li va donar molts bons consells. la recomanà a molts llocs, entre d'altres Bayreuth, i la va fer la seva hereva, com va demostrar en la seva retirada dels escenaris a Londres, amb un gest com si li passés el tron de les sopranos wagnerianes. Weigert era un bon director d'orquestra que emigrà als Estats Units i que per la seva fama es vinculà amb els teatres america ns; donava classes de manera molt selectiva a futurs cantats i va accedir de sentir Varnay, per petició de Flagstad, tot adonant-se de seguida de les possibilitats de la jove. Per això li va fer classes d'una manera molt disciplinada, cosa que va ajudar molt la jove en la seva formació i la va endinsar en el fons dels personatges i dels seus antecedents, tant des del punt de vista vocal , com creatiu, estudiant el A RMC 267 8 perquè de cada frase i cada escena. Amb ell va estudiar moltes òperes, especialment wagnerianes, i estava molt preparada per quan hi hagués l'ocasió de debutar. Com a exemple de la seva preparació es pot dir que dominava !solda cinc anys abans de cantar-la per primera vegada. Estava previst que debutés al Metropolitan de Nova York amb Lohengrin, però la seva presentació es va avançar per causa d'una sobtada malaltia de Lotte Lehmann. Va cantar el paper de Sieglinde de Die Walküre el 6 de desembre de 194 1, juntament amb el gran Lauritz Melchiot~ el qualli va donar suport plenament, per la qual cosa aconseguiren un triomf molt important, i essent destacats els seus mèrits per tots els crítics musicals de la ciutat. Aquest va ser el principi de la seva gran carrera com una de les més grans sopranos wagnerianes, tot actuant moltes vegades al mateix Met i també a altres ciutats dels Estats Units i d'Amèrica del Sud, amb un debut especialment remarcable a Buenos Aires, l'any 1947, on va cantar Der Ring des Nibelungen sota la direcció del gran Erich Kleiber. Malgrat que a Amètíca les òperes ita- Astrid Varnay va cantar al Festival de Bayreuth en disset temporades. lianes eren cantades bàsicament per artistes de la mateixa nacionalitat, Astrid Varnay també en va cantar i en són exemples l'Amneris d'Aida a Chicago el 1944 i al mateix Met Un ballo in maschera i Cavalleria rusticana. ' L any 1948 va fer la seva presentació a Europa, tot debutant al Covent Garden de Londres amb Siegfried; va ser l'any de la seva primera Salome, i va anar a Mèxic per cantar obres italianes com Il Trovatore, Otello, La Gioconda i Aida. L'any 1951 va ser defin itiu per a la seva carrera, ja que després de cantar al Maggio Musicale Fiorentino, va fer la seva presentació en el Festival de Bayreuth - per indicació de la Flagstadi va fer història en ser contractada sense audició prèvia, cosa totalment infreqüent a l'època. En el Festival alemany, hi va cantar durant disset anys tot el seu ampli repertori wagnerià, amb èxits esclatants; moltes d'aquestes versions es poden escoltar, ja que circulen en disc. En aquesta època coincideixen dues coses, las seves contínues actuacions a Europa i un cert distanciament del Metropolitan, com a conseqüència de la política del nou director, Rudolf Bing, més amant d'un altre tipus de repertori i d'una política més populista. També, coincidint amb la mort del seu marit l'any 1955, la soprano amistosament va deixar el teatre i no hi va tornar fins divuit anys després, quan l'any 1974 va cantar la seva última fenufa. En aquesta època havia iniciat, a conseqüència de l'evolució de la seva veu i d'un cert desgast, l'assumpció de papers de mezzo com Klytamnestra, Herodias o Filipievna, que també va cantar al Met i del qual s'acomiadà l'any 1979 amb deu funcions de Mahagonny de Kurt Weill, després d'haver-hi dut a terme més de dues-centes representacions . La seva PANORAMA segona carrera la va donar per acabada amb Borís Godunov el 1995, després de dues mil representacions i es va dedicar a l'ensenyament. A Barcelona era previst que es presentés amb Ja vinguda dels Festivals de Bayreuth al Liceu el mes d'abril d e 1955, però l'esdeveniment va coincidir amb Ja malaltia i mort del seu marit i no ho va poder fer. Finalment la vam poder escoltar el gener de 1956, en una memorable Isolde, amb els magnífics decorats de Josep Mestres Cabanes, i els que hi érem presents encara recordem la seva interpretació impressionant, que frapava totalment per la seva completa identificació, per la total integració en el personatge i per la se- va capacitat de fer sentir i desenvolupar tot tipus de sentiment, i per això arrabassà uns aplaudiments impressionants. Afortunadament, la vam poder veure amb dues òperes més: Die Walküre, en què va can tar els dos rols de Brünnhilde i Sieglinde, tot alternant-se amb lrmgard Meining, i Gotterdèimmerung, amb el brillant Bernd Aldenhoff, ditigits per un mestre avui oblidat, Laszlo Halasz, que aconseguia un important rendiment de l'orquestra del Teatre. Yarnay era una persona molt humana i amb sentit de l'humor i ho vaig poder comprovar quan la darrera temporada que va actuar a Barcelona la vaig anar a trobar, després de la funció, a un restaurant de les Rambles perquè em signés dos discs de la marca Remigton que havia pogut adquirit~ i davant del que em va semblar una copa de conyac, em dedicà el primer al meu nom, i en el segon va posar "lo mismo" i el va signar. L a veu de la seva primera etapa li va fer dir, a Angel Mayo: "Allò era el campanar de la Ca- tedral de Colònia, tocant a sometent una i una altra tarda." Era poderosa i fascinant, amb gran presència, un registre central ple i sòlid i un agut esclatant, amb les característiques de soprano dramàtica que arribava al cim en les grans i denses heroïnes wagne- rianes. Però és que a més a més ompHa l'escenari amb la seva presència fins a ta l punt, que el mateix Wieland Wagner va dir: "Per què vull un arbre a l'escena si tinc l'Astrid Varnay?", i és que la seva personalitat irradiava força, fruit d'un profund coneixement del que interpretava i dotada d'una càlida comunicació que deixava sense alè, tot gaudint de cada moment de la seva interpretació. Va morir a Munic el 4 de setembre de 2006 als vuüanta-vuit anys i penso que malauradament avui no és tan recordada com es mereix. Per això recomano especialment la Tetralogia de Bayreuth de 1956, amb un repartiment impressionant: Wolfgang Windgassen i Hans Hotter, dirigits pel gran Hans Knappertsbusch, director que com diu la mateixa Yarnay: "Era un plaer treballar amb ell si tenies el fiato adequat"; per les seves llargues frases orquesn·als, el seu Tristan und !solde de 1951, amb un tenor amb qui es compeneh·ava molt com era Ramon Vinay - malgrat les dificultats que va tenir amb Ka rajan-, Der fliegende Holliinder de 1955, també amb Knappertsbusch, Ja seva impressionant Ortrud a Lohengrin, de 1953, dirigida per Joseph Keilberth, mestre que també li agradava molt perquè entenia la problemàtica dels cantants, encara que a qualsevol interpretació surt la seva capacitat d'artista. També és molt recomanable la lectura de les seves memòries, dissortadament no ttaduïdes a cap idioma de l'Estat, en què es pot comprovar no solament la seva intel·ligència, sinó també com es prepara una veritable artista i a la vegada permet viure per dintre, en clau d'humor, l'òpera i els seus components. RMC 267 ¡···--- ---------------------------·--·---------------- ·- ---------------------- ------------ ---------·------·---------------------------·-----·--------, I ~ EVISTA MUSICAL CATAlANA ! C/ PALAU DE LA MÚSICA, 4-6 . - 08003 BARCELONA iI Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà el Consorci del Palau de la Música Catalana, pel pagament de la meva subscripció a 'Revista Musical Catalana' I I I I I OFICINA I I I I I DC I U NÚM. COMPTE L._LLLLI 1 I LI I DNI : ........................................................ I ~ BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ 1, 1 Signatura: Nom i cognoms del subscriptor: .......................................................................... . . ....................................................... Adreça: ............................................············································· ············· ············· ..............................................................................··· Població i Codi postal: ... .............................................. ................... ....... ....................................... Telèfon: .................................... I Amb la quota anu al de 25,24 €. Faré efectiu l'import mitjançant domiciliació bancària j (o bé taló bancari adjunt a favor de 'Revista Musical Catalana'). Per a subscripcions a !"estranger, consulteu el preu. : j L BS SEVES DADBS SERAN INCORPORADBS ALS FITXERS DBL GRUP PALAU DE LA MÚSICA (ORFEÓ CATALÀ, FuNDACIÓ 0RF8Ó C ATALÀ-PALAU DE LA : MÚSICA I CONSORCI DBL PA LAU D8 LA MúSICA CATALANA), AMB SEU AL CARRER P ALAU DE LA M ÚSICA 4- 6, DE BARCELONA, CP 00003, PER FER·NE Í LA GBSTIÓ GB'lERAL, I EN AQUESTA ADRBÇA POT EXERCIR TOTS ELS DRETS D'ACCés, R8CI'IF!CACIÓ, CANCBL ·LACIÓ I OPOSICIÓ. : 1 1 ENTITAT I Titular compte:..................................................................................................................................................... l ! i • BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA !:,¡ I ! I ! li ! I , l:, ¡ ¡I 1 i' ~-------------·--------·----------·--·-----·---·------------------- -----··-------------·--·-----·-·· ·---·-------------- ---·-------·--·-------------1 9 PANORAMA Amb les cancons de La sínia i l'estrella !) iquel Pujadó ens retorna Agustí Bartra Miquel Pujadó, amb La sínia i l'estrella. Suite cl;.tgustí Bartra, ha publicat un dels millors discos de la seva trajectòria com a cantant i autor. I ho ha fet amb un tast delitós de l'obra d'un dels millors poetes catalans del segle xx, segurament massa oblidat. per JOAN ALCARAZ a notòria diferència generacional no va fer possible que es coneguessin personalment. L'un, el poeta -nascut l'any 1908 a Barcelona- Agustí Bartra, va passar els darrers anys de la seva vida a la ciutat de Terrassa, d'on era la seva mare i ell és fill adoptiu. L'altre, el cantautor i ClÍtic de cançó -també des d'aquestes pàgines- Miquel Pujadó, és terrassenc en plenitud, tot i que el seu itinerari vital s'iniciés a Madrid el 1959. Bartra desapareixia el 1982, precisament l'any en què Pujadó donava a conèixer el seu primer àlbum, El temps dels fanal s en flor, l' inici d'una quinzena, el darrer lliurament de la qual, La sínia i l'estrella. Suite d'Agustí Bartra (Columna Música, 2006), constitueix un retem oportú de l'obra d'un dels millors poetes catalans del segle xx. Miquel Pujadó té ara, doncs, l'encert d'iniciar-nos en l'accés a un dels escriptors més representatius de l'exili català i, concretament, de la seva aventura per Mèxic, a banda les estades bartrianes als Estats Units. Agustí Bartra, en companyia de la seva muller, la qui fou coneguda pe1iodista i esctiptora An· na Murià, no tomà a casa nostra fins al 1970, i l'any següent s'instal·là a Terrassa. Poeta de l'afirmació de la vida -en la línia de Maragall i Salvat-Papasseit- , en l'obra de Bartra hi ha una assimilació i una tTansformació de mites de cultures distintes. Ens trobem, en paraules de Miquel Desclot, davant d'"un fi· pus de poeta obertament romàntic, lligat per un vincle indefugible d'arrel ètica amb la humanitat adolorida a la qual pertany" . La complexitat d'una poesia que "vol tenir la capacitat d'arravatament de l'altre" -com deia el seu artífex- no en fa fàcil l'adequació musical. Miquel Pujadó. tanmateix, s'ha aliat amb els poemes publicats pòstumament al recuJI El gall canta per tots dos, que clou el AGUSTÍBARTRA (ESQUERRA) I MIQUEL PUJADÓ, EN UN DIBUIX DE FERRERES, QUE ÉS LA CARÀTULA DEL DISC L ~e 267 10 segon volum de l'obra completa de Bartra (1983). Uns versos de to més íntim en els quals la tendresa -dins el conjunt d'una producció propensa més aviat a l'èpica- esdevé un element nou. En aquest poemari, Pujadó hi va trobar estructures de cançons pràcticament enllestides. La resta fou fàcil, ja que, tal com ha declarat l'artista, "en la majoria de poemes només he hagut de treure, com un escultor, la música que ja tenien dins". Les composicions de l'egarenc han comptat amb la col·laboració d'un músic de la vàlua de Marcel Casellas, que signa els arranjaments i la direcció musical d'un CD que entre els aspectes que més em complauen hi ha l'ús de la tenora, a banda del piano -que a mi em fa fruir sempre- i la resta d'instruments. paga la pena d'assenyalar, tal com ha fet Feliu Formosa, Ja claredat de dicció com un dels actius habituals pujadosians. Una habilitat que es manifesta en el conjunt de vint-i-tres temes, entre els quals destaco sobretot, com a musicacions de textos bartrians, Ocells de mitjanit. Tot és nostàlgia, Les orenetes, El gall de Val/paradís, La pun- I ta de l'ala negra, L'ocell de la muntanya adormiela, Anna dorm i Si no et tinc. A La sínia i l'estrella, Pujadó ha complementat els poemes d' El gall canta per tots dos amb el colpidor Quan de mi finalment... (del recull La fulla que tremola), i amb les cançons pròpies Bartrian(n)a -en homenatge- i Aspirina o anestèsia - sobre el poder de la cançó-, a més de l'adaptació de Les poètes de Léo Ferré. Un cantant i autor de culte, com ho era Brassens -de qui Pujadó ha fet reeixides versions en català- i com ho és, per al de Tenassa, el conjunt de la cançó francesa. iquel Pujadó ens retorna Agustí Bam-a per mitjà d'aquest disc i de l'espectacle homònim que s'estrenà la tardor del 2005 i que assolirà el seu clímax aquest 2007 i el 2008, enriquit amb una direcció escèruca a càrrec d'Agustí Humet. Justament ara es compleixen els vint-i-cinc anys de la mort del poeta i també novel·lista, narrador, autor de teatre i assaig i reconegut traductor, i l'any que ve s'esdevé el centenari del seu naixement. Era, doncs, el moment oportú per tal de reconèixer la paraula d'una veu segurament massa oblidada. D'una figura literària que cal que recuperem adequadament per al nostre pamàs -o, encara millor, el cànon- individual i col·lectiu. M PANORAMA Ja funciona la Fundació Catalana pel Jazz Clàssic El barceloní Hotel Icària acollí el passat 21 d'octubre de 2006 la primera m anifestació important de la novella Fundació Catalana pel Jazz Clàssic, de la qual és president Ricard Gili, trompeta, m embre fundado r i director de La Locomotora egra. per ALBERT SUÑÉ s tractava del l Jazz Class Festival Non Stop, que en hores de matí, tarda i nit oferí jazz d'aquesta ona a més de sis-cents afeccionats que van passar per l'establiment hoteler. En tres sales diferents, Ics anomenades expressament Savoy, Blue Note, i Preservation Hali, i també en el restaurant Gran Terrace Cafè, de nom aix.í mateix històric, hi alternaren grups tan considerats com la mateixa Locomotora, La Vella Dixieland. Ignasi Te· rraza Trio+)osep M. Farràs, Matthew Simon Quartet, Big Mama, Pere FeJTé Trio, i Barcelona jazz Orchcstra+Susana Sheiman, entre molts altTes. No hi ha cap mena de dubte que aquesta manifestació ha servit perquè la Fundació s'hagi donat a conèixer al gran públic. Però du rant la resta d'aquest 2006 i fins a l'octubre del proper 2007, en què se celebrarà el n Jazz Class Festival, hi hau rà un seguit d'activitats. Que cessaran durant els mesos d'estiu. La idea de la constitució de l'esmentada Fundació ja feia un temps que rondava pel cap de Ricard Gi li: "Deu fer E uns Ires anys que en vam començar a parlar. En aquest sentit sempre he tingut el suport de tres membres més de La Locomotora, Oscar font, Toni Gi/i, i Carles Gi/i, i també del músic afeccionat Miquel fnglés. lla legalització es va produir el passat juliol. Però el març vam tirar endavant el nostre primer acte, oficiós encara. Que ens va servir per calibrar la resposta del públic. Fou l'actuació d'un magnífic grup de jazz tradicional, The Spirit of New Orleans, que efectuaven una gira per Europa. E.! concert s'oferí a l'auditori de l'Institut d'Estudis Nord-americans i va ser un gran èxit. Curiosament, en fa banda hi havia gent com el trompeta Mark Braud i el trombó Lucien Barbarin, descendents de dos grans músics de l'estil New Orleans". Ricard Gili ho té molt clar: "Els mitjans de comunicació no tracten de la mateixa manera totes les tendències jazzístiques. Sí, ja sabem que n'hi ha moltes. Però el que preval són les novetats i els darrers mestissatges. Mentre que els estils més convencionals estan força marginats. És clar que pot haver-hi al- gú que afirmi que el jazz tradicional ja es coneix prou i és prou seguit. Però penso que l'expressió «progre» domina ara a bastament. En contraposició a la «Carca». Per tant, vam pensar que seria qüestió de crear un organisme que difongu1s i promogués tota la «jazz Cfass». Es evident que cal un suport decidit perquè assoleixi la presència i el re{{eu que correspon a la se11a qualitat i interès. A la vegada, la Fundació preservarà i posarà a l'abast de tothom els fons patrimonials -discs, llibres, vídeos, DVO, fotografies...- relacionats amb aquest tipus de música.,. l per tirar endavant tot això amb garanties, es duran a terme una sèlie d'activitats: es promouran concerts i festivals, i s'organitzaran conferències, seminaris, mastercfasses i activitats a Ics escoles. Però també caldrà mantenir una necessàtia presència als mitjans informatius, mentre que a lnternet ja funciona la <www.jazzclass.org>. Tot això, sense deixar de banda la creació d'un arxiu documental, que hostatjarà d materia l esmentat més amunt, i que ha d'arri bar procedent de col·leccions particulars. En aquest sen tit, n'hi ha algunes que, en molir els seus propietaris, s'han disperssat. 1 seria bo recuperar-les. N aturalment. no només de ew Orleans viurà la Fundació. S'bi inquibiran altres formes populars: Dixiefand. Blues, Gospel. Kansas City, Swing, Mainstream. Rhylhm and Blues, Souf... I es tindran molt presents les lliçons impartides per històrics com Louis Arrnstrong, Duke Ellington i Fats Waller, sense menystenir Ray Charles, Ella Fitzgerald, Wes Montgomery, Mahalia Jackson, B. B. King, i Aretba Franklin , per tal d'arribar a Wynton Marsalis, Nicholas Payton, Scott Hamilton, etc. Queda, però, algun aspecte important per tractar: "Hi ha un Patronat, és clar -afirma Gil i. És a dir, s'ha exercit un mecenatge, absolutament necessari. Però comptem també amb grups de suport, que hem anomenat jazz Class Cat. De fet. aquest darrer mot vol dir també «músic de jazz>>. O sigui. són una sèrie d'amics del jazz que hi aporten suport econòmic i també 110hmtariat. Però ca/una esponsorització perquè ara per ara no arribem allà on volíem. Per exemple, el I Festival jazz Cfass ha estat deficitari. Però ja hi comptàvem. De tota manera, els grans espònsors no donaran el seu suport fins que vegin que fa cosa funciona i tingui una base prou sòlida. Però ens movem i anem engruixint el nostre currículum. f això cal tenir-ho en compte. D'altra banda, és evident que fes institucions també s'hi poden implicar des de fora ... part de tenir ben present la qüestió econòmica. la Fundació Jazz Class treballa en tres fronts: Conferènciesconcert bimestrals a la au lvanow, al costat dc l'estació de la Sagrera; al mateix lloc. i amb periodicitat quinzenal, s'hi faran fam sessions, bàsicament per a joves -en aquest cas. es comptarà amb un sòlid trio rítmic i amb algunes aportacions de músics sèniors-; i Sopars amb Jazz trimestrals, a l'Hotel !cària, on es tractarà de ll igar, per exemple, una sessió de gipsy swing amb patés i formatges. A part, hi haurà concerts específics de gent d'aquí i de fora - l'esmentat aud itori de l' IEN en podria ser el marc- i el li Festiva l a l' Hotel Icària l'octubre de 2007. En Gili sap molt bé que, perquè e l jazz clàssic sigui més conegut i interpretat, cal que els joves hi diguin la seva: "Els professors de les escoles A de música donen l'opció d'escollir als alumnes. Ara, també els poden condicionar. Si, per exemple, els diuen que abans de Charlie Parker no hi ha res, no anirem bé. De tota manera, hi ha força joves que s'arrelen al jazz clàssic. Acostumen a tenir diversos contactes a Europa i també als EUA i saben que Wynton Marsafis -a qui molta gent anomena "revisionista". com si tocar clàssic fos pecat- és un autèntic «crack». També en coneixen d'altres, és clar. I saben que poden tocar com Jllinois jacquet o john Coftrane. Per cert, no direm mai no a un músic que toqui el Coftrane més swingant i més càlid. Ara bé, si se'n va de mare, no ens interessarà. E.l que sí farem prevaler serà la qualitat. És a dir, sempre serà més valorat un bon <<lwrd-bop» que no pas un Dixieland d'estar per casa. Que consti que no estem en contra de res, de cap estil jaz:ístic. de cap fusió. Però volem fer valer el que ens agrada." RtfC 267 11 PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA Raimon, molt personal Uany 2006 ha estat pletòric per a Raimon. El va comen çar al Teatre Nacional, l'ha acabat al Palau de la Música i, entre un i altre, gener i desembre, un recital a l'Olympia de París, del qual ha quedat una constància discogràfica excel·lent. Un Raimon en plena maduresa i creativitat, amb tantes coses per dir i per fer que, afortunadament, no es retira. ~r ANTONI BATISTA A ~e 267 questa activitat dinàmica s'inicia amb la proposta insòlita de quatre formats diferents per als recitals del TNC, i amb un plantejament musical nou, de cambra extensa amb arranjaments i direcció del mestre Burrull. L'Oiympia commemorava el quarantè aniversari del seu primer recital en aquell santuari de la música popular, que va donar peu a un disc fong play que la censura va deixar frontera amunt, però que l'audàcia de tantes persones va fer baixar frontera avall. Ara, remasteritzat en CD, aquell recital històric forma part de l'àlbum recentment editat. Al costat de la història, però, l'actualitat de les bellíssimcs cançons noves. L'atzar cm va portar a viure la infantesa i l'adolescència a l passeig de Maragall. Quan Raimon arriba a Barcelona, el 1963, va a parar a casa d 'Enric Gispert, justament al carrer d'autos, i el 1966, després d'un temps a la residència Anti bes, s'insta l·la al passeig de Maragall, exactament a 30 números de casa meva, un centenar dc metres. Era aleshores, el passeig de Maragall, un carrer sorollós, un dels motius pels qua ls Ra imon el definí com "aquest carrer que mai no ens ha fet gràcia"; en una altra cançó, '" T'he conegut sempre igual", que evoca una sobtada topada. dit en penosa al-literació, amb el secretari general del PSUC, Gregorio López Raimundo, al xamfrà del dit catTer amb l'avinguda de Borbó, fa referència explícita a Iu fressa dels motors: "Entre els sorolls dels cotxes del carrer". 12 El meu primer contacte amb Raimon va ser el de l'admirador que en deien .. fan": el vaig abordar pel carrer per demanar-li un autògraf, però a partir del véinatge cm vaig enrotllar una mica més enllà de la secreció de bava que inexorablement des- encadenava parlar amb un mite i poder ostentar la seva signatura. Més endavant li vaig demanar uns poemes per a la revis ta " La Mano en el Cajón", que reunia versos d'escriptors maleïts sota la patern itm espiritual de Paco Candel, gràcies a la immensa paciència del qual vam fer les primeres passes sois disant literàries en Josep Palomero, notable escriptor de Bonia na que va esdevenir vicepresident de l'Acadèmia de la Lle ngua Valenciana, i així fer tot e l que podia per evitar l'absurda segregació del català; Xavier Vidal-Folch, gran periodista que havia d 'asso lir la direcció adjunta d"' El País"; el cuiner Antonio Ferre r, que crea sabors al seu magnífic restaurant L'Odissea de l'Empordà, i jo mateix. Tants anys després, l'amistat ens ha fet millors que la literatura. Per aquells primers setanta, en Raimon em convidava a cafès al bar La Esquina, que encara existeix; jo sempre volia pagar, però em deia: "Tu estudia i quan guanyis quartos ja convidaràs n . M'explicava moltes coses per a mi fascinants, però li dec sobretot que m'empenyés a estudiar el català i a llegir els nostres clàssics, que jo ignorava arran dels plans d'estudi del franquisme. empre que canta va al meu abast, em desplaçava a.ls seus recit~s. fms que va tg orgamtzar-ne un ¡o mateix, el del Campus de Bellaterra, el 30 d'octubre de 1974. La finalitat era fer un acte bonic, naturalment, en e l qua l en Raimon cantés "les proh ibides", atès que en seu universitària no era preceptiu passar censura; era una de les escletxes de la dictadura i s'aprofitava. Pe rò també tenia com a motiu recaptar fons per al PSUC. Vam aconseguir Ics tres fi. nalitats: convocatòria massiva en un acte preciós i rei vindicatiu, un enregistrament discogràfic amb temes no publicats a Espanya, i 300.000 pessetes de bossa, cosa que va convertir l'organització universitària del partit en la número u en lacampanya d'enfortiment econòmic. Raimon em va regalar el llibre Poemes i cançons amb un petit poema com a dedicatòria. Els organitzadors vam ser honorats pel Comitè Central amb un tros d'aJa de bombarder nord-americà B-52 abatut per soldats de "l'heroic poble del Vietnam··, com el qualificàvem d'ofici en les publicacions d'esquenes . El "camarada B01·és", el meu bon amic Raimon Belenes, va tenir cura de la intendència; gestionava tan bé e ls números i les capacitats dc les persones, que la seva contribució a les mi llores socials de la sanitat pública el van d ur; anys després, a la gerència de l' Institut Català de la Salut. En el meu debut professional, 1976, la foto que il·lustrava la meva primera crítica va ser de Raimon. De llavors fins ara, he assistit jo diria que, a peu près, a un centenar de recitals seus i he publicat jo diria que una semblant quantitat, tirant a més, d'articles amb Raimon com a tema; S crítiques, reportatges, entrevistes i fins i tot un editorial de )"'Avui" i un de "La Vanguardia''. He fet, d'altra banda, guions de ràdio i televisió i l' he estudiat a bastament, incloent en aquest apartat acadèmic el comentari de l'estoig del disc Cançons, de 1993, i dos capítols de la meva tesi doctoral, l'any 2003. Sense aquesta faceta, si més no quantitativa -erec poder afirmar que ara com ara sóc qui més ha escrit de Raimon- de "raimonòleg", jo no hauria gosat de fer l'any passat el llibre Raimon. La construcció d'un cant. Sigui com sigui, la mixtura entre coneixement personal i coneixement cientific és bona. Permet desxifrar metallenguatges i sobreentesos, entendre raons complexes, verbigratía, la seva negativa a entrar en polltica davant les pressions més fèrries, a la sortida del franquisme; per què va cantar Raimon a la concentració d'homenatge a Miguel Àngel Bla nco; que amor i lluita siguin vasos comunicants; que ni es pot contraposar música culta a música popular, ni poesia lírica i poesia cívica, etc. Aquesta barreja m'ha portat a compartir abans i després de recitals tan significatius com el del Palau dels Esports de 1975, amb el setge policial habitual; el de l' Estadi d' Anoeta, amb tranquil·la passejada nocturna per la Concha; la memorable concelebració dels trenta anys d'Al vent, al Palau Sant Jordi, al costat de Pete Seeger i Paco Ibañez, Daniel Viglietti i Joan Manuel Ser- rat; les lúcides i entranyables acaballes d'Ovidi Montllor... A questa barreja m'ha situat en enriquidores cnúlles d'amics comuns, molt especialment Manuel Vazquez Montalbiín. Aquesta barreja m'ha pennès de compartir amb Raimon algunes idees sobre música, transcriure-li cançons o assistir amb veu i vot al diàleg enriquidor entre Salvador Espriu i Antoni Ros Marbà, quan aquest havia d'encarar l'orquestració de tota l'obra musical de Raimon sobre e l poeta. Aquesta barreja, en fi, m'ha dut per reportatges que no oblidaré recorrent els es· cenaris de Raimon amb Raimon: a Xàti· va, València, Barcelona, Patís i Roma, di tia que les ciutats del seu món emocional. Passejar el carrer Blanc i tTepitjar I'Oiympia vis a vis amb Raimon són experiències anotades al quadern de tapes dures que tots els exploradors duem a la motxilla per si de cas un dia engiponem una teoria plausiblement acadèmica. ~ Una activitat pedagògica significativa i fjicaç l Col·legi de Doctors i Llicenciats en Filosofia i Lletres de Catalunya i Balears realitzà el passat trimestre un cicle interessantíssim, dedicat al mestres de Primària i Secundària i a tots els docents, sobre les relacions entre el text i la música amb vista a una acció docent més eficaç. Glosso i indico la presentació que el coordinador va preparar com a introducció al temali. "Les connexions entre el text i la música han estat comple.'(eS i molt diferents segons l'estil imperant; van caldre segles perquè la paraula s'independitzés i tingués capacitat comunicativa pròpia; a partir dels primers anys del segle XVII apareix un nou gènere musical: l'òpera.·· El verb poètic, la música, la dansa i l'escenografia s'uneixen per esdevenir un dels espectacles més extraordinaris, importants i colpidors de la història de la música. Inicià la sèrie el poeta Miquel Desclot, líric d'alta volada i traductor dels Cants de Leopardi sobre "EI Iied i la cançó"; el seguí el músic i comentarista Joan Vives sobre "L'òpera barroca", tan densa en reaUtzacions transcendents; a continuació el prestigiós crític Roger Alier dissertà sobre "L'òpera italiana", base sòlida del teatre líric modern; posteriorment li tocà el torn al compositor jesus Rodríguez Picó -un dels noms més rellevants de la música contemporània catalana-, que parlà sobre "La música simfònica amb text", és a dir l'oratori; i "La veu, avui", sessió amb què és clogué el cicle, que fou seguit pels mestres i professors interessats en el tema. Cal felicitar els organitzadors per aquesta iniciativa que ha possibilitat als docents que han volgut una coneixença més aprofundida de la que tenien sobre les matèries tractades; i és de desitjar que tinguin continu"itat en cursos posteriors. La base de l'èxit ha estat no solament la varietat dels temes exposats si no també el rigor dels ponents, tots ells especialistes en les matèries respectives. Per fer més completes les sessions, cadascuna tingué el complement sonor mitjançant l'audició comentada de discos representatius de cada època i estil. Iniciatives com aquesta prestigi.en el Col·legi de Doctors i Llicenciats, d'un histotial tan brillant i regit tot al llarg del temps per personalitats significades de la vida cultural i ciutadana, sobretot en l'època de la dictadura franquista de postguetTa. E per PERE ARTÍS Jordi Savall Doctor Honoris Causa per la Universitat de Barcelona I director i intèrpret de viola de gamba jordi Savall va ser investit doctor honoris causa per la Universitat de Barcelona pels mèrits en la seva tasca de recuperació de textos i músiques antics. L'acte va celebrar-se el passat dia 27 de novembre a la nova seu de la Facultat d'Història i el músic va ser apadrinat pel catedràtic de literatura espanyola Adolfo Sotelo, el qual féu lloança del músic situant-lo al nivell de les grans personalitats que han vindicat la música antiga, a la qual E s'ha dedicat i es dedica Savall tant en el pla individual com, de manera particular, en les diverses formacions que ha creat i dirigeix habitualment. Hespèrion XXJ, La Capella Reial de Catalunya i Le Concert des Nations. El músic alhora va respondre amb un discurs d'un elevat contingut humanista, tot remarcant la importància de la prax.i i l'ensenyament com a eina de formació integral de les persones, ja a partir de la infantesa i també com a element que ajuda a fomentar els valors més nobles. Uuís Pasqual Pregoner del Concurs Francesc Vrñas l director teatra l i d'escena operístic Lluís Pasqual serà l'encarregat de pronunciar el pregó inaugural de la quaranta-quatTena edició del Concurs Internacional de Cant Francesc Viñas que serà pronunciat el dia 13 de gener, a les set del vespre, una vegada més al Sa ló de Cent de l'Ajuntament de Barcelona. En el curs d'aquest acte, com és habitual, s'hi oferirà un recital que en aquesta ocasió comptarà E RMC 267 -també- amb uns protagonistes d'un altíssim nivell: les sopranos Luana de Vol i Ana Ma1ía Sanchez i el veterà tenor alemany, de transcendent trajectòria wagneriana, René Kollo. El programa serà justament wagnerià, amb intervencions individuals i també amb sengles duos interpretats per Kollo amb les dues sopranos, d'algunes de les obres més importants del compositor: Lohengrin, Die Walki.ire, Tristan und /solde i Tannhiiuser. Presència de música catalana al Perú ense gairebé ressò mediàtic, ens arriba la notícia que, a l'empara del Centro Cultural de España i comptant també amb el suport de l'institut Ramon Llull, en el IV Festival de Música Clàssica i Contemporània, celebrat a Lima entre el 8 i 17 de novembre, hi van actuar diversos músics catalans interpretant-hi obres dels nostres compositors. La raó d'aquesta preponderància, pel que sembla, no era altra que el fet de ser Catalunya la invitada especial del Festival. Aixi, tenim notícia que entre Ja presència d'intèrprets i creadors de tot el món, a més de la dedicació especial a l'obra de Celso Gal1'ido Cecca -el compositor més prestigiós del Perú-, hi van intervenir els cantants En ric Martínez i Marisa Marlins am b el pianista McMaclure, s'hi donà a conèixer una òpera de Garcia Demestres, el pianista Jordi Masó dedicà un recital a la música de Mom pou, Montsalvatge, Granados, Ruera i Massia, entre altres compositors. Mentre que el Trio Kandinski va presentar obres de Benet Casablancas i Agustí Charles. I amb notable èxit l'Orquestra Simfònica Nacional de Lima, ditigida per Abraham Padilla i amb la intervenció de joan Pere Gil i Bonfill, va estrenar el Concert per a clarinet i orquestra de josep Soler, una obra escrita el 1997 per petició del solista que encara restava inèdita. F.T-8. S 13 DEL SEU AFFM. COBLA Sr. Lluís Marrasé, enterramorts d'una cosa que un dia llunyà va ser el moviment de la Cançó Estimat amic, ~e 267 No hem tingut gaires ocasions de compartir diàleg, però tampoc puc dir que per a mi vostè sigui una persona aliena. En tot cas, una informació recent ha suposat que el conegui millor i, sobretot, que confirmi el que l'aJ.Iudida escassa relació ja m'havia fet albirar. Llegeixo ("El Punt", 25 de novembre) la notícia que s'ha dissolt l'Associació Catalana d' Intèrprets en Llengua Catalana, coneguda per la sigla ACIC, de la Junta Directiva de la qual era president; res que em pogués sorprendre, atesa la vida agònica que menava en els últims temps. Tanmateix sí que m'han sacsejat les causes que s'hi addueixen. D'antuvi llegeixo, en l'esmentada informació, que I'ACIC durant els seus divuit anys de vida va ser l'únic referent en defensa de la músi.ca catalana "sobretot durant l'enorme desert qLie vam patir durant 23 anys d'un govern que es deia nacionaLista". És història i, malgrat que la cosa tira primer cap a casa i més pel broc gros i l'exageració que per· l'exactitud, a grans trets ho puc més o menys acceptar. Una altra cosa és la visió futurista que presenta -com a tal, sempre arriscada-, quan afirma sense embuts: "En vista de l'immillorable panorama polític que se'ns presenta, hem de dipositar més que mai la nostra confiança en el nou govern de l'Entesa." No cal dir que em complauria molt que aquesta confiança s'acomplís, però en tot cas, ho apunto, basar en un futur hipotètic una decisió radical - ull ra representativa- dc present, no s'ho prengui com una cosa personal. però argument molt fiable no ho és. Espero que tingui altres raons de més pes. J aquí em permeto de demanar-li, com a persona ben informada de què almenys un dia va fer gala, si ja es compleix la normativa, molt anys ha i per un altre -i de diferent color- govern establerta, d'obligar Ics emissores radiofòniques a emetre el 25 per cent dc la música en català; normativa que vostè mateix em va dir, farà cosa d'un any, que ara sí que anava de debò. Però on la cosa ha superat l'esforç de dilatació assimiladora del meu enteniment s'ha produït en justificar les absoltes del seu hortet en el fet que "l'actual junta deixava el llistó molt alt", conlirmat més endavant quan admet -segons el que indica el period ista-, que "vam buscar un recam1i en la junta i al jï11al no ho hem aconseguit. Hem deixat el llistó tan alt que la gent s'ha espantat''. O sigui que es tracta d'una defunció per excés de salut; un cas clínic ben extraordinari, digne de ser objecte d'estudi ja sigui a les facultats de medicina més prestigioses d'arreu del món, o als màsters de postgrau de gestió cultural més encimbellats impartits a les escoles de tarifa més impossible, o bé, potser, de manera més adequada. a l'Escola Superior d'Alts Estudis Demagògics, situada vés a saber on. Amb tot, no em consten inundacions per les llàgrimes causades per la pèrdua d'una gestió tan prominent com la que vostè autoproclama. Com tampoc no les va causa r un alt1·e traspàs, encara un pèl calent, el de l'Espai -creat temps era temps-; traspàs qui sap si també conseqüència d'una altra sobredosi de bona salut -sobrevinguda, és clar, amb tant d'excés de bona gestió- del gremi del qual ara s'acomiada i acomiada autosatisfet amb "cruciferojordiana" condecoració institucional lluint ufanosa a la solapa. Del seu affm. 14 Jaume Comelles (S)ardanes (G)enerades (A)mb (E)stimulació l sector de la música per a cobla deu ser l'àmbit amb més densitat de convocatòries de concursos compositius. N'hi ha que llueixen bases com cotilles que condicionen la participació (i també el resultat), però fins i tot aquestes propostes aconsegueixen no només incrementar qualitativament (de vegades també quantitativament) la "literatura" específica , sinó també estimular-ne la creació i l'evolució. La profusió de convocatòries és alta, però el seu grau d'especialització fa que, malgrat que sigui per casualitat, es complementin entre si. Entre tots plegats, per veterania, remuneració i criteri musical, el concurs de sardanes de l'SGAE encapça la el top ten. Enguany se n'ha dut a terme la vint-i-desena edició, que ha registrat un índex de participació més que representatiu. La presentació de les obres guanyadores va tenir lloc l' 1 I de novembre en un Teatre Metropol de 1à rragona ple de gom a gom de la mà d'una regular Cobla Mediterrània que, a més, va haver de fer front a unes poc afortunades condicions acústiques. joan Josep Blay es va fer mereixedor del premi absolut amb la sardana Una pinzellada en blau, mentre que els accèssits van recaure en Marc Tímón per Tiet Ferriol, l'últim rossinyolet i jaume Cristau per Xamosa Clàudia. Tres obres d'estètiques molt particulars que pertanyen a tres compositors dc generacions molt diferents i que sim bolitzen la capacitat evolutiva dc la coblA i la sardana. En el decurs dc la seva història, el Premi SGAE ha incorporat variables que l'han anat modernitzant, però sempre ha basat la seva raó de ser en criteris musicals en què les concessions populistes no han tingut gaire cabuda. En apostar clarament per la sardana com una forma musical de lliure expressivitat artística, s'ha convertit en un dels principals dinamitzadors de l'evolució de la creació per a cobla que afavoreix com cap altre púlpit Ja innovació formal i estètica dc Ja sardana. D' altra banda, l'estructura organitzativa que li dóna suport és molt superior a la dc qualsevol altra, i per aquest motiu és l'organisme més ben situat per dona r a conèixer la música de cobla fora dels àmbits naturals. No obstant això, el cert és que, amb molt poques excepcions. cap de les gairebé cinquanta sardanes premiades tot al llarg dels anys (afegint-hi els accèssits) tenen a hores d'ara gaire presència pública ni tan sols en l'àmbit sensible. A les portes del vint-i-cinquè aniversari i amb l'assignatura de la potenciació creativa al sac, l'SGAE té al seu horitzó el repte (o el deute) d'aprofundir-ne la divulgació. D'una banda, per mitjà dc la difusió de les obres generades pel seu propi esforç, tant ed itorial com discogràfic; dc l'al tra, potenciant la participació dc compositors no circumscrits en l'àm bit sa rdanis ta. 1 encara anant més enllà , afavorint, sense complexos. la presència de la cobla en els àmbits musicals de fo ra de Catalunya. E per JOSEP PASQUAL La "cuina" del Liceu a l'abast l Gran Teatre del Liceu ha ampliat la seva oferta de visites amb una nova proposta d'un interès definitiu. E-s tracta d'un recon·egut que mostra el que podríem anomenar la "cuina" del Teatre, o sigui el seu interior més pregon, i a més ho fa amb caràcter exhaustiu . En una hora i mitja de trajecte, els visitants es ~ïquen literalment a la ''cuina" del Teatre -valgui la insistència-, allà on s'elabora des de la "matèria primera'', bàsica de la totalitat de l'espectacle operístic. El visitant, d'aquesta manera, té la possibilitat de comprendre la realitat més íntima del procés de creació en contemplar, com a fet més espectacular, la gegantina magnitud de l'equipament escènic. amb una enver- E gadura que en total comprèn pràcticament sis vegades la dimensió de l'escenari on es duen a terme les representacions. La visita també inclou la sala d'assaigs del cor, la de l'orquestra i de la dramatúrgia, amb esquemes corporis del muntatge, i també les seccions dc sastreria i penuquelia/postisseria -sorprenents-, fossat de l'orquestra i, a la fi, camerinos i vestidors. Conduïda voluntàriament per membres de l'associació Am ics del Liceu, es tracta d' una visita especialment indicada per als autèntics diletants dc l'espectacle ope1ístic, que així aconsegueixen una visió "total" d'una realitat que d'aquesta manera esdevé encara més suggestiva. Premis del 8è Concurs de Música. de Cambra Montserrat Alavedra-Premi Caixa Terrassa l grup de saxos Vortex Temporum Ensemblc va guanyar el primer premi de la vuitena edició del Concurs de Música de Cambra Montserrat Alavedra-Premi Caixa Terrassa, que organitza Amics de les Arts i Joventuts Musicals de Terrassa, dotat amb 4.000 eu ros i la contractació de quatre concerts retribuïts per Caixa Terrassa. La formació guanyadora està integrada per David Gonzalez (saxo alt), javier Bonet (saxo tenor), josé Bernardez (saxo baríton) i Vicent Minguet (saxo soprano). El segon premi, dotat amb 2.000 euros, a més dc tres concerts retribuïts per Joventuts Musicals, fou adjudicat a la Martinu Ensemble, grup de corda i vent format per Albert o Ferrés (violoncel), Alejandro Castillo (clarinet), Felipe Hernan (contrabaix). Gerard Pastor (piano), Guillem Calvo (violí), Josep Casadellà (fagot), Lluís Castan (violí), Marta Santa E (flauta de bec), Meritxell Canela (oboè). Nútia Garcia (viola) i Pau Valls (trompa). Aquest g¡up també va aconseguir la menció honorífica del públic. El jurat va estar format pel compositor Albert Sardà, en qualitat de president; el violinista Gerard Claret, el clalinetista 01iol Romaní, els directors musicals Joaquim Gamgosa i Rosa Maria Ribera, i la gestora musical Assumpta Talamàs. com a secretària. L'organització va ser a càrrec d'Amics de les Arts i Joventuts Musicals, sota la direcció d'Enric Ferrer. Reunió d'experts de cant coral de la Mediterrània l cap de setmana del lO al 12 de novembre va tenir lloc al Museu d'Història de Catalunya una reunió d'experts de cant coral de la Mediterrània, en la qua l van prendre part representants de diverses institucions vincu lades al cant coral procedents de França, Xipre, Malla, Turquia, Itàlia, el País Basc, Estat espanyol, Portugal i Catalunya. Van celebrar-se diverses sessions de h·eball, en el curs de les quals es van arribar a diverses conclusions. Així, es remarcà el desig de cooperar i treballar conjuntament en xarxa. S'assenyalà, igualment, la preferència de significar més el concepte "cu ltures" que no el de països o estats, alhora que s'observà que el cant coral molt sovint serveix com a instrument que ajuda a marcar identitats culturals. També es va fer esment que el factor religiós té un paper important en el camp coral. En un altre ordre de coses, es va tractar de la tendència de les composicions contemporànies a oferir dificultats tècniques massa insuperables per a les formacions corals. E TANGENTS Memòria de l!Any Mozart vui he intentat un balanç molt subjectiu sobre l'Any Mozart que ha transcorregut des del passat 28 de genet· de 2006, en què es complien els dos-cents cinquanta anys del seu naixement. No he consultat papers, ni per descomptat he revisat el bon centenar de concerts als quals he anat i s'hi programava Mozart. He volgut reflectir el que m'ha quedat a la memòria. Parlaria potser de l'alambinat concepte que el reiterat Christian Zacchatias demostra cada any mitjançant el Festival Mozart. És com una opció estètica especial que defuig la simplicitat musical. Com a contrast, dues obertures de Mozart. la de Les noces de Fígaro i El rapte del Serrall, tocades en concert, sense la inevitable reserva que les orquestres tenen quan, després, han de tocar L'òpera sencera. 1 les dues per orquestres no capitalines, de la mà de directors entusiastes. La primera en el Festival Pau Casals del Vendrell amb l'Orquesh·a Simfònica del Vallès i la segona, fa pocs dies, en el segon concert de la temporada d'hivern de l'Orquestra Simfònica julià Carbonell de Ics Terres de Lleida. Hi dirigien, respectivament, Salvador Brotons i Alfons Reverté. Quina transparència! Quin entusiasme! Quina joia de tocar! Aquesta alegria interior que es comunica sense contemplacions. la vaig trobar també en l'obertura d'Una cosa rara, d'un contemporani de Mozart, Martín i Soler, amb I'OBC dirigida per Virgínia Martínez. o amb la d'un seguidor de Mozart, Ramon Carnicer, amb l'obertura del seu Dissoluto puní/o (Don fuan) amb l'Orquestra Simfònica de Galícia i AJbetto Zedda dirigint. També Barbara Frittoli ens va donar una superba ària d'ldomeneo en un bis en el seu recital del Liceu. El Domine fesu aconseguit per Neville Mamner en el seu Requiem al Palau. J... Tot plegat una incitació perquè en acabar l'Any Mozart, el proper dia 28, tothom pugui recapitular el que destaca en la seva memòria. Una manera com una altra de destriar el gra de la palla. A per JORDI MALUQUER RMC 267 15 CONVOCATÒRIES ARS SUBTILIOR 2007. Or3r CONCURS INTERNACIONAL DE COMPOSICIÓ DE MÚSICA SACRA Sacra de Música de nal lntemacio Festival el i Sacra Música dc ió l'Associac ganitzat per tat, nacionali qualsevol de ors composit part prendre Czestochowa (Polònia}, hi poden inèdites i d'una edat límit de 35 anys durant tot l'any 2007, amb un màxim de 3 obres a cor mixt, ma i no publicades ni premiades en altres concursos. Les obres han de ser per 4 i IO entre durada d'una i llatí, en text el amb cantaires, 16 de a cappel/a, d'un màxim especial minuts. S'hi atorgaran quatre premis: 1.500, 1.000, 800 i 500 eu ros, i un premi des en per al premiat més jove. Les obres guanyadores seran interpreta des i enregistra dia IS el és d'obres t lliuramen de límit data La 2007. l'any esmentat. abans el Festival consultar pot es ió, participac de s condicion i ó informaci dc febrer de 2007. Per a més lnternet: <www.musicasacra.com.pl>, a/e: competition@musicasacra.com.pl. Sen tir i escoltar de 2007 3r PREMI DE PIANO TERESA LLACUNA. Tindrà lloc els dies 12 i 13 de maig tots a la localitat francesa de Poct-Lava l (a 20 krn de Montélimar). H j poden participar ts), els pianistes llicenciats (estudis a conservatoris oficials o escoles de música eqwvalen (amb vídeo d'un partir a faran es ries eliminatò Les t. d'eda anys 30 de mil.xim un amb Ja prova obres segons Ics bases del concurs), i els classifica ts hauran d' interpreta r en confecciosegüent quatre obres per escollir en tre les propostes de l' organitza ció, tot dc 1.500 nant un programa d'una durada màxima d' una hora. S'hi atorgarà un premi ha d'ens' òria l'eliminat dc vídeo El Ivaldi. Christian per presidit serà euros. El jurat 16, ruc viar abans del IS dc març de 2007 directam ent a : Madame Teresa Llacuna. i la taxa dc la Rep ubliquc. F-69270 Saint Romain-au-Mont d' Or. France. La butlleta del cond' inscripció s'han d'enviar també abans del IS de març de 2007 a Ja Secretaria Per France. . ar Montélim F-26200 es. Cbarmett des in ehem , 21 curs: Madame Estczet. 475 64 71 a més informació i obres que cal preparar: j.cstezet@cegetel.nc l. Tel.: 00 34 SO. Per a consultes musicals: Madame Vinson, tel.: 00 34 475 53 79 54. I®C 267 i DeixeXXVIII CONSURS JOAN MASSIÀ 2007. Convocat per l'Associació d'Amics de 2007 a bles dc joan Massià i Maria Carbonel l, ti ndrà lloc els dies 26 i 27 d'abr il de 30 anys I'Esmuc. Dedicat al violí, hi poden prendre part els violinistes amb un màxim i els prefinal, i ria eliminatò proves, dues haurà Hi . inscripció la de d'edat en el moment dc 300 i mis esta n dotats amb 1.500 i 800 euros; també hi hau rà dos premis especials, CerveISO euros, respectivament. El jurat serà fonnat per Marçal Cervera, Montserrat Pueyo. Salvador i Ara León Agustín Graubin, Eva Comellas, Gonçal Claret, ra, Gerard ó i obres La data límit per inscriure-s'h i és el d ia L9 d'abril de 2006. Per a més informaci rom era que cal preparar: Sra. Ma ri bel Roca. Tel.: 93 592 OI 62/639 3 1 7 1 66. Aie: roca@bsab.com. Carta al dire ctor sugenvolguts amics de la " Revista Musical Catalana ", els vo ldtia fer un petit (2006), e novembr de 265 número Revista la llegint tot matí, Aquest . geriment potm'he trobat amb l'acudit d'en Cesc. El primer! Estic subscrita a la Revista d'un gran i ors encantad sempre t troba he els its acud seus Els d'anys. parell un fa r se gran ficoneixem ent de la gent en diferents ambients musicals, però sempre d'una ¿Poden nor i elegància . Els proposo tomar-lo s a repetir. El número L ja ha sortit! qui ja els contin uar? Els qui no els hem conegut, tindrem el goig de gaudir-ne i els coneixen , en podran tomar a disfrutar. Aquesta és la meva proposta . Gràcies a tots els col·labor adors de la Revista. És una gran Revista! B Un salut afectuós. Maria Bori. Corrigenda ren l'article publicat en el número 266 del mes de desembre de 2006 titulat "Un "La comença: que paràgraf el Romaní, Oriol signa que Homs", loaquim de trat te11a veu, amic vaga pe/meu ror, / ... ]" ha de dir: E "La teva veu, amic, vaga pel meu cor. rom el so suau del mar entre aquests pins que l'escolten, d iu el poema de la quarta peça. Segurame nt Tagorc ho va escriure pensant ca- en una en algun dels seus amics, i l-loms ho va musicar pensant en els seus propis, i propicien dena que es va estenent en l'espai i en el temps, aquest text i aquesta música amics i reque també cada intèrpret i cada oient sentim dins nostre la veu dels nostres coneguem, així, aquest matís tan entranyable que pot ten ir l'amistat." Ajornat el conce rt núm. 1 del cicle Camb ra Coral del rran de la mort per accident de Miquel úñez de Arenas i Arribas. membre Cambra cicle l de l inaugura concert el Música, la dc Palau del Cor dc Cambra fins Coral que havia de tenir lloc el passat 14 de desembre dc 2006, s'ha ajornat al 26 d'abril de 2007 a la mateixa hora. Ics perLes mateixes entrades seran vàlides per a la nova data i es tomaran els diners a 2007. dc d'abril cl26 assistir-hi sones que no puguin A 16 a columna del mes passat, en què denunciàvem l'ús i abús de la música ambiental (o muzak) en tota mena d'àmbits de la nostra societat (especialment per Nadal) i la transgress ió que això suposa a la llibertat individual de qui la pateix, ha provocat reaccions de tota mena Ga ens agrada!): aprovació, incredulit at i algu na pregunta d'una ca ndidesa i ingenuïtat esfereïdores: "¿que no t'agrada, la músicar Per descompt at: precisam ent el sector més queixós amb aquest fenomen és el dels músics i melòmans; per més que ens agradi escoltar música, reivindiquem el dret a ferho quan i on ens plagui i en bones condicions. Hi qüestionàvem la legitimitat d'una pràct ica d'aparenç a innocent i inofensiva, que sovint amaga interessos més propers a la manipulació que al pur i simp le hedonisme; la perversitat d'aquest fenomen rau no pas en la mateixa presència de la música (que no en té cap culpa i ens agrada, repetim-h o per enèsima vegada), sinó en el seu caràcter d 'imposició. Així doncs, agressió a la llibertat individual i també a la mateixa música que, pel fet de ser utilitzada com a decoració sonora, com a "paper pintat acústic", rep un tracte degradan t, queda devaluada i relegada a l'humiliant paper d'esclava sonora. Però cal no deixar dc banda un altre aspecte més pervers i dramàtic: el fenomen muzak accen tua l'empobri ment de l'habilitat i de la consciència musicals dc la nostra societat, que relega a un valor decoratiu o purament hedonista l'art musical. Aquest ús i abús de la música també és el reflex dc la trista situació de la cultura musical, del tracte que rep, dc l'oblit, marginació i menys teniment que pateix. "Senti m" molt, però "escoltem " poc; estem "desaprenent" a escoltar o el que és el mateix, aprenent a no escoltar; perdem la capacitat d'audició atenta, crítica i raonada (i no només de la música). La major part de l'actual cultura(?) musical evita demanar un esforç d'atenció i concentra ció a l'oient (no fos cas que ens aga fés mal de cap i). El co mpositor Marcos Bosch, en un article en la revista "Generació" arribava a unes conclusions aclaparadores: ''La presència generalitzada de fils L musicals romporta una atròfia de l'atenció auditiva. [... ] La conseqüè11cia pot ser una ilicapacitat creixent per estar atents al contingut musical." I afegia: "No ens ha de sorprendre l'empobriment de la música actual, ja sigui popular o culta, fins a nivells mononeuronals. La conseqüència de Iol això és la dificultat que representa per al ciutadà mitjà seguir el procés in tem de qualsevol obra mestra musical que duri més de dos minuts o que no estigui organitzada segons el patró «estrofa-/ornada-estrofa»". Un discurs abstracte com el de la mú- sica, amb tota la seva complexitat formal, la seva riquesa tímbrica i semàntica, exigeix un esforç inteJ.Iectual d'atenció i concentració, implica un munt de processos cognitius i de raonament. 1 això exigeix saber escoltar, una habilitat que no es té, sinó que s'ha d'aprendre, s'ha d'exercitar, i és la premissa indispensable per gaudir plenamen t de la música. per XAVIER CHAVARRIA ·t oa tein por ada Avu iinú sica (,'Interpretar jazz vol dir eixord ar? stem, ai las!, immergits en una societat cada dia més sorollosa. I, com molts altres estils musicals, el jazz ha anat entrant mimèticament en aquest especial i desagradable univers sonor. És cert que hi ha ritmes jazzístics que necessiten més força. No és el mateix interpreta r funky que bossa-nova. Però una cosa és això i una altra patir l'excés de decibels pràcticament a tot arreu: als espais oberts, als auditoris, o bé als clubs. La bola de neu s'ha fet cada vegada més grossa, principalment perquè sembla com si a ningú no li interessi prendre responsabilitats. Programadors. tècnics. i fms i tot els mateixos músics, fan cara de no entendre absolutament res quan algú suggereix que abaixin l'univers sonor que han creat. Aspecte extensiu a bona part del públic, al qual el fet que ll eixordin els cucs de les orelles forma part de la "pel ·ücula~: si a tot arreu hi ha música, i ben forta, per què la de jazz no ha d'estar a l'alçada de les circumstàncies? El jazz, com qualsevol altre tipus de música, no necessita distorsionaments. Fa riure girar la vista i l'oïda enrere i comprovar com s'escoltaven els concerts jazzístics de fa vint anys. Si els traslladéssim a l'època actual, molta part del públic hi aniria amb una trompeteta enganxada a l'orella. S'ha perdut gairebé completament -i dic "gairebé" perquè hi ha holU'osíssimes i escassíssimes excepcionsel respecte vers un estil musical que s'interpretava gairebé sempre a pèl. Naturalment, els temps canvien i ens hem d'acoblar als avenços. Però el peti li que hi ha si algú o alguns no arreglen aquesta exaltació mal entesa, és que la deserciÇ> dels concerts de jazz està servida. Es evident que pot ser més o menys lenta. Però em consta, perquè ho he comprovat in situ, que cada dia hi ha més gent que s'aixeca i marxa. I havien pagat la seva entrada. D'altres, que cada dia són més nombrosos, no en volen saber res, de concer1s de jazz. "Posats a fer, m 'estimo més anar a la disco", afitmen. Albert Suñé E Testimoni de vitalitat de la mú sica catalana actual Entre els mesos de novembre de 2006 i juliol de 2007, l'Associació Catala na de Compositors (ACC) celebra la desena tempor ada del cicle Avuimúsica. per F. TAVERNA-BECH quest cicle, juntamen t amb l'organitz at per la Fundació de Música Contemp orània, són els que mantenen viva la promoció de la nova música a casa nostra, i d'alguna manera constitueixen la continuïta t de sèries tan significati ves com les Mostres i les mítiques temporades de Música Abierta de la dècada dels seixanta .. . Evidentm ent, són altres temps i bé podem dir que, persistint el desinterès del públic melòman per la nova música, existeix un col· lectiu de creadors certament nodrit que manifesta un ampli camp d'orientac ions estètiques, aspectes que anys enrere era difícil de constatar. Si d'alguna manera es dóna una mena d'objectivitat estètica, cal manifesta r que l'eclecticisme també es revela en la llista dels composito rs programats, ja que tant generacional ment com estilística ment podem dir que s'hi constata la presència tant de les més velles generacio ns fins a les més joves, com d'aquells d'orientac ió més clàssica fins als més inconform istes. Amb la qual cosa, el conjunt de la X temporad a d' Avuimúsi ca constitue ix una veritable mostra manifestació global de la realitat creativa catalana. A la vegada, per la notable quantitat d' intèrprets i conjunts que es presen- A taran en el decurs dels catorze concerts, s'evidencia que entre l'estamen t interpretatiu també ha crescut l'interès pels nous repertoris . Aspecte que s'ha de veure com una nota positiva que hauria d'increme ntar-se amb una participació més decidida dels mateixos socis de l'Associació com en l'assistència dels melòmans en general. Malgrat no estar tancada, la programació, podem dir que A vuimúsica oferirà l'audició de més de cinquanta composic ions, més de la meitat primeres audicions . Del conjunt de concerts, en destaca el dedicat a un intercanvi amb composit ors dc Corea del Sud -previst per a les primeries de l'estiu de 2007. Donada l'excel·len t acollida dc la temporad a passada, s'ha anunciat una nova celebració del minicicle interdisci plinari Llocs de Pas, amb tres concerts pel juliol de 2007. Al costat de l'actuació de la Banda Municipal de Barcelona ( 14 de juny), es presentar à com a novetat inèdita el Conjunt lnstrumental de I'ACC ( 17 de maig), una veritable eina de treball per a la promoció de les obres dels nostres composito rs que dirigirà el president , Domènec h Gonzalez de la Rubia, i també hi intervindr à el Grup Tractum d'Enric Ferrer (20 de març), i dos grups instrume ntals de solistes de I'OBC (l'un integrat per violí, viola. violoncel, contrabai x, clarinet, trompa i fagot, i l'altre de percussió: dies 5 d'abril i 24 de maig, respectiv ament). A més, hi ha prevista l'actuació del Quartet Afrodisax ( 19 d'abril), un trio de flauta , viola i arpa (22 de febrer), la violinista Katia Novell amb Uuís Parés, piano (dia 8 de març), un recital de clarinet (28 de novembre ) i un de guitar- ra amb Edel Muñoz, primer premi de 11 Certamen de Guitarra de Barcelona Miquel Llobet (8 de febrer). ~e 267 40 o¡o de descompte Els subscri ptors de "Revista Musical Catalan a" obtindr an un 40% de descom pte en la compra d'entra des a les taquilles del Palau de la Música Catalana per als concerts dels cicles Concerts Simfònics al Palau, Música de Cambra al Petit Palau, ONCA i Cambra Coral de la tempor ada 2006-07. Cal presenta r el darrer rebu t de la subscrip ció. 111111 17 PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT nes substancioses declaracions d'un eminent director especialitzat en música contemporània, ARTURO TAMA YO, ens situen en una temàtica permanentment viva: la del protagon isme en l'àmbit concertístic habitual d'aquesta música. Alhora, el resultat decebedor de la resposta barcelonina a un concert amb obres de compos itors precontemporanis rebla el clau d'aquesta parcel·la. Després es tracta d'un altre tema interessant, la manca d'autoestima en els valors musicals autòctons. mentre que les declaracions dc dos importants músics, tanmateix en branques molt allunyades - el tenor JOSEP BROS i el cantautor RAIMON-, mostren una maduresa intcl·lcctual altament gratificant. Finalment, s'ofereix una suggestiva aportació, des del món de la música lleugera, al concepte dc "música". U «Echo en falta que conecten [els ~e 267 COMPOSITORS ESPANYOLS ACTUALS ! con los ambientes europees. Es urgente. Sigue habiendo una falla que nos separa. La potencialidad existe pcro ESPAÑA NO SE ABRE HACIA AFUERA. En los fcstivales internacíonalcs el intcrcambio es continuo, mientras que la imprcsión que tengo de España es que hay un gran mercado cerrado que evita que esta potencialidad se desplieguc al màxima. HAY QUE ABRIRSE, DAR A CONOCER NUESTRAS OBRAS, que exista un intercambio personal y directe incentivada por un plan de apoyo institucional. Sin este intercambio, este dar para rccibir, creo que cste bien nutrido grupo de composi tores jóvenes españoles lo tendra difícil para despegar t ... l. Ocurre que frentc a lo que sucedía hace cien o doscicntos años, VI VIMOS UNA ÉPOCA DE UN PLURALI SMO ENORME EN EL QUE HA Y UNA SERIE DE TENDENCIAS QUE OCURREN Al MISMO TIEMPO Y CADA UNA DE ELLAS VALIDA. Co- habitan muchísimos terrencs y dentro de cada uno hay gente de valor. QUI- zAs El PROBLEMA QUE TENGA HOY El CREADOR SEA, AL EXISTIR TANTAS POSIBILIDADES, ENCONTRAR SU PROPIA VOZ. Por ell o se da mucho el efecte de ping-pong, de artistas que van de derecha a izquierda buscando un camino.[ ... ] Se engañan a sí mismo los que creen que es mucho mas faci! hacer UNA SINFONfA DE MENDELSSOHN QUE UNA OBRA DE LUIS DE PABLO. A veces 18 sc alega que la música contemporanea demanda plantillas muy peculiares o ensayos específicos que rompen con los habites de orquestas... Son meras coartadas, nada que no se pueda resolver planificando bien cualquier temporada. Como dice BOULEZ, ESO NO ES NADA MA S QUE FALTA DE CULTURA DEL INTÉRPRETE. Los progra-madores no pueden alegar que hay piezas que entrañan una dificultad excesiva, una alï rmación muy superfi cial, porque hoy las orquestas aprenden a una velocidad sorprendente. PERO, ¿ACASO SE PROGRAMA MUCHO A BARTÓK, STRAVINSKY O HINDEMITH?» Arturo Tamayo, entrevistat per Carlos Forteza en El Cultural de "El Mundo", 9 de novembre dc 2006 «1-lubo demasiadas butacas vacías en el Palau. A estas alluras, y tratandose de una ciudad como BARCELONA, QUE ALARDEA DE COSMOPOLITISMO, PROGRESISMO Y MODERNIDAD , la situación produce VERGÜENZA AJENA» jaume Radigales, crítica del concert de la Filharmònica de Luxemburg, al cicle Palau I00 del 13.12.06. "La Vanguardin", 15 de novembre dc 2006 «La dècada entre els quaranta i els cinquanta és, per descomptat. la millor per a un cantant d'òpera, però hi ha gent més jove que jo que està fent bones carreres. I que els duri. Però és clar que EN l 'ÒPERA ACTUAL ES VIU MASSA DE PRESSA, explica, conscient que no és bo }icar-se en projectes abans d'hora, simP.lement PERQUÈ Al TRES TAMBÉ HO FAN ... L'òpera té un procés artesanal que és molt bonic. A mi m'agrada explorar en gravacions antigues, investigar com era l'època en què va ser creada l'obra i quin moment vivia el compositor quan la va escriure. I després fer una immersió en el personatge. I no és aberrant djr que quan surts a escena LA VEU ES El MENYS IMPORTANT, PERQUÈ JA VA SOLA» Josep Bros, entrevistat per César López Rosell. "El Periódico", 2 de novembre de 2006 «AHORA HACEN QUE LA MÚSICA ENTRE POR LO S OJOS, NO POR LOS OfDOS [Als discos els passa] como a la Coca-Cola, que el líqui- da no vale nada, la botella algo mas y lo mas caro de todo es la publicidad del producte [ ... ] Como intérprete cuando canto LAS CANCIONES DE AQUELLA ÉPOCA, BU CEO DEN - TRO DE MÍ Y SACO AQUEL ESPfRITU, aquella fuerza que hizo posible que en lugar de profesor yo me convirriera en cantante» Raimon, entrevistat per Isabel Laguna. "Deia", 8 de novembre de 2006 «Als Països Catalans tenim un talent enorme que sovint desconeixem. ELS REFERENTS EN TELEVISIÓ SÓN MOLT ANGLOSAXONS, I JO VOLIA POTENCIAR CANÇONS D'AQUÍ. Si no ho fem nosalh·es, no ho farà ningú. [ ... ] ELS CAT ALANS EN S FEM AUTOBOICOT A LA NOSTRA MÚSICA; aquest autoodi que fa que defensar el que és nostre ens sembli provincià. NO SÉ QUIN PROBLEMA TE- NIM, PERÒ A TOT ARREU LA GENT CUIDA LA SEVA PRODUCCIÓ» Joel Joan, entrevistat per Jordi Bianciotto ... El Periódico", 16 de novembre de 2006 «PER QUÈ COSTA REFERIR-SE ALASARDANASENSEUNAC À ~ REGA DE COMPLEX? Per què els grecs estan tan orgullosos del seu equilibrat sirtaqui. [ ... ] Per què, els gallecs i la gent de cul tura musical celta han sabut vendre's al món amb tant de ressò? ¿La sardana no és, juntament amb la jota, i alh·es músiques d'arrel, també l'havanera o la rumba catalana, la nostra world music? ¿No és la nostra carta de presentació davant la resta del món? ÉS CURIOSA AQUESTA MENA D'AUTOODI MUSICAL QUE ELS CATALANS PRACTI QUEM TAMBÉ EN TANTS Al TRES ÀMBITS DE LA VIDA. Per què passa que més de quatre dels que es queden bocabadats davant la música raï del Magreb, o les músiques dels Balcans, o el millor flamenc, que fan un exercici d'amplitud de mires i d'oïdes, se'ls estrenyen després SENTINT LA MÚSICA DE LA DANSA DE LA SEVA TERRA? Xavier Grasset. Programa Aplec del Baix Camp del 2006 «Soy difícil porque tengo una manera de cantar especial, NO RESPETO LAS MELODfAS. PARA Mf LA MELODÍA NO EXISTE. Hay una no- ta y según la noche que sea busca unas sensaciones u otras. LA MÚSICA ES EN REALIDAD UNA NOTA QUE BUSCA COLOR» Concha Buika, entrevistada per Julio Bravo. "Abc", 25 de novembre de 2006 PANORAMA A PROPÒSIT DE ... Música catalana a l~gentina de la mà de Domènec Gonzcílez de la Rubia D El passat mes de setembre de 2006, Domènec Gonzalez de la Rubia va travessar l'Atlàntic acompanyat del seu Ensemble Dia pa son. La gira, fruil d'una invitació de la Fundación Encu entros, ens serveix d'excusa per mantenir tma conversa amb aquest músic de múltiples facetes. per ALBERT TORRENS -En què va consistir el seu viatge a l'Argentina? -La Fundación Encuentros, que és l'entitat que més fa per la música contemporània a l'Amèrica Llatina -i potser una de les més impo1tants del món-, ens va convidar a fer uns concerts a Buenos Aires, en què vam interpretar música catalana modernista i contemporània. Aquesta invitació, jo la vaig adreçar a l'Associació Catalana de Compositors per fer un intercanvi que, finalment, va consistir en una conferència a la Universitat dc Rosario i una classe magistral titulada "Temps i espai en la música contemporània". A Rosario, també hi vam fer un concert i vam visitar el Cercle Català, on va ser molt emotiu trobar al llibre d'honor les signatures de Francesc Macià, Pau Casals, Jaume Pahissa i alguns polítics actuals. -Qui fa possibles activitats d'aquesta envergadura? -A més de la Fundación Encuentros, hem d'esmentar el suport de la Generalitat i, sobretot, de l' Institut Ramon Llull. Estem molt agraïts a tothom, perquè va ser una gira molt ben muntada, que va tenir un ressò mediàtic important i va anar molt bé. -Parlem del grup. Com va néixer i qui el forma? -Ensemble Diapason -que és el terme grec dc l'interval d'octava- es va formar el novembre 2001 i la composició actual-perquè hi ha hagut alguns omènec GonzaJez de la Rubia és d'aquelles persones a qui és difícU seguir el fil. Hom pot tenir notícia de la seva activitat com a compositor, com a ctirector o com a pedagog, en pot llegir articles o sentir la seva música, però sempre hi ha alguna iniciativa r ecent o nova que s'escapa del con eixement del seu interlocutor. Sense voluntat de ser exhaustius, la conversa ens posa al dia dels seus úJtims projectes i ens confirma que la seva energia i les seves ganes de continuar treballant són inesgotabl es. canvis des de l'inici- és de violí, nauta, violoncel, piano i clarinet. De vegades, hem trebalJat amb saxofon i a l' Argentina vam anar-hi amb un percussionista. Tots són professors superiors i tenen molta experiència. -¿ Es troben periòdicament, per assajar? -Malgrat que tots treballem molt i fem moltes coses, ens trobem cada quinze dies i, evidentment, quan hi ha un projecte, amb més intensitat. L'estiu vinent ens han convidat a Corea i el 2008 ja tinc a l'agenda un encàrrec per anar a Bèlgica, a fer-hi una cantata sobre textos del conegut escriptor Marcel Moreau, de l'Acadèmia Francesa. -Tornem a vostè mateix com a músic. A banda de la composició, s'ha dedicat a altres discipHnes. En quina se sent més còmode? -Jo em sento còmode fent tot el que faig. Si hagués de triar, evidentment, triaria compondre i escriure. M'encanta escriure, dissertar sobre temes ... N'he tractat de força inusuals: sóc es- RMC 267 pecialista en Johann Nepomuk Hummel -el pare de la tècnica pianística moderna i rival de Beethoven- i en Meyerbeer el compositor d'òperes, i també en la relació entre música i ocultisme. Crec que ningú no l'ha treballat i jo ja porto molts articles publicats. També he fet ràdio, classes, conferències... -Quin paper hi fa, vostè, a l' ACC? -En sóc el president des del 2004, amb una magnífica junta. Vull subratllar aquest punt perquè sense un equip no pots treballar, és inútil i tot cauria en un personalisme absurd . I estem vivint objectivament una de les millors èpoques de l'Associació. Per parlar dc dades, per exemple hem fet intercanvis amb Ità lia i amb l'Argentina, i ara en farem amb Corea; hem obert un nou cicle, que es diu Lloc de Pas, amb propostes avantguardistes que no s'havien fet mai; hem col·laborat amb el cicle Barcelona XXI de la Banda Municipal; hem renovat el web i hem equilibrat l'economia. Sens dubte, estem molt bé. 19 Gran concert de Grieg per Pletnev PALAU JOO. Philharmonia Orchestra. Mikhail Pletnev, piano. Dir.: Charles Dutoit. Sibelius: An/àndia. Grieg: Concert per a piano i orquestra en La menor. Txaikovski: Simfonia núm. 5. PALAU DE LA MÚSICA. 7 DE NOVEMBRE DE 2006. per Llu ís Trullén harles Dutoit, la Philharmonia Orchestra, Mikha"1l Plctnev amb pàgines celebèrrimes dc Sibelius, Grieg i Txaikovski: què més es pot demanar? No hi ha dubte que aquest concert dc Palau LOO serà recorda t com un dels esdeveniments musicals més celebrats de la temporada, en el qual la qualitat artístiC!! de primera línia dels a1tistes no va decebre ni en el més mínim detall davant unes obres de repertori. Dutoit, amb la seva direcció inconfusible, en què l'elegància del gest es trnnsforma en una música que sorgeix amb total transparència, i una orquestrn que fun- C ciona com una màquina amb engrnnatges petfectes, capaç dc captar la més subtil de les indicacions i transmetre-la amb la proporció de sonoritat i d'expressió demanada pel director, no deixaven que cap de tall de la música interpretada assolís una dimensió intranscendent. Una versió de Finlàndia dramàtica per la càrrega emocional i alhora trioml"al pel crescendo intern produït per la màgica sonoritat de l'orquestra ja donava mostres de què és capaç l'orquestra "del miler d'enregistraments". I certament, en el decurs dc la Cinquena de Txaikovski, versada en una línia discursiva ine- quívocament romàntica, Dutoit i la formació anglesa van assolir moments només assolibles per artistes de primera línia. Profunda càrrega emocional en el primer moviment, un treball refinadíssim en !""Andante'" - amb un trompa solista excepcional- , marcant amb una gràcia i elegància musical dc caire aristocràtic el celebèrri m ritme ternari del tercer moviment i, per descomptat, un fina/e triomfal i brillant, no exempt d'una força intelior mostra de la càrrega emocional interpretat iva, palesa en el decurs dc tota la interpretació. Aquesta versió tècnicament i expressivament excepcional, va ser precedida d'una interpretació del Concert en La menor de Grieg que igualment serà recordada per la seva bellesa plàstica, musicalitat i vehemència. amb un Pletnev antològic. Són prou conegudes les recreacions líriques a l'estil d'un Rubinstein, portentoses com les llegades per Sviatoslav Richter, o profundes al més pur estil Arrau o Katchen, per esmentar artistes llegendaris. Però Pletnev va oferir una nova visió de l'obra, amb una nexibilitat del tempo summament atractiva, amb una cadenza excepcional, am b la rítmica del tercer moviment que produïa unes sonolitats multicolors i amb uns pianissimi de bellíssima execució en el decurs del moviment lent. Pletnev va mostrar-hi refinament, tècnica, musicalitat i bellíssima expressivitat, tot comptant, a més, amb una cohesió absoluta amb l'orquestra, que atorgava, sota la direcció de Dutoit, els més refinats acompanyaments. ------------------------------------------------------------------------------------------------- Pianisme pulcre de Zacharias RMC 267 EUROCONCERT. Christian Zacharias, piano. Schumann: Escenes d'infants. Beethoven: Sonata núm. 4. Schubert: Sonata D. 959. PALAU DE LA MÚSICA. 20 DE NOVEMBRE DE 2006. per LL. T. l pianista Chiristian Zacharias tornava a actuar en recital per a Euroconccrt després de les seves participacions en les temporades 1997 i 2001. Amb música de Beethoven, Schumann i Schubert, tornava al Palau després de Ics seves exitoses actuacions com a director i solista del Festival Mozart celebrades a l'Auditori el mes de setembre. Des dc l'inici dc la seva carrera com a professional a mitjan anys setanta. dels seus pli- E mers recitals a Barcelona en la temporada Pro Musica, fins al seu nomenament com a director musical del Festival Mozart amb l'OSC, Zacharias ha dcmostrat un talent patticular que l'ha convertit en un dels artistes més estimats del públic dc la ciutat. Autors com Mozart, Haydn, Beethoven i Schubert -<le qui figura com un dels seus màxims interlocutors-, i de Debussy -amb la influència del seu mestre Perlemutcr- o d'Scarlatti i Schumann -compositors Programa emblemàtic ben resolt CONaRTS SIP*ÒNCS AL PALAU. OSV. Dir.: David Giménez Carreras. Ravel, Txaikovski, Beethoven. PALAU DE LA MÚSICA. 11 DE NOVEMBRE DE 2006. per Francesc Taverna-Bech l tercer concert de l'Orquestra Simfònica del Val lès oferia tres obres d'indiscutible atractiu: la deliciosa Pavana per a una infanta difunta de Ravel, la Serenata per a cordes, op. 48 de Txaikovski. una de les poques E 20 partitures romàntiques dedicades exclusivament al repertori de la petita orquestra de cambra, i la sempre impactant i genial Cinquena Simfonia , op. 67 de Beethoven. Un programa que si va convocar un nombrós públic, també va per- sempre presents en el seu repertori-. constitueixen part essencial del seu univers pianístic, sobre els quals ha traçat un teixit interpretatiu personal i original. Zacharias, novament al Palau, va mostrar un refinament absolut en la interpretació de Les escenes d'infants, acurades en la poètica, en la línia expressiva i, en defi nitiva, traçades amb un profund sentit conceptual en què tècnica i lirisme conlïguren un tot indissoluble. El seu Schumann multicolor i alhora marcat per un evident caire descriptiu de les escenes, ens obria les portes a la Sonata núm. 4 de Beethoven, una pàgina de tremenda complexitat tècnica i musical, en la qual Zacharias va exposar una línia musical netament clàssica. Pia- oisme de pulcre articulat, línies musicals perfectament definides, estructures clarament construïdes, tot configurant una versió en els passatges centrals de la qual també tenia cabuda un apropament romàntic, i en què els contrastos i la claredat de sonoritats s'emmotllaven a les caracte1ístiques estètiques d'aquesta pàgina vienesa que el mateix Beethoven va batejar com "Gran sonata", no només per l'extensió, sinó per la seva varietat conceptual. Zacharias va dedicar monogràlïcament la segona part a la subHm Sonata en La major de Schubert, amb el seu inoblidable motiu lhic de l'" Andantino", amb el caràcter inequívocament vienès que respira !'"Scherzo", o amb el lirisme vital que emana del "Rondó" final. metre que es pogués calibrar el treball del jove director titular del conjunt vallenc. Efectivament, David Giménez Can·eras va oferir un lectura molt equilibrada en lacoloració de la música de Ravel, que apartant-se dels sortilegis que poden induir al joc exclusivament tím bric, va centrarse a mantenir la tensió del seu poètic lirisme. Quant a la versió de la rapsòdica Serenata de Txaikovski, l'Orquestra va palesar qualitats notables en l'ensamblatge instrumental, per imprimir caràcter i expressió al discurs de la música d'accents temperamentals ben il·lustra- tiva de la personalitat del compositor més europeu de l"escola nacionalista russa. lla bona i eficient labor de l'Orquestra i del director va culminar amb una més que plausible versió de l'emblemàtica Cinquena Simfonia de Beethoven que, tant per la seva acurada disposició del desenvolupament mètric, com per l'equanimi tat del vessant expressiu, reflectí el seu sentit testimonial d'una època. És a dir: un temps en el qual s'abolí el poder de la monarquia i s'assentaren altres vies de govern que igualment havien d'inOuir en les fo1mes del pensament de la societat. -----~11 'Mi fi iW' •i ·1 ~ AA ;tt •] J:II' r!f!!tt;t I: t•W«3 •1 &!3 t·1:@ 11~------- Necessitat d'acotació de conceptes per Mercedes Conde Pons ----------------------------- nze edicions del Festival d'Òpera de Butxaca i Noves Creacions fan pensar en la consolidació d'un tipus de proposta inèdita que aplega cada vegada més gent encuriosida per l'eclecticisme i la voluptuositat de les propostes que presenta. Al voltant de la reflexió sobre la dimensió artística d'aquest festival, cal considerar tant des del costat positiu com des del negatiu l'obertura d'horitzons artístics que suposa combinar l'estrena d'una òpera electroacústica -<:om és el cas de Trenes de marzo de Lars Graugaard- amb la recuperació d'una òpera del segle xvm oblidada per la història de O la música -com és el cas d'li barbiere di Siviglia de PaisieUo. Positivament es pol valorar l'agermanament de la música d'è· poques i estils diferents en un festival que té com a prioritat oferir un mercat musical alternatiu al ja convencional. El risc, però, que això suposa, és confondre la diversitat i amplitud de mires amb la conformitat i comoditat de la novetat per la novetat, tot relegant a segon terme la qualitat musical i artística i fins i tot amb el perill que els marges estilístics es dilueixin en una amalgama confusa sense criteri. I el criteri és precisament la clau d'un festival que té en aquesta qualitat primordial l'únic punt d'estabilitat. Sense criteri, la qualitat estarà condicionada i condemnada a la desaparició. Aquesta reflexió ve enguany propiciada per la sensació d'incertesa provocada per algunes de les obres en cartellera. Aquest és el cas de la ja esmentada Trenes de marzo de Lars Graugaard i Toni Montesinos, inspirada en els atacs de l' I I de març a Madlid; una reflexió que podent tenir un rerefons inteJ.Iectualment ric, es queda en la mera evocació d'uns fets i uns sentiments primaris poc elaborats, que Ja música electroacústica de Graugaard no ajuda a desenvolupar. Tota un llàstima, tenint en compte l'àrdua feina del con- Reconfortant presència de Peter Maxweii-Davies I per Jaume Comellas amiga com Jane Manning en L a possibilitat de disfrutar de quatre òperes breus -genuïnament de butxaca- del compositor britànic Peter Maxweii-Davies, de ben segur haurà estat el fet musical més interessant q_ue ha promogut el Festival d'Opera de Butxaca. Aquests tipus de propostes ambicioses i profundament enliquidares marquen d'wJa manera molt clara el camí que ha, o hauria de seguir una manifestació com aquesta, massa laxa a obtir els braços a tot, hi es- caigui idealment o no. Perquè a més, la presència d'aquest músic - un referent d'enorme transcendència en la música britànica dels darrers decennis- es va produir en un context de dignitat qualitativa notable. I va anar acompanyat d'una brillant conferència, dissortadament malbaratada pel dispers col· loqui posterior. Treballs com el de la mezzosoprano Els Mondaaers en The Medium-realment magnífic- o la recuperació en plena forma d'una estimada i gairebé oblidada Miss Donnithome's Maggot amb l'eficaç Pasapha Ensemble, constitueixen presències plenament justificadores del Festival i van permetre una aproximació força fidel a una part significativa del seu opus. I així mateix, va ser remarcable la versió de Vesa iii Icones dirigida musicalment per Alvaro Albiach amb actuació i dramatúrgia de Ferran Carvajal. Ens trobem dc manera exacta en el terreny que explica el títol de la manifestació -títol d'altra part molt, o potser massa obert. So- "11 piu bel nome" o l'òpera arriba a Catalunya FES11VAL D'ÒPERA DE BUTXACA. l/ piu bel nomed'A. Caldara.llibret: P. Pariati. Maite Pérez (Venus). Mireia Bonet (Juno). Mercè Bagiet (Hèrcules). Monserrat Bertran (Paris). Jove Orquestra de Cambra de la Ri· bera d'Ebre. Cor Ciutat de Tarragona. Dir. escènica: Josep Maria Mestres, Dir. musical: David Magrané. TEATRE METROPOL DE TARRAGONA. 3 DE NOVEMBRE DE 2006. per Robert Benito e vegades un esdeveniment històric provoca una obra d'art. Així és com va an·ibar el gènere operístic a Barcelona ... , com un regal de noces. El compositor italià Antonio Caldara, contemporani de 1-nindel, Bach i Corelli, va ser comissionat per les autoritats de Barcelona per compondre una òpera en la qual s'enaltís la figura de la futura esposa de l'andduc Carles d'Austria, Elisabet de Brunswick, la qual que s'estrenà el 2 d'agost de 1708, tot D convertint-se en la primera òpera representada a la Ciutat Comtal. Gairebé 300 anys després ha tornat a pujar a un escenari, en la programació de ): onzena edició del Festival d'Opera de Butxaca. La representació va sorprendre més per les idees que pels resultats. Va ser interessant Ja tasca del director musical i autor de l'edició crítica de la partitura, D. Magrané, tanmateix, es va veure limitada per una jove orquestra que encara que volia se- guir les indicacions de la batuta i uns certs criteris històrics, la complexitat i dificultat de molts números va evidenciar el treball que encara s'ha de fer amb aquest repertori i més encara pels instrumentistes que configuraven els dos continus de l'orquestra. Més brillant va ser la concepció barroca, dc divertimento, de la mà de J. M. Mestr·cs, director escènic, tot destacanthi la capacitat per adaptar-se a la difícil arquitectura modernista del teatre tarragoní i duent cada escena més enllà de l'espai escènic. tratenor Oriol Rosés. Es podria dir pràcticament el mateix del recital dramatitzat Alma. sobre el personatge d'Alma Mahler. Important d'una banda la no encarnació explícita del personatge d'Alma Mahler, limitat a la seva evocació; però decebedor el recorregut lineal i poc profund d'un personatge tan i tan ric en experiències i pensament, com també les interpretacions vocals de les dues cantants, de gust i tècnica poc convincents. Quant a 11 barbiere di Si viglia de Paisiello, el qualificatiu d'òpera de butxaca li escau a la perfecció. No és aquesta una òpera per ser rei vindicada en el gran repertori, però l'emoció pròpia de la joventut que es desprèn de les incipients noves veus del panorama català és prou motiu per agrair una proposta com aquesta. bretot el concepte "noves creque si per una banda en principi apunta a una dimensió estètica avançada, de l'altra també pot admetre tot el contrari. I com a exemple d'això, l'enèsima reiteració del "model Carles San tos" per a fans i convençuts habituals, amb El fervor de la perseverança presentat al Teatr·e Lliure. Sigui com sigui el festival d'Òpera de Butxaca ha traspassat el seu primer decenni, en Ull context d'arrelament i expectació més que visibles, i arn b una estimulant capacitat de convocar propostes d'un gran interès. acions~, L'argument segueix la temàtica arquetípica de l'època entre la lluita de la bellesa i la virtut. i es veu sorprenentment feta síntesi en l'elogi que ocupa tota la segona part en la figura de la dedicatòria a l'esposa de l'arxiduc. Àries da capo d'una gran bellesa i dificultat tècnica amb grans dots de virtuosisme, tant per a la veu com per als instruments solistes que sovint acompanyaven les cantants, van ser salvades amb qualitat per les veus greus més que per les agudes, tot destacant-hi sobretot la deessa )uno deM. Bonet pel seu fraseig i bell timbre, si bé el registre no era el més adequat per a la seva veu, i d'altra banda el Paris deM. Beltríín, que va saber combinar el lirisme de l'enamorat amb la força del guerrer en les seves intervencions. ~e 267 21 Recollir els bons fruits IX SCHUBER'TÚU)A AL'UA DIAGONAL Malin Hartelius, sopra· no. Joan Martfn·Royo. barlton. Helmut Deutsch, piano. Wolf. AUDITORI WINTERTHUR.14 DE NOVEMBRE DE 2006. per M.C.P. rogramar l' ltalienisches Liederbuch (Cançoner italià) d'Hugo Wolf -46 cançons sobre poemes italians traduïts a l'alemany per Paul J-leyse- és un projecte ambiciós tant per als programadors -que han dc trobar uns bons intèrprets que puguin enfrontar-sc a algunes de les pàgines més subtils dels lieder romàntics alemanys-- com per als cantants, pel repte musical que suposa interpretar Wolf. P L'Associació Franz Schubert s'ha convertit en una gran defensora del gènere liederístic i dels intèrprets joves que comencen a despuntar en el nou horitzó musical que se'ls obre progressivament. El concert del passat mes de novembre va ser una simbòlica recoll ida dels fruits després d'una pacient sembra, tenint-ne en compte l'elevada qualitat mostrada. De les 46 cançons que Hugo Wolf va escollir per formar Orquestra que madura a pas ferm OAQtJES'mA.AIJÀ CAABONEI.L DE LES TERRES DE ll.EI)A. Dír.: Alfons Reverté. Mozart: obertura de Lil clemenza di Títo i Simfo· nia núm. 41. Reger: Variacions i fuga sobre un tema de Mozart, op.l32. AUDITORI WINTERTHUR. 5 DE NOVEMBRE DE 2006. per Xavier Chavarria RM-C 267 mb aquest concert l'oruestra lleidatana engeava el seu primer cicle a Barcelona, un seguit de sis concerts, de novembre a març, que tindrà com a escenari l'Auditori Winterthur i que consti· tueix una interessant oferta alternativa als cicles ja consolidats. L'aposta és saludable, interessant i amb repertoris llaminers, però també molt atrevida i arriscada: caldrà veure si aquest nou eix d'oferta musical arrela en una ciutat força saturad!1 de concerts i amb una competència ferotge. Mitjançant bon treball i en- tusiasme, Alfons Reverté està aconseguint una orquestra d'un nivell molt remarcable, disciplinada, plena d'energia, que creix amb cada repertori que afronta, i que madura dia rere dia. L'OJCJ'L compta amb una seixantena d'efectius en què destaca una corda vigorosa, de so un pèl heterogeni però brillant, amb puntuals estridències als aguts però d'afinació precisa i neta; la fusta hi és magnífica, especialment la nauta travessera, fagots i oboès, i el seu metall és segur i compacte. Inicis impecables i finals de frase cuidats i de bon gust denoten un intens Joves i Ja Destacats Músics Catalans TEMPORADA OSC. Mireia Farrés, trompeta. laia Masramon, piano. Dir.: Hans Graf. Vivancos: Blau (versió simfònica). Xostakóvitx: Con· cert per a piano, trompeta i orquestra. Brahms: Simfonia núm. 4. L'AUDITORI. ! DE DESEMBRE DE2006. per LL.T. quest nou concert dc la temporada de l'OBC va suposar la nova presència de la pianista Laia Masramon com a solista invitada per I'OBC, l'estrena de Blau dc Bernat Vivancos i el treball sempre eficient de la trompetista Mireia Farrés; tres joves artistes catalans com a prota- A 22 gonistes d'un concert dirigit per Hans Graf i que va tenir moments indiscutiblement briUants, al costat de passatges enfocats clarament a una resolució tècnica com a objectiu prioritari. D'una banda, l'obra de Vivancos mostra un interessant treball pel que fa a l'atmosfera part dels dos llibres o cançoners italians, n'hi ha de temperaments ben diversos, però de temàtica comuna en tom de l'amor. L'ordre escollit va permetre enfocar el concert com un cicle en quatre parts en què es narraven els diversos estadis que pateixen els enamorats: l'enamorament, les contradiccions de l'amor amb les disputes i la posterior reconciliació, la lloança de l'estimat, per acabar amb una irònica burla de l'amor romàntic amb l'exposició dels turments de l'amor, el desengany i la futilesa dels patiments que aquest provoca. Tenint sempre en compte la importància de l'element literari i narratiu de les cançons, la parella musical formada per la soprano sueca Matin Hartelius i el baríton català Joan Martín-Royo. acompanyats al piano per un magistral Helmut Deutsch, van mostrar una gran complicitat vocal-amb uns timbres camosos i mòrbids que s'acoblaven molt bé- i una rotunditat tècnica que es va poder copsar en la riquesa de matisos amb què van acompanyar la interpretació, a la qual només es pot retreure un excés d'histrionisme poc escaient a aquest repertori. L'èxit es va rei terar amb la interpretació de dos bisos de dubtosa adequació al tipus de concert celebrat: el duo "Là ci darem la mano'' del Don Giovanni de Mozar1 i el famós duo de La vídua alegre de Franz Léhar, amb vals inclòs. treball dc conjunció i una bona compenetració entre podi i faristols. No debades. el gest d'Alfons Reverté és precís i molt expressiu i, fms i tot sense batuta, encomana la intensitat i la passió amb què llegeix cada nota de la partitura. Ara toca trobar un major equilibri de forces, certa contenció, més control del so, i piani més acurats i homogenis que ampfrïn el ventall dinàmic. I amb aquesta efervescència. amb aquesta contundència sonora van interpretar l'obertura dc La clernenza di Tito. En la Simfonia núm. 41 de Mozart, Reverté va fer navegar l'Orquestra a tota vela, a cor què vols. amb un so generós i efusiu, que en certs passatges (i combinat amb un espaí acústic no prou ampli per a tanta cbuUició) va provocar una certa saturació sonora que no va permetre la transparència necessà- ria per assaborir totes les línies o els diàlegs fugats del quart moviment. Però els moments més reeixits de l'Orquestra van arribar en la segona part, amb les Variacions de Max Reger, una obra d'envergadura i poc programada, rica en sonoritats, ambients i colors, amb un sofisticat llenguatge tardoromàntic que constituïa una prova de foc per a la jove formació lleidatana. I aquí es va fer evident la solidesa i consistència d'aquest treball i el magnífic nivell dels seus solistes. Cada variació tenia la seva pròpia personalitat, una lectura coherent i natur-al, i va destacar especialment la vuitena, amb un elaborat procés de tensió que va culminar en una fuga de línies (ara sí) transparents i ben explicades. Si segueix aquest bon treball, aviat tindrem a Catalunya una altra orquestra de gran nivell. i al color, malgrat que des d'un punt dc vista general no aporta una clara predisposició ni un risc cap a textmes harmòni ques més d'avantguarda. De Laia Masramon resulta indiscutible el seu alt domini tècnic i la seva musicalitat, potser més propera al repertori clàssic i de la plenitud del romanticisme. Si bé va resoldre tots els aspectes tècnics de la complexa obra que tenia entre mans, una manca de fortalesa sonora, de contundència i fins i tot de vivacitat de tempo en el darrer moviment donaven un so per moments esmorteït a la versió dirigida per Graf, que, ho reiterem, quant a lectura va ser impecable, però hi va mancar el temperament i la sagacitat del llenguatge punyent del compositor. Mireia Farrés va complir com sempre a la perfecció, mostrant un talent inqüestionable en cadascuna de les seves intervencions. L'O BC va oferir un bon nivell tècnic en la interpretació de la Quarta de Brahms, tot incidint especialment en dos punts: en el bellíssim tema melòdic inicial i motor de tot el primer moviment, i en les trenta-cinc variacions sobre la xacona que coronen el darrer apartat de l'obra, el moment musical i tècnic en què la direcció de Graf va semblar tenir una resposta més ajustada des de I'OBC. La difícil interpretació de la transcendència MÚSICA DE CAMBRA AL PE11T PALAU. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Conjunt instrumental. Dir.: Jordi Casas. Victoria: Officium defunctorum. Fletxa: La Negrina i La Justa. PETIT PALAU. 23 DE NOVEMBRE DE 2006. per X.Ch. 1ctoria fa por. Tant als mtèrprets com als programadors (i la minsa presència en els concerts n'és la prova fefaent). Perquè en la seva música hi ha quelcom d'intangible. Victoria només va compondre música religiosa i sempre la posava al servei dc l'esperit, de la transcendència, formava part indestriable de la cerimònia. Ha estat la posteritat qui li ha atorgat la categoria d'obra d'art, inqüestionable, d'altra banda, però probablement aquesta mai no va ser la intenció de l'autor. De fet, Victoria demana un estat d'esperit molt especial, un silenci interior, una certa catarsi, tant en l'oient com en l'intèrpret, sense els quals la seva música, més que cap altra, perd el seu sentit, la seva sublim grandesa, i esdevé un simple objecte de decoració, artístic si ho voleu, però lluny de la transcendència. I això és el que va passar en el concert inaugural del cicle Música de Cambra al Petit Palau, que proposava una joia monumental de la polifonia espanyola del Renaixement: l'Ofici de difunts de T. L. de Victona, una obra austera, essencial i profundament mística. Va sonar amb correcció, cada nota era al seu Uoc, però la sensació era de buidor, de fredor inconsistent, lú faltava alguna cosa transcendent. Certament, al cor li vam trobar a faltar una major seguretat en la lectura: continua havent-hi massa dependència de la partitura (o massa pocs assajos), que impedeix l'agilitat i Ja fluïdesa de la música. Per altra banda, el seu so, l'emíssió vocal, tot i ser d'alt nivell, no era el més adequat per interpretar Victoria: li faltava cohesió, empast i sobretot contenció. No discutim la ttia d'instmments per acompanyar les veus (vent i viola), però la presència d'un orgue era inexcusable i hauria contribuït a arrodonir el so. r la fredor asèptica del Petit Palau tampoc hi ajudava: ¿té sentit treure aquesta música del seu espai natural? I és que la major dificultat de la música de Viciaria no és a la partitura. Gergiev sí, i també Steblianko i Gogolevskaia manda wagneriana, que reserva per al fina l de l'acte els moments de més exigència vocal al tenor. Steblianko va mesurar la veu, tot reservant forces per al final, la qual cosa repercutia en una certa manca de fortalesa en l'instint dramàtic que ha de quedar palès en el seu duo amb Sieglinde, encarnat per una correctíssima Valéria Strenkina. Gergiev buscava una visió de Wagner passional, rotunda, quasi visceral, i així la sonoritat de l'orquestra obligava els solistes a un afegit esforç vocal. )a amb Parsifal, la mateixa música, d'un caire en detenninats moments més suggestiu i líric, permetia -sense oblidar els coneguts passatges d'alta demanda dramàtica- una major cohesió tímbrica entre solistes i orquestra, i va ser aquí on va forjar-se el triomf de la Kundry exposada per Larisa Gogolevskaia. Sensacional en la projecció de la veu, amb moments insi nuadors i moments de clar instint dramàtic passional i vehement, però sempre dins un paper que comprenia en tota la seva dimensió i en què el treball orquestral i d'altres integrants vocals conferien un marc del tot propici per mostrar un talent realment brillant. Un treball correcte d'Oieg Balaixov en el rol de Parsifal va arrodonir una brillant versió d'aquest segon acte en el qual Gergiev va semblar sentir-se més còmode, concretament amb la projecció de la gran sonoritat mostrada per l'orquestra. forçat i provoca un estrany efecte en l'oient, el de despullar el cos de tota preocupació externa, anant directament al cor, acaronant-lo amb dolcesa i provocant, així, sentiments plens. El "Lament de Dido" del Dido a nd Aeneas de Purcell com a segona propina va portar al súmmum desitjable; no es pol somiar aquest autèntic lament musical i espiritual en una veu més propera a la veritable malenconia. El concert, però, no va ser equilibrat, tot i ser la presència de la Podies motiu sobrer per gaudir-ne. L'Orquestra de l'Acadèmia del Liceu va demostrar lliurament i interès en alguns moments, però li manca encara molt de treball en equip i. sobretot, experiència, fet que no es resol sinó tocant el màxim possible. Jan Willem de Yriend, en precipitada substitució de l'anunciat Edua.rdo López Banzo, es va revelar com un bon director, coneixedor del repertori i conscient de qui era l'autèntic protagonista del concert. IBERCAMERA. Orquestra, cor i solistes de Teatre Mariinski. Dir.: Valeri Gergiev. Wagner: La valquíria (acte I). Parsifa/ (acte 11). UCEU.12 DE NOVEMBRE DE 2006. per LL.T. a temporada Ibercamera va inaugurar el seu XXJl l cicle de concerts amb la participació de l'orquestra, cor i solistes del Teatre Mariinski, que sota direcció de Valeri Gergiev van oferir-nos un programa wagnerià integral, respectivament, per l'acte primer i segon de La valquíria i Parsifai. Celebrat al Gran Teatre del Liceu, Gergiev actuava per desena vegada en Ibercamera, en un conce1t emmarcat en una extensa gira que l'ha dut a actuar, entre altres punts, a València o Girona oferint obres tan diverses com Sadko o el Concert per L a piano núm. 3 de Rakhmàninov. En aquesta avinentesa al Liceu, la maquinària del Mariinski es va posar al servei de la música de Wagner, amb dos actes tan exigents com els referencials que configuren la primera jornada de Ja Tetralogia i del Festival sagrat La versió, en l'aspecte vocal, va tenir dos noms propis, la del tenor Aleksei Steblianko i l'excepcional soprano dramàtica Larisa Gogolevskaia. Per una banda, en el decurs de La valquíria, el potencial sonor de l'orquestra situada sobre l'escenari suposava un entrebanc més al treball del tenor, afegit a la prou coneguda de- Prodigiosa naturalesa CONCERT HANDEL Ewa Podies, contralt. Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Jan Willem de Vriend. LICEU. 22 DE NOVEMBRE DE 2006. per M.C.P. rodigiosa naturalesa, que crea veus com la de la contralt Ewa Podles. "Prodigiosa" per la capacitat d'admiració, sorpresa i entusiasme que provoca en el públic, quan del que es tracta és d'atacar àries amb colora fura com "Em- P pio, diro, tu sei" de Giulio Cesare o "Abbruggio, avampo e fremo" del Rinaldo, que la contralt supera amb incre'Jble destresa malgrat el pes específic de la seva veu. I "natural", perquè el seu timbre, tot i ser exòtic, es desvetlla natural, pur, gens Però la segona part va redimir el concert, curiosament amb música profana i festiva, tot i que de temàtica nadalenca. Ducs ensalades de Mateu Fletxa, La Negrina i La fusta, en les quals jordi Casas va agombolar el Cor amb un nodrit grup instrumental format per músics especialistes en aquest repertori, que van imprimir caràcter festiu i brillant a la interpretació. I el Cor, ara sí, es va mostrar segur i desimbolt, amb un so mundà i bones intervencions dels solistes. En un l'CpeltOIÍ en què se sent molt còmode, Jordi Casas va combinar amb habilitat i destresa colors i timbres d'instruments i veus, va jugar amb el caràcter de la música, els ritmes i el text, amb un resultat brillant i acolorit. La pirueta de combinar Victona i Fletxa en un mateix concert, respectant-ne l'espedt, era massa agosarada: un dels dos havia de sortir perdent. l@C 267 23 lt1:C·I¡f.jW·I eR rT 1e A Nous horitzons TEMPORADA DE CAMBRA A L'AUDrrORI. Ensemble de l'Orquestra de Cadaqués. Dir.: Vassili Petrenko. Assumpta Mateu, soprano. Rosa Novell, narradora. Albéniz, Gerhard, Oebussy-Sch!inberg i Stravinsky. SAlA DE CAMBRA DE L'AUDITORI. 9 DE NOVEMBRE DE 2006. per M.C.P. óna gust anar a concerts que permeten ~veure" nous horitzons gràcies a la programació d'obres poc recurrents en els repertoris habituals, però no per això menys interessants o valuoses. Prova de la bona rebuda d'aquestes iniciatives és la gran quantitat de públic que es va congregar a la sala de cambra de l'Auditori en aquest pdmer concert olïcial de la seva temporada. L'Orquestra dc Cadaqués és D una defensora ferma del repertori del segle xx i en la seva tasca va fer coincidir en el programa quatre compositors dc diversos recorreguts artístics agermanats, però, per invisibles llaços estilístics i contextuals. La importància de l'element literari era el fil conductor del programa, ja palès en la paraula declamada o cantada o com a factor inspirador d'un recorregut musical narratiu. En la primera part es va recuperar una obra poc conegu- da d'Isaac Albéniz, Poemes d'amor -amb una Rosa Novell dubitativa en Ics entrades i la dicció francesa- amb versos d' Armand Silvestre, que per mitjà de les més conegudes històries d'amor dedueix la indestriable unió entre l'amor i la condició humana. La música d'Albéniz -difícilment associable a la seva obra posterior- genera aquí leitmotiv paral·lels a la paraula, amb un regust decadentista molt propi de l'època en què es va esctiure. Les Sis cançons de l'infantament meravellós de Xaharazad de Robert Gerhard amb versos de josep M. LópezPicó i interpretades per Assumpta Mateu -que es va anar creixent progressivament- van mostrar el Gerhard més juvenil, imbuït per l'atmosfera postsimbolista i folklorista, amb moments veritablement brillants. Ja en Ja segona part, el conegut Prélude à l'après-midi d'un faune de Debussy, aquí en l'excel·lent transcripció per a conjunt de cambra feta per Schonberg, va precedir la suite per a set instruments de la Història d'un soldat d'lgor Stravinsky, dc gran dilïcultat tècnica per als solistes -excel·lents aportacions individuals de I'Ensemble de Cadaqués- i curiosa recreació d'aire popular d'una llegenda deutora del mite de Faust. En una magnífica feina de conjunt de l'Orquestra de Cadaqués, Vassili Petrenko va demostrar bon ofici, tot i una certa distància, tant respecte dels músics com del públic. ------------------------------------------------------------------------------------------------- L'exaltació de la lloança MÚSIQUES DE L'ESPERIT. Exaudí Nos. Dir.: Joan Grimalt. Pujol, Valls, Ruiz Samaniego, De Pontac i Comes. ESGLtSJA DE SANT RAMON DEPENYAFORT. 3 DE NOVEMBRE DE RMC 267 2006. per M.C.P. i ha música que va ser composta per en lairar l'ànima de l'oient, una música de l'esperit que té raó de ser en el seu context, el religiós. En el marc adient - en aquest cas l'església dc Sant Ramon de Penyafort- i amb el rigor musical i ètic que exigeix la música interpretada, juntament amb un públic nombrós con- H gregat per obrir l'ànima a una música bella - tant per la seva vàlua artística com pel seu valor hetmenèut-ic-, el concert entorn del passatge evangèlic conegut com a Magnificat va ser una mostra de la important tasca de recuperació que Exaudí Nos està fent del repertori religiós hispànic del segle XVII i que recentment ha tingut aco- Uida en un cedé monogràfic de l'obra de Francesc Valls publicat pel segell La Mà de Cuido. El càntic de lloança a Déu -"Magnificat anima mea Dominum "- que Maria entona quan li és anunciada la bona nova de la concepció dcllïll de Déu, va ser el tema en tom del qual es va a1·ticular el programa. D'aquesta habitual peça litúrgica, se'n van poder escoltar les aproximacions que hi van fer cinc com positors catalans i aragonesos - joan Pau Pujol, Francesc Valls, joseph Ruiz Samaniego, Diego dc Pontac i joan Baptista Comes- i en les quals es poden copsar no només la diversitat estilística pròpia de la distància en el La baula perduda del simfonisme romàntic TEMPORADA OBC. Nicolaj Znaider, violí. Dir.: Jesús López Cobos. Brahms. Rott. L'AUDITORI. 24 DE NOVEMBRE DE 2006. per M.C.P. scoltar per primer cop una obra té la m!1gia i la innocència dels infants davant la immensitat de coses que descobreixen dia rere dia. Descob1ir una obra sorprenent és un gran regal, i la capacitat d'admirar-se i rendir-sc a l'efecte que provoca, una virtut. La Simfonia en Mi major de Hans Rott, autèntica baula en la línia simfonista romàntica E 24 que du de Brahms i Bruckner a Mahler, és el retrat psicològic d'un geni tUimentat per la grandesa de les passions humanes; d'aquí que la seva obra, immensa i desbordant, pugui sem· biar en certs moments, excessiva, estrident. Jesús López Cobos va lluitar de manera inteHigent contra aquests excessos, imprimint uns temps lleugers perquè el discurs no sonés pesant. Tot i això, un excés en la voluntat d'alleugerir-lo va propiciar una versió en excés plana, tot posant en evidència la seva incredulitat davant el missatge de Rott. L'obra, amb moments extàtics i d'altres massa dilatats, revela l'existència en Roll d'un grandíssim orquestrador - amb petits pecats com l'ús massa reiterat del triangle-, un geni exal- temps, sinó també - i per sobre de tot- l'aproximació de caire més espiritual que fan al text de Maria. D'aquesta manera - i amb la utilització de la fom1a a sis i vuit veus repartides inteHigentment entre les veus humanes i els instruments-, el Magnificat s'obre a l'oient i devot com un text solemne, de lloança, intimista o ple de joia. Tret comú a totes cinc peces és el respecte a la paraula - l'essencial en un text d'aquestes característiques~ i la finor d' uns matisos i una dolcesa interpretativa moll ben servida per un lloable conjunt amb magnílïcs intèrprets individuals ben dirigits per joan Grimalt. tat, innocent en la seva irracionalitat -va passar els darrers anys de la seva curta vida en un sanatori-, que tot i això va ser capaç de compondre autèntiques joies simfòniques, com !'"Scherzo" de la seva única simfonia. El Concert per a violí de Brahms, en una versió del mestre López Cobos de dinàmiques ben estranyes, va tenir com a absolut focus d'atenció la presència del violinista Nicolaj Znaider~ gran artista, brillant i amb caràcter, que va saber destil·lar de les pàgines de Brahms tant el virtuosisme com el lirisme, i aconseguir-hi un èxit merescut. La deliciosa Sarabande de Bach que va interpretar fora de programa no va fer sinó reiterar-ho. UESMUC estre na Orquestra Simf ònic a en el mar c de l'acte inaugural del curs acad èmic Un moment de l'entrega de diplomes als alumnes llicenciats de I'ESMUC Salvador Mas dirigeix la nova Orquestra Simfònica de I'ESMUC en el seu debut avant una sala de cambra (sala Oriol Martorell) pràcticament plena, l'Escola Superior de Música de Catalunya va donar oficialment el tret de sortida a l'activitat acadèmica del curs 2006-2007 articulant per primer·a vegada un acte d'inauguració que va incloure la lectura d'una lliçó magistral. D L'herència neoplatòni ca i el progrés científic en el Barroc musical és el tí- 2 tol de la lliçó impartida per l'escriptor Miquel dc Palol. el qual va resseguir de manera exhaustiva els orígens i innuències dels grans noms de la música del XV II. Afirma Palol: "Bach racionalitza en termes objectius l'herència de Muffat, Pachelbel, Fischer i en general dels sincretistes de la ka ba la. l'alquímia i l'astrologia. Les sèries de peces ordenades tonalment, des de les suites fins al mateix Clave Ben Temprat, què són sinó seriacions astrals en la línia dc 1' /l exachordu m Apollinis, de l'Apparatus Musico-Organisticus, del Musicalischer Parnasus, del 8/umen-Strauss, de l'A rs Magna Consoni el Dissoni?". Davant un públic atent, el polèmic escriptor (autor, entre altres, de la novel ·la Un home !Iu/gar, protagonitzada per un afinador d'orgues i recentment guardonada amb el Premi joanot Martorell) va plantejar diverses preguntes recollides amb interès pels assistents. Entre ells, el director de I'ESMUC, Salvador Mas, que va ser l'encarregat, juntament el coordinador general de l'Escola i sots-director general d'Ensenyaments Artístics, Josep Roda, de lliurar els diplo- mes acreditatius de la titulació als primers estudiants llicenciats de I'ESMUC. Una desena de representants dels estudiants, en nom de tots els llicenciats, van recolli r el seu títol. Per cloure l'acte, va tenir lloc el preludi de la presentació oficia l de l'Orquestra Simfònica de I'ESMU C: una vuitantena de joves, dirigits pel director de l'Escola, Salvador Mas, van interpretar la sardana lliure per a orq uestra Empúries, d'Eduard Toldrà; així com la cèlebre Obertura festiva acadèmica , op. 80 de johannes Brahms, on els músics van poder de mostTar part del treball que es traduirà en la presentació oficial de l'Orquestra. prevista per al proper 30 de gener de 2007, a la mateixa sala de cambra dc L'Auditori. ACTUAL ITAT IJ).!iiii Reco neixe lllen t per l'oficialitat del fiscorn ' L Els sotsdirector de I'ESMUC, Oriol Ponsa, i el cap del Departament de Música Tradicional, Pep Moliner, recullen el premi de mans del president de l'Obra del Ballet Popular, Joan Vidal i Gayolà ESMUC va rebre, el mes de novembre passat, el Prem i a Iniciatives Renovadores que atorga l'Obra del Ballet Popular, entitat degana en la promoció de la música i la dansa tradicionals catalanes. El premi respon aJ reconeixement per haver incorporat Ja titulació superior dc fiscorn a les que ja es poden cursar a l'Escola Superior de Música de Catalunya, assumint així una antiga reivindicació d'aquests instrumentistes. A pa rtit~ doncs, d'aquest curs acadèmic 2006-2007, els estudiants que ho desitgin poden obtenir el títol superior d'aquest inst rument, així com també el de cornamusa UESMUC, prem iada Presentació de dues propostes discogràfiques sobre comp ositor s catalans l 24 de novembre passat es van presentar a l'aula de cor de l'Escola dues noves propostes discogràñques sobre dos compositors catalans: joaquín Nin-Culmell (1908-2004) i Francesc Valls (ca. 1671-1747). Totes dues iniciatives han comptat amb la participació de professors i estudiants de l'Escola. La presentació de la primera l?roposta, editada per Columna Música, va anar a càrrec d' Alex Susanna, Torge de Persia, Eduard Resina i Montscnat Bonet, els quals van donar diferents visions sobre la personalitat i l'obra de Nin-Culmell. L'acte va concloure amb la interpretació d'alguns fragments de la Missa Brevis per a cor i orgue, interpretada pel cor de cambra Diapasón i Pau Casan al piano, sota la direcció de Montserrat Bonet. La presentació del CD sobre Francesc Valls va anar a càrrec de joan Gtimalt, Montserrat Urpí i Josep Borràs, els quals van anal itzar tant les obres contingudes en l'enregistrament com la presència de Valls en l'actual producció editorial i discogràfica, a més de la creixent tendència d'iniciar la investigació musical des d'un punt de vista perforrnatiu. Com a cloenda de l'acte es van escoltar fragments de l'enregistrament de la Missa quarti toni, interpretats pel grup Exaudí Nos sota la direcció de joan Grimalt. E Més prem is i acordió diatònic. instruments també incorporats a l'oferta docent dc I'ESMUC. Segons el cap del Departament de Música Tradicional de I'ESMUC, Pep Moliner -també instrumentista de fiscorn-, es tanca així "un greuge històric, perquè tots els instruments de la cobla ja gaudien d'aquesta oficialitat". per comp lir els criteris d'integració labor al l 30 de novembre passat. l'Escola va ser reconeguda com a una de les empreses pioneres en integració laboral de persones amb discapacitats per la Federació ECOM. En aquest cas, la tasca d'integració s'ha coordinat a través del Servei d'Integració Laboral de L'Has- pitalet. Des dc l'any 1972, la Federació ECOM recull i potencia els passos de les Associacions que la formen. L'objectiu és aconseguir que les persones afectades per qualsevol tipus de discapacitat física puguin participar, lliurement, en totes Ics activitats socials. E Apunt cinematogràfic l 28 i 29 de novembre passats, el fortepiano de l'Escola Superior de Música de Catalunya, còpia d'un instrument original de )ohann Fritz (Viena 1813), localitzat a Ginebra en una col·lecció ptivada, va protagonitzar algunes de les escenes de la darrera pel·lícula del director Pere Portabella, titulada Variacions. El pianista Daniel Ligotio va ser l'encanegat de tocar el fortepiano de l'ESMUC. mentre que el tècnic del Parc d'Instruments de l'Escola, Robert ]aumandreu, es va desplaçar a la població de Cardedeu per realitzar el seguiment i posada a punt dc l'instrument. E ' estudiant de primer curs dc fiscom Eduard Prats ha obtingut la beca josep Maria Bernat per a joves instrumentistes de cobla. L'ajut, que atorga l'associació Amics de Josep Maria Bernat (en record del reconegut compositor de sardanes i música de cobla), té una dotació de 2.500 cures. L 3 ESMUC iJj¿iilj ARTICLE ¿ordinadors amb oïda absoluta? La inforn1àtica al servei de la descripció tonal d'enregistraments n1usicals Iper EMILlA GÓMEZ GUTIÉRREZ EJE- ' - - - - - ¡...... ¡ UPF ~ IA11s l e$urr•t Ot ~no C..W.q_ .Af1N\ ..,.._ ot al o.rv.• ..... Int roducció a quantitat de material sonor a la nostra disposició a través de xarxes informàtiques o de sistemes d'emmagatzematge personal s'ha multiplicat enormement els últims anys. Tan sols en un dispositiu portàtil es poden guardar fins a 15.000 cançons. i aquesta quantitat augmenta significativament si considerem un espai d'emmagatzematge més gran (per exemple. un disc dur) o la música disponible a través d'lnternet. Aquesta proliferació de col·lcccions digitals de música demana el desenvolupament de tecnologies capaces de proporcionar a l'usuari eines que hi permetin una interacció fàcil i significativa. Cal esmentar que una gran quantitat d'aquestes músiques no està transcrita (música moderna, improvisacions, músiques ti·adicionals, etc.) i, per tant, no és possible l'aproximació analítica a partir d'una partitura. Una gran part de la recerca desenvolupada els últims anys està relacionada amb aquest tema, i la quantitat de treballs publicats reflecteix l'interès creixen t i la necessitat dc fer cerques dins d'aquest contingut de manera eficient i efectiva. En aquest context, la descripció automàtica de la música digitaUtzada és. si no el més important, un dels elements clau per poder enriquir i millorar la interacció amb grans arxius de material sonor. El funcionament és el següent: l'ordinador executa un programati que analitza cada arxiu sonor i n'elabora automàticament una descripció que inclou els aspectes musicals més rellevants: ritme, harmonia, melodia, timbre (instrumentació), etc. Aquests resultats es guarden a l'ordinador en una base de dades i es poden fer servir a posteriori com a criteris de cerca. Per exemple, un usuali pot buscar una peça lenta. en tonalitat So/major, i per a quartet de corda. El fet de poder in teractuar directament amb aquests tetmes musica ls és precisament el que confereix un valor afegit al sistema. A més, aquesta descripció automàtica també es pot fer servir per comparar peces musicals diferents, dc manera que un usuari pot buscar una peça similar a una altra segons criteris musicals diferents. Finalment, amb aquesta tecnologia, l'ordinador pot fins i tot analitzar la col·lec- L 4 ESMUC I. hllp:llmusicsurfer.iua.upfedu/ ......... ..... Motalt ¿ Olt:iltel&torQing• anfi~GI t10Tr-MQ) Thf Foot se-asoo.-s b't~IQI\(12Tf'J,I~t) Ct* etankt~ MIItic Mup Mtrnt1 Ellr*.ulit ArelrlmbOI''Ootl(tmHo I W!Di..IOIA'V2M,_$pRINO= ~ltpO"·Ma,'Atw~ Eltdn;IÑC-m..t'íc . .. l~· l~~-!! • • ~ .........................1 l auslnl Musk (J7 Trac.b) ~ l • Eiu*Wlt~K(10T,.cb) ~ j • ==-~~rac~ ~ i...~--~-~-~~---·······; • • o l i f~~:~:~~:~:::::::::::::::: • • • Figura 1: sistema MusicSurfer de recomanació musical basada en descripció automàtica ció musical d'un individu determinat i proposar-li música que desconeix; és a dir, actuar com un "recomanador musical". Un exemple n'és el MusicSurfer, 1 un sistema de recomanació musical automàtic basat en aquest principi i que treballa amb una col· lecció d'un milió de cançons. (Vegeu la figura I). a tonalitat és un dels aspectes musicals que han estat menys tractats en la literatura de computació musical, i és precisament l'objecte d'aquest article. Hi ha una infinitat de problemes que sorgeixen quan intentem extreure automàticament una descripció tonal mitjançant l'anàlisi d'un enregistrament sonor fent servir programes infotmàtics. Durant els últims anys hem intentat proposar solucions a aquests problemes per mitjà d'un enfocament computacional per a la descripció automàtica dels aspectes tonals de la música, a partir de l'anàlisi de senyals d'àudio polifòn ics, és a dir, enregistraments que contenen més d'una veu musical alhora. Utilitzarem la defin ició dc tona litat com a sistema de relacions entre una sèrie de notes (que formen melodies i hannonies) que tenen una tònica (o nota principal) com a element més important. Una nota es defineix per la seva altura i durada, i de la mateixa manera, l'altura d'una nota es pot expressar com el conjunt de dos clements: el croma (o pitch ela ss, per exemple, L la) i l'octava (per exemple, 4). A més de la tònica, els elements més importants d'una tonalitat són la dominant (Sè grau) i la subdominant (4t grau), que estan relacionades amb la tòn ica per intervals de quinta justa ascendent i descendent, respectivament. PodiÍem dir que hi ha dos modes ptincipals, major i menor, i que per a una afinació en temperament igual es defmeixen un total de 24 tonalitats (12 majors i 12 menors) que es representen en el cercle de quintes, il-lustrat en la figura 2. na gran part de la recerca durant la història recent s'ha adreçat a definir mètodes d'anàlisi automàtica de pattitures, que es codifiquen generalment en format M IDI. Però de la major part de la música que existeix actualment no en tenim (mú- U e F A FIIlGb Figura 2: Cercle de quintes I Figura 3: evolució dels descriptors de croma per a un fragment de Ja cançó Imagine de John Lennon. Fragment sonor (finestra superior) i descriptors amb les notes de Ja melodia escrites (finestra inferior) .......... Figura 4: procés per calcular els descriptors de croma a partir d'un enregistrament ! ] Perfils tonals Tonalitat Figura 5: descriptors de croma calculats amb diverses resolucions intervàliques. 1 semitò (esquerra), 1/3 de semitò (centre) i 1/10 de semitò (dreta) sica mode rna, improvisacions, músiques tradicionals, etc.). Com podem, llavors, analitzar aq uests enregist raments automàticament? ¿Hi ha alguna manera d'aplicar a enregistraments sonors els mètodes que s'han desenvolupat per descriure partitures? Primer pas: determinar les notes 1 I I primer que hem de fer és determinar quines notes estan sonant. La transcripció automàtica, consistent en el disseny de sistemes que puguin extreure una partitura a pattir d'un fitxer de so, és una de les tasques més complicades amb les quals els investigadors de tecnologia musical s'han trobat mai. Encara que pugui semblar relativament fàcil per a un humà. no hi ha cap sistema automàtic actualment ( K LAPURl 2005 fa una revisió exhaustiva de Ics diverses tècniques) que pugui fer una bona transcripció a partir d 'un enregist rament sonor, sobretot quan tenim un gran nombre de notes sonant al mateix temps (com en una orquestra), instruments de percussió (que "embruten" el so en introduir-hi components que no deixen distingir bé les altures), distorsió o efectes de postproducció. Una alternativa a la transcripció automàtica és l'ús dc perfils descriptors de distribució de croma (que anomenarem perfils de croma). En comptes E d'obtenir totes les notes que s'estan tocant, aquests descriptors representen la presència (o intensitat) relativa de cadascun dels 12 semitons de l'escala cromàtica, tal com mostra la fi gura 3. Aquesta figura representa els descriptors de croma per a un fra gment de la cançó Im agine de john Lennon. Aquests descriptors mostren clarament Ja melodia de Ja veu (les notes estan indicades manualment), com també detalls més precisos, com ara els canvis d'afinació, vibratos i glissandi. ls descriptors han de complir una sèrie de requisits: representar la distribució de notes tant de senyals monofònics com polifònics, considerar Ja presència dels harmònics d'un so (de manera que no apareguin com a notes), no estar influïts per la presència de soroll (soroll d'ambient, sons de percussió, etc.), i ser independents de l'instrument, la dinàmica, la freqüència que es fa servir per afinar (respecte de 440 Hz) i altres factors externs a l'altura tonal. Aquests requisits, els hem avaluat quantitativament, per assegurar-nos que funcionen. Els passos per calcu lar aquests descriptors es resumeixen en la figura 4. Aquests descriptors es poden calcular amb diferent resolució temporal i intervàlica, tot proporcionant més o menys detalls del canvi temporal i de freqüència. La figura 5 mostra un excmple de descriptors de croma calculats E Figura 6: esquema d'anàlisi tonal amb descriptors de croma amb tres resolucions iotervàliques diferents: l semitò (esquerra), 1/3 de semitò (centre) i l/10 de semitò (dreta). A mesura q ue augmenta Ja resolució, es defineixen millor l'afinació de notes dins de cada semitò, com també les petites variacions de freqüències ocasionades per vibratos o transicions entre notes. Segon pas: valorar els acords o la tonalitat odem aplicar als descriptors un model basat en perfils tonals (de tonalitat major i menor) que ens permetran valorar de quins acords i de quina tonalitat es tracta, tal com mostra la figura 6. Aquests perfils tonals representen la rellevància de cadascun dels 12 semitons d'una escala cromàtica major o menor. Carol Krumhansl i els seus collaboradors van definir aquests perfils a partir de dades provinents d'experiments perceptius (KRUMAHSL, 1990). El procediment va ser el següent: van demanar a un conjunt de persones de puntuar com cadascun dels 12 semitons de l'escala cromàtica "sonava bé" després de sentir un fragment en una detenninada tonalitat major o menor. i van obtenir els perfils representats en la figura 7. Podem observar com la tònica és, tant en tonalitats majors com menors, el grau més rellevant, seguit dels graus P 5 ESMUC iJj.! ilii ART I CLE dominant i 3r grau, la qual cosa concorda amb Ja teoria musica l. Si comparem aquests perfils amb els descriptors de croma, que es calcu len automàticament, podem fer una estimació de la tonalitat de la peça. 'apareix un exemple en la figura 8. A dalt podem veure els descriptors de croma globaJs del fragment, en què predominen el fa#, el do# i el si. Al mig veiem la similitud d'aquests descriptors amb les tonalitats majors, i a baix, amb les menors. El sistema valora que la tonal itat és de fa# menor, la qua l cosa és correcta. Aquest mètode s'ha avaluat quantitativament, i ha obtingut un percentatge d'encerts proper al 80 o/o. En un primer pas es van fer proves amb un repertori reduït que s'ha anat ampliant fins a arribar a una col·lecció musical d'unes 1.400 peces de característiques i estils diferents (clàssic, pop, etc.), amb la finalitat de millorar el sistema i abastar un repertori més diversificat. S'ha estudiat Ja influència dc certs aspectes, com el model tonal uti litzat, l'avantatge de fer servir un model basat en cognició musical respecte de mètodes d'aprenentatge automàtic, Ja localització temporal de la tonalitat dins d'una peça musical i la influència de l'estil musical en el model tonal. Figura 7: perfils de tonalitat major (esquema superior) i menor (esquema inferior) obtinguts a partir d'experiments perceptius per Carol Krumhansl i coHaboradors (KRUMHANSL, 1990) Figura 8: exemple de descripció tonal automàtica per a un fragment de les Danses hongareses per a piano de Johannes Brahms, en fa# menor Tercer pas: trobar les modulacions J 6 ESMUC a sabem que donar un sol va lor de tonalitat per a tota una peça o cançó és una descripció pobra, ja que rarament una peça manté el mateix centre tonal durant tota la durada. El mètode que hem vist anteriorment es pot fer servir en petits segments musicals, tot realitzant una anàlisi de Ja variació de la tonalitat en el transcurs del temps. Si la durada del segment és petita, obtindrem una estimació de l'acord, i si inclou tota la peça, la tonalitat global. Si el segment és intermedi, trobarem l'evolució de la tonalitat en el decurs de la peça. La figura 9 presenta un programa que mostra en temps real l'evolució dels acords i de la tonalitat d'una peça mitjançant l'anàlisi del so d'entrada (ja sigui amb un micròfon, ja sigui amb la reproducció d'un determinat fitxer de so). Les tonalitats es representen en l'espai gràfic i conceptual anomenat Harmonic Network. Es tracta d'un torus (un cos o figura amb forma de "Donuts") desplegat i representat en dues dimensions, que fa que la part inferior connecti amb la superior. En aquesta representació, les tonalitats majors es representen amb lletres majúscules (des d'A fins a G) i les menors amb lletres minúscules (des d'a fins a g), i les tonalitats veïnes (relatives majors i menors, amb relació de quinta i tonalitats paral·leles) es troben a prop, com podem observar en la figura 9. Figura 9: aplicació de visualització de l'evolució de la tonalitat en directe, que mostra en temps reals els descriptors de croma (a dalt, on veiem més intensitat en el do, milla) lla tonalitat estimada (la menor) din s de I'Harmonic Network (a baix) Aquest programa s'ha fet servir en directe, en l'àmbit de concerts corals, la qual cosa ens ha permès verificar que el sistema funciona correctament. Quart pas: comparar dues peces musicals J a hem vist com descriure una sola peça mu~ical, però ¿es pol fer servir aquest SIStema per comparar peces i h·obar-hi similituds tonals? La figu ra 10 mostra el resu ltat de l'anàlisi (evolució dels acords) per a dues versions de la cançó Im agine de John Lennon. Podem observar que les caracteiÍstiques harmòniques (representades per la forma de la corba) no varien; només ha canviat la tonalitat (posició dins de I'Harmonic Nehvork), que s'ha adap- tat a la tessitura del cantant. Això fa que aquest sistema sigui interessant per detectar i analitzar diverses interpretacions de la mateixa obra, i fins i tot com a eina de detecció de plagis. En aquest context. s'ha avaluat recentment la validesa dels descriptors tonals definits anteriorment per trobar versions d'una ma teixa obra musical, i s' ha obtingut un percentatge d'encerts del 55% en una petita col·lecci6 musical (GóMEZ I H ERRERA, 2006). Conclusions n aquest article hem presentat un mètode computacional que ajuda a fer una anàlisi tonal d'em·cgistraments musicals. Aquest mètode combina mètodes d'anàlisi de so amb E Figura 10: visualització de l'evolució de la tonalitat de dues versions de la cançó Imagine de John Lennon. Senyals sonors (a dalt de tot), estimació en un determinat moment de l'acord (al mig) i evolució de l'acord (a baix). El color vermell correspon a l'acord més recent. Com hem vist abans, en la figura de sota. la part inferior connecta amb la part superior, ja que es tracta d'una representació toroïdal models tonals obtinguts a partir d'experiments perceptius en què s'incorpora coneixement musical. Aquesta tec- oologia facilita l'anàfjsi i la visualització de les característiques musicals de peces de les quals no tenim la partitu- ra, i per tant, pot ser molt útil en el treball musicològic, ja que proporciona una transcri pció ajustada de músiques de transmissió oral, improvisacions, etc. Una altra utilitat d'aquest mètode està relacionada amb l'estudi comparatiu de peces diferents. ja que permet trobar automàticament similituds musicals, i fa possible la detecció de diferents interpretacions d'una mateixa obra i. fins i tot, de plagis. Una línia futura de recerca força prometedora és estendre la descripció de croma a múltiples octaves, i així poder representar altures i apropar-se encara més a una partitura tradicional. Referències Agraïments Tonal description of music audio signats. Tesi doctoral, Universitat Pompeu Fabra, 2006. http://mtg.upfedul-cgo- L'autora agraeix a la coral La Fuga. dels Lluïsos de Gràcia la seva partí· cipació i provarura del sistema. També vol agrair a Jordi Bonada la seva ajuda per al desenvolupament de l'eina dc visualització, i a Perfecta Herrera, Eduard Resina. Enric Guaus i Virgínia Luzón les seves aportacions a aquest escrit. - EMILIA GóMEZ. mezlthesis. i PERFECTO HERRERA. The song rema i ns the same: identifying versions of the sam e piece using tonal descriptors. Lnternational Conference on Music lnformation Retrieva l. - EMtLLA GóMEZ Victoria, Canadà, octubre 2006. Emilia Gómez és doctora especialitzada en tecnologia musical per la Uni!'ersital Pompeu Fabra, professora del Departament de Sonologia de l'ESMUC i investigadora del Grup de Recerca en Tecnologia Musical de la UPF. emilia.gomez@esmuc.net. - ANSSI KLAPURI i MANUEL DAVY (ed itors).l\utomatic lranscrip· tion ofmusic. Nova York: Springer-Vcrlag, 2006. - CAROL L. KRUMHA 'SL. Cognitive foundations of musical piteh. Oxford: Oxford University Press, 1990. V \ I ~ ActivitatS .s~Yea ~ener 2~~;DA Els Concerts de l'Acadèmia (L'Auditori, Sala Oriol Martorell. Lepant, 150. Barcelona) Concert de presentació de la Cobla de I'ESMUC Cobla de I'ESMUC Manel Camp, piano Quartet de jazz de I'ESMUC Marcel Sabaté, director (Departament de Música Tradicional) Dilluns 29, 19 h Concert de presentació de l'Orquestra Simfònica de l' ESMUC Orquestra Simfònica de J'ESMUC Salvador Mas, director Dimarts 30, 19 h ARNAL BALLESTER (Departament de Música Clàssica i Contemporània) Concert de presentació de la Big Band de I'ESMUC Big Band de I'ESMUC Lluís Vidal. director (Departament de Jazz i Música Moderna) Dimecres 31, 19 h Per consultar totes les activitats: www.esmuc.cat Pad illa. 155 - Edifici L'Auditori 08013 Barcelona Tel.: (+34) 933 523 011 Fax: (+34) 933 497 108 A/e: info@esmuc.net lnternet: www.esmuc.cat 7 ESMUC Miquel de Palol Escriptor Autor de la lliçó magistral d'obertura deJ ctu·s acadèmic 2006-2007 "La música és, per a mi, la primera de les arts" Melòman reconegut, tenaç i, sobretot, expert. Excel·lent poeta, novel·lista i polemista. L'escriptor J\lliquel de Palol ha impartit la primera lliçó magistral encarregada per l'ESMUC en el marc de la celebració de l'acte d'obertura del curs acadèmic. Deformat i concepte similar a L'utilitzat pels centres hontòlegs de l'Escola, les universitats, la inauguració del curs de l'ESJVfUC va servir per posar sobre la taula les rfiflexions de Palol a l'entorn de l'herència neoplatònica i el progrés científic i la seva influència en el Barroc musical; rifle.:vions que, per ben articulades, concises i arriscades, no van deixar indiferent ningú. I 8 per RUT MARTfNEZ - Quina és, en síntesi, la tesi que amaga la teva lliçó magistral? -En primer lloc, he volgut reivindica r una u·ad ició i assenyalar un fenomen que. lot i no ser exclusiu de la música, apel·la al paper del pas del temps, al rol de la història, i que es basa en el fet que el pas dels anys evidencien que moltes transicions que rins a cert moment ens semblaven que inauguraven tendències, també en tancaven d'altres. D'aquí que la tesi implícita de la meva intervenció sigui que aquest món neoplatònic i, en el fons, hermètic que s'acaba amb la imposició del cientifisme aristotèlic, potser té ara més possibilitats i més sentit dc pervivència i supervivència del que tenia l'any 1750 gràcies a les possibilitats actuals de la tecnologia. Amb això vull dir, per tant, que els mitjans actuals, la tecnologia, fan vàlida aquesta tesi que, sense ànim de messianisme, apunta la possibilitat d'un nou renaixement, en el sentit original del terme bastit al segle xv. - 1 està preparada, la nostra societat, per articular aquest nou renaixement? - A diferència del que havia succeït als segles XIX i xx, vivim en uns temps en què no hi ha una guia disciplinar en cap ordre de coses. No hi ha un tronc central de la filosofia, de l'economia, dc la psicoanàlisi, del marxisme... I, per tant, en aquest moment de gran eclecticisme podríem dir que tot és possible. El Renaixement, en el segle xv, es produeix perquè les condicions socials ho fan possible; és en aquest sentit que considero que els condicionants actuals podrien afavorir a un segon renaixement - Una tesi força optimista... -Sl, però un posicionament que no contrasta amb el sentiment general, sinó que en forma part. Jo no em sento optimista, sinó possibilista. També hem de contemplar, però, que en una generació i mitja tot això se n'hagi anat en orris ... -Què és, per a Miquel de Palol, la música? -Com ja he esclit altres vegades, per a mi la música és la primera de les arts, la més abstracta, la més general. La música és, de les disciplines artístiques, la que depèn de menys condicionants particulars i això la converteix en més capaç de produir grans sensacions en un nombre més ampli d'éssers humans. - Sorprès per l'encàrrec d'aquesta primera lliçó magistral de l'Escola? -Sorprès, sí, però ptincipalmcnt il·lusionat per adreçar-me als practicants de l'a1t que jo aprecio més però que no practico, i parlar-los d'una cosa que ells coneixen millor que jo. Diguem que vaig sentir cert horror sagrat i va ig intentar donar el mi llor de mi mateix. - Amb tot, la música és molt present a la teva obra (més enllà, fins i tot, de les referències explícites, com les de la teva darrera novel·la, Un home vulgar) ... -La música és la meva gran passió, però no només això. sinó que molt sovint, o gairebé sempre, es converteix en el meu model formal: les meves construccions, les estructures formals, els plans de viatge per gairebé tot el que escdc anelen, en una gran part, en la música i, en el especial, en la música barroca. Per ser una mica més concrets, en la música instrumental, en el contrapunt, en Bach i els seus antecedents i conseqüents immediats. Bach és el centre d'una galàxia on també hi podríem posar Dietrich Buxtehude, MulTat, Pacbelbel, Fischer, Froberger. Cari Philipp Emanuel, Krebs, etc. - Quan i quina música escoltes? -N'escolto sempre que puc, de música. Estilísticament, gairebé només escolto aquesta música (barroca) però també la música lleugera actual té un significat molt lligat a l'experiència i la vida. En aquest sentit puc escoltar sense problemes ni prejucticis -vull dir que no sento cap contradicció- els Beatles, Leonard Cohen, Bob Dylan, Lou Reed, etc. -Segueixes l'actualitat musical del país? Consideres que es viu un bon moment creatiu, artístic? -Hi ha un fenomen general en el món de la cultura que és el desinterès de les institucions, tant en l'àmbit públic com en el privat. En aquest sentit, estem molt lluny de l'Europa culta. Ara bé, hi ha diversos factors, des d' individualitats (casos com el de jordi Savall o Pere Ros) fins a instàncies públiques (penso en la mateixa visita a I'ESMUC) , que inesperadament fan pensar que no està tol perdut i que es pot mirar al futur amb un optimisme moderat. 'Lucia di Lammermoor', més psicoanalítica que històrica LUCIA Dl L.AMifDMfOOR de Gaetano Donizetti. Llibret: Salvatore Cammarano. Patrizia Ciofi. Josep Bros. Anthony Michaels-Moore. Giacomo Prestia. Vicente Ombuena. Mireia Pintó. Josep Fadó. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció d'escena: Robert Carsen. Direcció musical: Josep Caballé-Domènech. LICEU. 11 DE NOVEMBRE DE 2006. per J. Comellas scriu el novcl·lista i assagista halo Calvino que la finalitat de l'obra d'art no és tant comunicar com manifestar, i que és perquè es prod iga en totes les direccions, perquè ens revela des del seu temps, al nostre, que és capaç d'iiTadiar-nos, de ser art. Aquesta és una consideració bàsica, que de fet hauria de ser atesa de manera imprescindible a l'hora dc fer front a cada obra d'art, del ti pus que sigui. I ja des dc l'origen: en el cas d'un teatre d'òpera, des de la seva tria i selecció a la seva total i plena realitat en escena. Hom parteix, per tant, de la pregunta ineludible: què és capaç de revelar-nos des del seu temps al nostre, en aquest cas Lucia di Lammerrnoor? Ignoro si tal pregun ta està o no a l'origen i és inducció de la se- E va presència en la llista del programa d'enguany, però en tot cas sí que és evident que Robert Carsen se l'ha feta a l'hora de confegir la seva proposta dramatúrgies en posar en un segon terme el context històric i concentrar-se en el psicoanalític, per força polalitzat, a més, en la figura de la protagonista. L'opció és tan vàlida com d'altres possibles: una vegada més allò que importa és si els objectius s'han acomplert o no i de quina manera; si aquesta voluntat ha servit per a allò que manifestava Calvino. La resposta és bàsicament afirmativa, ja que aquesta versió obre les portes a una "nova vida", que a més sentim pròpia. En aquest sentit, l'escena de la fo llia del tercer acte va aparèixer clarament avançada, com mai ho havíem viscut. en la inicial ària "Regnava nel silenzio". La conjunció de components dramatúrgies bàsics -escenografia, vestuari i tractament actoral i canor- constituí una declaració de principis. El dramaturg aposta per mostrar o insinuar clarament que, per damunt de condicionaments contextuals, o de manera agermanada amb ells, la follia de Lucia era també un problema psicològic de fons i fins i tot previ. Per tan t, poua en allò que creu que és interessant que ens pot dir avui l'ob1·a i ho fa amb conseqüència. Que hi hagi qui consideri que això és balder i que no cal, i que el que importa és el paper de calca, és respectable, no cal dir-ho. 1 per aquesta banda, per la de les capacita ts d'assumpció pel públic de la nova Lucia, es van produir malentesos a l'hora de valorar els intèrprets, dels quals va ser víctima injusta Patrizia Ciofi justament perquè va saber enter.dre molt bé la proposta i, amb un cant d'una exquisidesa extrao rd inària i d'una capacitat d'introspecció ideal. va con fegir una Lucia plenament identificada amb els designis de Carsen. Va ser un treball contra la història, aquí entesa com a tradició -potser també perquè així va millor a Ics seves facultats específiques: ve u un pèl mancada dc cristall- . però plena de vida. Alguns dels partidaris de l'historicisme estàtic, a més segurament malagradosos per l'absència de la sí molt ''històrica'' i en principi titular del paper. no ho van pair. Josep Bros, amb un personatge menys "tocat" per l'ideari de la proposta, sí que va oferir una treball modèlic ~s clar, en l'equívoc sentit històric- . i per això va rebre els aplaudiments més generosos i convençuts. Ortodòxia pura menada amb l'excel·lència pròpia d' un canta nt que viu un moment òptim de la seva carrera, llepant -però sense mossegar-la encara- l'encisadora poma del geni. Amb la resta de repartiment a un gran nivell, Josep Caballé-Domènech va fer front amb una autoritat i musicalitat consistents al seu primer compromís "de debò'' al Liceu. Un nou pas endavant sòlid en la seva trajectòria. I®C 267 Denominació d'origen catalana CANÇÓ D'AMOR I DE GUERRA de R. Martlnez Valls. Llibret: U. Capdevila iV. Mora. Júlia Farrés. Carles Cosfas. Carles Daza. Rocfo Martfnez. Cor dels Amics de l'Òpera de Sabadell. Orquestra Simfònica del Vallès. Dir. escènica: Carles Ortiz. Dir. musical: Daniel Martfnez. LA FARÀNDULA DE SABADElL 26 DE NOVEMBRE DE 2006. per M.C.P. o és l 'o bje~tiu reivjnd.icar una maJOr presencta del repertori sarsuelístic als cartells dels teatres d'òpera com el del Liceu, però la tremenda acollida que Cançó d'a- N mor i de guerra de Martínez Valls va teni r al Teatre La Faràndula fa pensar que potser sí que seria convenient fer-li un - ni que fos- petit espai. Però la bona acollida d'un títol popu- El veritable plaer: el quartet de corda RJN)ACIÓ 'U CAIXA". Centenari Joaquim Homs. Endellion String Quartet. Mozart, Homs, Beethoven. CAIXAFORUM. 24, 25 125 DE NOVEMBRE DE 2006. per F.T.-8. ens dubte, la commemoració del centenari del naixement de Joaquim Homs (Barcelona, 1906-2003) va assolir veritable significació amb els tres concerts que l'Obra Social de la Fundació "la Caixa" dedicà a l'audició de S tres dels seus vuit quartets de corda, la interpretació dels quals va estar protagonitzada per l'Endellion String Quartet, a la vegada que la complementava amb la versió de sis quartets més sortits de la mà de dos genis com són Mozart i lar com aquest, no hauria estat la mateixa sense l'aportació de dos cantants que mereixen -vistes les seves darreres aparicions- una més àmplia presència als teatres i escenaris d'aquí i, per què no, d'arreu. Es tracta del tenor Carles Cosías i del baríton Carles Daza. Dues grans veus que evoquen grandíssims artistes de la nostra terra i que van merèixer aclaparadors aplaudiments en cada intervenció solista que van realitzar. Tots dos van estar molt per sobre del que molt sovint se sent damunt de l'escenari sabadellenc, amb una línia de cant i unes capacitats indiscutibles que tant de bo tinguin ressò en escenaris dc més categoria. De moment, els sabadellencs estan de sort. La resta del repartiment es va mostrar equilibrat i adient per a un títol com aq uest, amb un protagonisme important del Cor dels Amics dc l'Òpera i una orquestra que sota la batuta de Daniel Martínez va tenir bones prestacions, tot i alguns daltabaixos prou evidents. Beethoven. Així, del primer es van programar els K. 465, 499 i 428 de Mozart i l'opus 131, a més dels Rassumovski, op. 59/3 i op. 59/I de Beethoven, mentre que d'Homs es van interpretar, sempre seguint l'ordre d'execució, el nLÍm. 7 compost el 1968, el Tercer. escri t el 1950, i el Quart, datat del 1956. En veritat, un recital sense cap mena de concessions per complaure al més exigent melòman, tant pel repertori escoll it com pels excepcionals artistes que el van interpretar. D'alguna manera, amb la intervenció d'aquest quartet anglès la música quartctística d'lloms va manifestar-se amb un suggestiu discurs líric, revestit dc vigorosa tensió expressiva, mentre que Mozart va desplegar-se en un ad mirable ventall de matisos, i quant a Beethoven, malgrat una certa i ocasional tendència a l'efectisme del gest i dc la dicció, en els arcs de l'Endellion Quartet ens va colpir la seva profunda renex:ió estètica i humana, unes qualitats que van lligades a l'esperit beethovcnià. 25 ili:C•);(i ,~(j OR F EÓ CATALÀ El valor educatiu del cant coral Més enllà de la música Darrerament, l'educació dels nostres infants està en primera línia de debat. Quasi la totalitat de mitjans de comunicació es fa ressò de la preocupació qu e existeix en tre mestres, educadors, pares i, fins i tot, polítics, per com s'eduquen els nois i noies i quins val ors els transmet, o els deixa de transmetre la nostra societat. I per AIDA ESPE_L_T_ __ Directora del Cor de Petits í professora de Llenguatge Musical de l'Escola Coral de l'Orfeó Català ense voler cansar el lector donant voltes entorn del tema, em permeto fer una reflexió sobre el valor de l'educació artística dels nens. Educació artística en tant que educació en el reconeixement de la "bellesa" i de l'expressió d'aquesta mitjançant l'art. Aquest tenne, "bellesa", es troba sovint desprestigiat per una exaltació del relativisme que, lluny d'educar els nois a tenir criteri, els introdueix en la més absurda de les confusions. Si tenim en compte que l'educació és la introducció del nen, de Ja persona, en la realitat que l'envolta, l'art és una eina fonamenta l en la comprensió d'aquesta rea litat, ja que és l'expressió humana més capaç de descriure allò indescriptible només amb paraules. /\questa dimensió transcendent dc l'art té un valor immens i infinitament aprolïtable en tot procés d'aprenentatge i, per tant, educatiu. L'art, com gairebé tot en la vida, la millor manera de conèixer-lo és experimentar-ne la mateixa creació. 1, entre totes les arts, la música és potser la que permet més la simultaneïtat entre experimentació i gaudi. Quan un nen canta en un cor, està pa1ticipant en primera persona de la creació en aquell mateix instant d'una cosa objectivament bella, i això, que es tradueix sovint en emoció, va configurant el seu criteri artístic i, per tant, la seva personalitat. Evidentment, també com qualsevol art, el gaudi és directament proporcional a la rigorositat del treball realitzat, i per això, una cosa tan senzilla com l'aprenentatge d'una cançó porta implícit un treball educatiu de tal amplitud que m'atreviria a qualificar-lo de global: el treball corporal, que ajuda el noi a conèixer més el seu propi cos i les possibilitats d'aquest per posar-lo al servei dc la seva veu, sabent-ne identificar i corregir les petites tensions, controlant la respiració i aprenent la manera de seure correctament als assaigs, etc.; l'aprenentatge d'un text, sovint en una llengua diferent a la materna i a vegades d'una complexitat semàntica que fa que el nen hagi de realitzar una important feina de comprensió lectora i S l®C 267 26 de memorització (aspectes tan sovint tractats de feixucs a l'escola generalista); el treballa auditiu, no només en el sentit musical del terme (afinació, fusió de les diverses veus), sinó també en el més relacional, ja que assajant s'aprèn a escoltar els companys i a seguir de prop l'evolució de l'aprenentatge propi i dels altres (això es treballa sobretot en els parcials i grups de cambra); la introducció en la història de la música d' una manera directíssima mitjançant el treball d'obres d'estils i autors diferents, sovint col·laborant amb artistes d'alt nivell (orquestres, solistes, directors, altres cors .. .), que fan que l'aprenentatge de la interpretació musical sigui encara més complet; la convivència (tant en viatges i sortides com en l'activitat diària del cor), i la consciència del valor infinit de cada membre del grup, ja que cada veu és important per al conjunt, i això, inevitablement, educa en la responsabilitat individual i en el seguiment del direc- tor o directora. Aquest, el qui està davant del grup, ha de fer que els cantaires experimentin en primera persona el desig de fer música, i això només ho aconsegueix algú que té passió per allò que fa i que, alhora, té consciència de la necessitat que té ell mateix d'ésser educat contínuament. Només així un director pot exercir una ben entesa autoritat, que no és res més que una eina indispensable en tota la producció artística i educativa d'un cor. Podria enumerar infinitat més d'aspectes paral·lels al treball de la veu que, juntament amb el llenguatge musical, són els puntals bàsics d'una escola coral, però crec que aquesta pinzellada és prou representativa de la feina que intentem fer a l'Escola Coral de l' Orfeó Català. En definitiva, intentem donar als cantaires una molt bona formació vocal i musical, però sense descuidar allò que és més important: ajudar-los perquè el dia de demà, i per què no ara, siguin una mica més feliços. Agenda gener 2007 Dissabte 13, 20.30 h. TORTOSA. Auditori. Concert per a Caixa Penedès. Otfeó Català. Mercè Sanchís, piano. Obres per a cor a cappe/la i cor i piano. Dir.: Josep VIla i Casañas. Dissabte 13, 12 h. BARCELONA. Palau de la Música. Concert d'any nou. Cor Petits, Cor Infantil, Cor de Noies i Cor Jove de l'Otfeó Català. M. Sanchís, orgue. A. Espell, E. Carrasco, LI. Vilamajó i E. Na bona, directors. Música de Nadal per a cor i orgue. Dissabte 20, 21 h. BLANES. Església de Santa Maria. Concert per a Caixa Penedès. Orfeó Català. Mercè Sanchís, piano Obres per a cor a cappella i cor i piano. Director: Josep Vila i Casañas. Per als concerts de Caixo Penedès es poden recollir útvitacions a quolse!10l de les sel'es oficines. OBRE S PÒSTUMES El g¡:an misteri de les obres ' es po s embla prou clar que escoltar una obra que porta darrere seu l'estigma de l'estroncament per causa del decés del compositor, o bé de la impossibilitat que va patir de poder-la escoltar, produeix en tot espectador una impressió partíeu lar. Hi ha molts factors que hi contribueixen, en això. En el cas de les composicions acabades per altri, s'o bren dubtes, el més elemental dels quals és com hauria pogut ser aquell final, aqueU moviment, aquelJa escena, si l' hagués pogut escriUt·e l' autor. O quin misteri inescrutable - i si cal metafísic- amaga el fet mateix de la inconclusió. Són qüestions elementals que a voltes serveixen per bastir llegendes, per obrir hipòtesis més o menys arriscades i tam bé per albirar horitzons especulatius que poden aníbar a tenir un interès enorme. El Tema que presentem en aquest número intenta fer una aproximació a aquest món tan sug- gestiu mitjançant sis compositors, presentats de dos en dos cercant el màxim possible de simetri a coetània; compositors que amb obres seves representatives de la realitat que ens ocupa configuren una mostra molt paradigmàtica. De manera més reculada Bach i Mozart, dos dels genis més grandiosos de la música universal , tanmateix prou dissemblants; també Mahler i Berg, dos creadors que des de la Viena dels anys transcendents del traspàs del segle XIX al xx iJ.luminaren la història de la música del darrer segle, i finalment Falla i Bartók, sengl es visions molt personals de l' arrelament amb llur context nacional. Com es pot veure, un recorregut extraordinàriament atractiu, afrontat amb gran rigor, que ens obre noves expectatives de consideració tant pel que fa a unes composicions determinades corn a personalitats vistes des de moments àlgids i excepcionals; per tant, al marge d'allò més conegut. ~e 267 27 Bach- ozart Entre L'art de la juga i el Requiem Una vella llegenda explica que els ciclops, personatges mitològics barbuts i amb un sol ull a la cara, eren éssers tristos. El motiu és que havien ofert un dels ulls a canvi de conèixer el seu futur. Zeus va castigar la seva arn bició condemnant-los només a saber el dia de la seva mort. Aquest relat mitològic ens pot servir per entendre l'optimisme humà que malgrat la consciència del seu caràcter efímer, desconeix el moment precis d'aquest final. per JOAN VIVES n el cas concret dels compositors, podem percebre la consciència de maduresa d'alguns d'ells quan, intuint que són en les darreres etapes creatives, s'esforcen per escriure obres que representin d'alguna manera la culminació del seu llegat creatiu. Tant Bach com Mozart esdevenen mostres de dos arquetips de maduresa que podríem definir en el primer cas de conscient i en el segon de sobtada. Els dos compositors tenen en comú el fet d'haver estat dos grandiosos artesans de la música. Compondre era l'essència de la seva dedicació professional, a diferència del perfil de músic més habitual a partir del segle XIX, per a qui compondre era una activitat important però no pas l'estricte modus vivendi. En els artesans professionals de la composició (Bach i Mozart no en son cap excepció), trobem una quantitat dc música realment important, en què al costat d'obres plenament acabades i signades, hi sovintegen esbossos de projectes inacabats, atribucions dubtoses i tot sovint arranjaments i adaptacions d'obres concebudes en un context i per a un dispositiu concret però adaptades pel mateix autor a una altra. En el cas dc johann Sebastian Bach ( 1685-1750), que arriba a um1 maduresa musical de forma conscient, resulta difícil trobar obres veritablement inacabades, sobretot quan es tracta de pàgines de proporcions importants, amb una única excepció L'art de la fuga. El fet que algunes obres tinguessin una destinació funcional, com ara les cantates, que havien d'il·lustrar sonorament les celebracions litúrgiques luteranes dels diumenges al matí, va provocar que els conciutadans i successors no sempre fossin conscients de Ja vàlua d'un material que la posteritat havia d'idolatrar. No ens sorprendria saber que, més enllà del zel dels seus fills, sobretot d'algun d'ells, a l'hora de gestionar l'herència musical del pare, alguna carnissera de Leipzig emboliqués la seva carn amb partitures de Bach després de la mort d'aquest. Això ens fa entendre la pèrdua d'una quantitat de la producció total del geni alemany. S'ha arribat a parlar d'almenys un vint-i-cinc o un trenta per cent. És cert que algunes obres ens han arribat fragmentàries (cantates i algun concert, sobretot), però això no vol dir que fossin inacabades. Tampoc no hi fa lten alguns esbossos però d' importància menor. Wolfgang Amadeus Mozart (17561791 ), de maduresa òbviament sobta- E RMC 267 28 da atenent als seus trenta·cinc anys de vida, participa en bona mesura dels trets que hem destacat, sobretot durant els anomenats anys de Salzburg. Però Ja independència patronal de què gaudirà (o potser hauríem de dir "patirà") a Viena entre els anys 1781 i 1791, li comportarà en alguns aspectes un tarannà de compositor romàntic avant allètre. Particulannent en la mesura que dependrà essencialment de les seves composicions per a la subsistència. També del seu vessant d'intèrpret i en molt menor mesura de les classes que va poder donar, vessant aquest darrer que no el va atraure mai. Més enllà de lot, un seguit d'obres menors perdudes. moltes de l'etapa dc joventut, trobem també algunes obres que haurien estat significatives i que van quedar inacabades. En aquest sentit, són especialment significatius dos projectes d'òpera sorgits el 1783 després del gran èxit del singspiel El rapte en el Serrall i que va representar la consolidació de la seva popularitat a Viena. Ens referim Lo sposo deluso i L'oca del Caire, de les quals conservem els fragments deixats pel compositor. Contemporània en el temps d'aquests dos títols és l'antològica Missa en Do meno1~ la més gran missa que Mozart va escriure mai. Aquesta partitura anava destinada ser interpretada a la catedral de Salzburg amb motiu de la visita que Mozart i la seva dona van fer al seu pare i la seva germana al petit principat. Mozart va prometre a Constanze que per a aquella ocasió escriuria una missa solemne en la qual ella mateixa també intervindria com a cantant. Mozart no va tenir temps dc completar l'obra en el moment de la visita, però en qualsevol cas això no ha estat impediment perquè la posteritat l'hagi convertida en una de les obres indiscutibles del gran repertori sacre. Com a curiositat, potser cal afegir que entre les obres menors inacabades de Mozart, hl trobem una peça per a veu i piano titulada Bardengesang au[ Gibraltar (Cant de la presa de Gibraltar) sobre text del poeta i bibliotecari vienès Johann Nepomuk Cosmus Michael Denjs. Una admiradora hongaresa del poeta va demanar a Mozart que posés música en aquesta oda que canta la victòria anglesa sobre els espanyols l'any 1704 arran de l'ocupació de Gibraltar, l'antiga Calp. Tant Bach com Mozart van coincidir en el fet de deixar inacabades sengles obres mítiques. U n punt en què coincideixen els dos genis és en el fet de deixar una obra mítica inacabada. En el cas de Bach va ser el seu L'art de la fuga, tot un repte per a un compositor que en la darrera dèca· da de la seva vida decideix posar a prova la seva capacitat contrapuntística després d'haver enllestit obres que podem considerar en una línia semblant, com són les Variacions Goldberg (1742) i l'Ofrena musical ( 1747) escrita arran d'una visita al palau de Potsdam. El fet de pertànyer a l'anomenada Societat Mitzler de Leipzig al costat d'altres pensadors, humanistes i científics del moment, sembla haver estat el detonant d'aquest projecte que va ocupar Bach durant quasi la darrera dècada de la seva vida i que, primer la ceguesa i després la mort quasi sobtada l'estiu dc 1750 van impedir-ne La conclusió. Bach va deixar incompleta una mítica fuga triple de la qual sempre es diu que l'autor volia completar fent aparèixer les 4 notes derivades del seu cognom en la nomenclatura germànica (Si bemoll, La, Do, Si natural) com a subjecte de la fuga final. En el cas de Mozart, el seu cant del cigne va ser, com tothom sap, el Requiem. Tot i que Mozart n' havia rebut l'encàrrec anònim l'estiu de 1791, la manca de motivació a escriure una obra com aquella barrejada amb un esquer tan pode- a rós com era el treball en La flauta màgica, entre altres obres... , va propiciar que ni la bona quantitat de diners que li van oferir per fer-lo l'incentivessin a posar-s'hi de ple fins que la malaltia final ja havia començat el seu camí inexorable. Mozart va morir la nit del dilluns 5 de desembre de 1791, tot deixant escrits en el darrer moment només els 8 primers compassos de l'inspirat "Lacrimosa". A diferència de la darrera fuga de Bach que va quedar inacabada, el Requiem de Mozart el va enllestir finalment Franz Xaver Sussmayr. Acabades o inacabades, aquestes obres, com també d'altres, són veritables patrimonis de la humanitat. Potser en aquests casos sí que cal no oblidar la gran lliçó de pintors com Joseph M. W. Turner, que posen en crisi el concepte d'acabat o inacaba t en una obra d'art, ma lgrat que sigui per l'adveniment sobtat i afortunadament incert del darrer sospir. er- Testaments en plena joventut Ni Gustav Mahler (7 de juliol de 1860-18 de maig de 1911) ni Alban Berg (9 de febrer de 1885-24 de desembre de 1935) arribaren a superar els cinquanta anys. Des de la nostra perspectiva, amb una mitjana de vida moll més elevada, aquestes ens semblen ara vides truncades. lier CARLES GUINOVART i RUBIELLA ant l'un com l'altre vivien el moment àlgid de la seva producció i e ra intens i prometedor el seu impu ls creador. Mahler, començada una Simfonia núm. JO que. com Beethoven, no arribà a cloure; en el cas de Berg, la nova experiència d'una òpera dodecatònica com és Lulu ha esdevingut, malgrat la seva extrema complexitat, una obra mestra del teatre líric, composició només interrompuda per crear, a ixi mateix com a obra pòstuma, el Concert per a violí "ala memòria d'un àngel", composició dedicada a Manon Gropius, filla d'Aima Schindler (anterior esposa de Mahler) i Walter Gropius, que moria als dinou anys, comiat afectuós que havia d'esdevenir també profèticament-sense ser-ne ell conscient- el seu propi cant del cigne. Sembla que Gustav Mahler sentia recel d'escometre la seva Novena Simfonia. Quan després de l'apoteòsica Vuitena. coneguda com la "Simfonia dels mil". es va plantejar l'obra simfonicovocal següent, aquesta no fou la Novena Simfonia, sinó el magnífic Cant a la terra, cicle de lieder d'inspiració xinesa, el darrer dels quals pren una tal dimensió, dimensió simfonicofilosòfica, que supera per si sol el conjunt de tots els anteriors moviments, en una concepció pessimista de la vida. Però malgrat tot. malgrat les fortes supersticions, arribarà a consumar la formosa i extraordinària Novena, aquella o bra amb què Gcorg Solti ens féu tocar el cel, al nostre Palau, en la seva darrera aparició entre nosaltres, poc abans del seu tras pàs definitiu. Però així també com Beethoven començà simpleme nt la seva desena, la Desena Simfonia de G. Mahler quedà fatalment interrompuda per la daga de la Parca, tot deixant escrit el desconcertant "Adagio" que llinda ja amb els nous temps i anuncia s ubtilment e ls nous corrents de la Segona Escola de Viena. T RMC 267 El facsímil de la partitura manuscrita mostTa, en els altres moviments, una escriptura febril i precipitada amb exclamacions als marges de la pàgina, referents a l'amor que sentia per Alma. Una vegada més s'acomplia allò que es volia evitar, com si la s uperstició i la mateixa por propiciessin, en secreta invocació, la fatalitat del destí. Es podria dir que l'escrúpol, en el seu cas, hagués pogut tenir alguna justificació: s'explica que quan escrivia els Kindertotenlieder, aquelles doloroses ca nçons dedicades als nens morts, Alma l'advertí: "Gustav, tens dues criatures radiants i plenes de vida... Tocant aquesta temàtica ¿no deus estar temptant el Destí?" ... Poc temps després moria una de les seves filles estimades(!). En aquell temps les filosofies preexistencialistes derivades del pensador Sorcn Kierkegaard feien més acusada la presciència de la mort com a part integrant de la vida. Sobre això. tota l'obra de Mahler traspua, d'una manera o altra, aquest sentit de la transcendència. Sigui en el "Oh, Mensch" de la Tercera Simfonia, sobre textos de Nietzsche, o en el mateix "Faust" de la immensa Vuitena, o en "Der Eisame im Herbst", segon lied de Das Lied von der Erde, o en el decadent "Adagiello" de la Cinquena, tan adequat per vertebrar la magistral pel·lícula Mort a Venècia de L. Visconti, altra vegada la mort i la deperdició, com a esperit de l'època. que tan bé va saber renectir Thomas Mann en la seva novel·la, Mahler ens parla sempre des d'una música plena de contingut A lban Bcrg. Es pot pa rlar d'afinita ts entre els dos grans composito rs pertanyents a dues generacions consecuti ves, dos esperits fo rtament marcats pel lied i la lite ratura. Per això és tan fTeqüent, en la seva producció, la presència de la veu, una veu que ens parla des de la profunditat dels poemes i que si bé mostra la intensitat continguda en Ics parts aparentment tranquil·les, queda dimensionada pel gran poder de la música que l'embolcalla. 29 GUSTAV MAHLER I ALBAN BERG JOHANN SEBASTIAN BACH I WOLFGANG AMANDEUS MOZART MANUEL DE FALLA RMC 267 A més a més, en Mahler, per carregada que estigui, la seva orquestra resulta sempre transparent. El seu contrapunt se segueix amb netedat gràcies als seus relleus tímbrics sempre posats en evidència. Aquesta preescola de Viena mahleriana havia d'ésser també un gran estímul per al jove Berg, que modela el seu timbre orquestral a partir de la gran lliçó simfònica, en part, del seu predecessor. No es comprendria altrament la força expressiva de moments sublims com els del duo d'amor entre Alwa (fïll de Schon) i Lulu, acabat el segon acte, sense oblidar la magnificència sonora, fruit d'una construcció que es podria considerar catedralícia, per l'extraordinària planificació compositiva. ulu és una òpera que ha marcat una monjoia, es diria que insuperable, en la història del teatre líric i, per tant, el seu record no és només la fita de l'obra inacabada d'un gran compositor, sinó, per aquest mateix fet. el moment sublim d'una autèntica creativitat quant a innovadora experiència. Si és ben cert que A. Schonberg escriu per aquells mateixos anys, o poc hi falta , la també immensa aportació del Moses und Aron, un altre dels testimonis colossals i sense precedents pel que fa referència al llenguatge dodecatònic (una obra escrita en part a Barcelona. com consta en la placa de la baixada de Briz, i en la qual estava inicialment previst un tercer acte, del qual no va arribar a escriure la música), la força, subtilesa i varietat que es dóna en Lulu (el realisme del batec progressivament accelerat del cor a la monorítmia, expressió dramàtica que mena al suïcidi del pintor), la seva gran sug-gestió i la plasmació d·un món sonor en el qual, com també en el Wozzeck, es donen cita totes Ics formes musicals en més de cinquanta apartats. Des del cànon a la cavatina, passant per la im-mensa sonata que, com una gran volta arquitectònica, vertebra els diversos actes per mitjà del personatge de Schon, un dels seus principa ls protagonistes mostra quelcom d'inèdit, tot i que, fet i fet , concilia novetat i tradició. En no poder disposar ara de massa espai per argumentar totes aquestes idees, em permeto remetre el lector als L 30 BÉLA BARTÓK comentaris que vaig escriure aquest any en el programa de mà de l'òpera Wozzeck del nostre Gran Teatre del Liceu (obra que resultà francament malmesa per la manca de comprensió de l'esperit poètic, trepitjat per la negativa i equivocada posada en escena d'un regidor el nom del qual prefereixo oblidar), en què es vincula composició i poesia, per bé que pugui ser una poètica social i fins i tot de baixos fons. Així també l'extens article que vaig escriure en aquest mateixa "Revista Musical Catalana" (núm. 29, el març de 1987) sobre Lulu, amb motiu de la seva estrena, en versió completa, el6 d'abril de 1987 dirigida per Friedrich Cerha, el també compositor que acabà el tercer i últim acte. Les sis diferents maneres de cantar que postula per exemple des del recitatiu, Sprechgesang, !ïns a arribar al bel canto són una breu mostra de l'envergadu ra del projecte i de l'avenç, arriscat però noble d'una òpera única des de molts punts de vista en el segle xx. I Concert de violí, l'encàrrec del qual Berg desestimà en una primera instància, fou finalment acceptat en qualitat d'homenatge, en rebre la notícia de la tràgica mort de Manon. Berg, que escrivia -en pensar molt Ics obres- amb una certa lentitud, escrigué el concert en pocs mrsos, sota els efectes d'un gran xoc emocional. Aquesta mena de rèquiem, escrit en quatre seccions, si bé en dos moviments: I) andante-allegretto; IJ) allegro-adagio. aporta una arcada lírica en què el violí, com en el "Benedictus" de la Gran Missa Solemne de Beethoven, deambula com un àngel en els espais siderals dels registres més aguts i depurats de l'instrument, després de la citació expressa del coral de Bach "Es ist genug"! ("És suficient! Quan tu vulguis Senyor, rep-me en el teu Regne"), ja cap al final de l'obra, com si la mateixa coda representés a peu pla l'entrada al Paradís. Aquest Concert per a violí "a la memòria d'un àngel", que fou estrenat -com ja és sabut- al nostre Palau de la Música l'any 1936, poc abans d'esclatar la Guerra Civil Espanyola, és un dels concerts de violí més valorats i difosos entre la producció de concerts del segle xx. E LapreEscola de Viena va ser un gran estímul per al jove Alban Berg. Dues maneres diferents de viure les Amèriques Moltes de les obres inacabades estan relacionades amb les circumstàncies personals; la mort deixa a mitges el que els autors havien in ten tal fmalitzar, sovint lluitant conn·a el temps. I el problema plantejat és si es poden inlerprelar com estan o cal continuarles per poder ser interpretades. E versió. la coneguda com a '"versió de Lucerna", en què suprimeix alguns fragments propis i dóna a l'obra un equilibri forma l més gran. Com comenta Edmond Colomer, "encara que el colorisme i l'exuberància que caracteritzen la paleta orquestral de Halffter 110 coincideixin amb l'austeritat pròpia de/llenguatge de Falla, vull insistir més en la coincidència de valors més que 110 pas en les possibles divergències entre run i l'altre··. ap a Buenos Aires. Nombrosos artistes de l'Europa de la dècada dels anys trenta fugen cap al continent americà -el motiu és sempre el mateix, la 1·epressió i la violència. El 1933 i posteriorment el 1934 Falla i la seva germana María del Carmen viatgen a Mallorca per fugir del desori social. Els esdeveniments cada vegada aniran a pitjor, fins que el dia 19 d'agost de 1936 García Lorca és assassinat; la crueltat de la guerra es manifesta plenament. Llavors, Falla, que havia tornat a Granada, comença a treballar en una obra dc grans dimensions. Per l'octubre del 37 Falla sol· licita un pressupost per construir un refugi antiaeri, sembla que creu que d'aquesta manera també pot protegir els manuscrits de la nova composició, l'Atlàntida. Els mesos passen, el setembre del 1939 el compositor no veu la fi de la violència i la misèria. Per sort, des de Buenos Aires li arriba la proposta de dirigir diversos concerts al Teatro Colón. El setembre de 1939 Falla i La seva germana viatgen cap a l'Argentina; a les maletes, hi va la nova partitura. Mesos després estrena la suite Homenajes. La darrera residència de Falla i la seva germana va ser Los Espini llos al poble d'Alta Gracia. El compositor, dèbil i malalt, rep algunes visites i intenta anar avançant la que sap que serà la seva última composició. Per mitjà d'algunes cartes podem veure les dificultats per treballar i el seu estat de salut; en una carta de l'any 1946 dirigida al seu deixeble Ernesto Halffter, Falla explica que no voldria actuar contra la seva consciència i abandonar l'Atlàntida, a la seva ·'pobre Atlàntida". El mateix any Falla mor, i la darrera gran obra resta inacabada, obra que havia començat a esbossar l'any 1927. Els dubtes s'inicien, cal acabar l'obra? Qui ho ha de fer? Fina lment els hereus decideixen que Ernesto Halffer posi mans a l'obra. El procés finalitza amb l'estrena al Gran Teatl·e del Liceu de Barcelona el novembre de 1961 dirigida pel mestre Eduard Toldrà. Com expliquen amb detall Enrique Franco i Edmond Colomer en el text que acompanya l'enregistrament en CD editat per Auvidis, som davant una partitura amb fragments acabats, d'altres amb la veu escrita i anotacions per a la insh·umentació, i també amb trossos breus sense continuïtat. Després de la primera versió, el mateix Halffter va fer-ne una altra ap a Nova York. Pocs mesos després del viatge de Falla també trobem un altre gran compositor europeu dalt d'un vaixell en direcció al continent ameticà. Les fotografies ens mostren el mateix: un artista en l'última etapa de la seva vida, malalt i solitari, que mira el mar des de la coberta i que fuig d'una Europa embogida. A Washington amb el violinista Szigeti interpreta un concert amb les seves composicions; l'acollida hi és molt freda. De totes maneres, pot establir algun contacte amb universitats abans de tornar a Budapest per preparar l'exili definitiu. Les primeres setmanes les coses no van del tot malament: doctor per la Universitat de Columbia . treballs d'investigació de folklore, alguns concerts. Els mesos passen i les relacions amb la universitat es refreden, la borsa de tTeball fina litza i les seves estrenes causen una certa indiferència. Per intentar redreçar la seva situació l'editor anglès Ralph Hawkes li gm-anteix 1.400 dòlars perquè en un termini de tres anys escrigui el setè quartet, també el viola escocès William Prinrose li encarrega un concert per a viola. Bartók decideix començar a treballar en el concert, mentre que a poc a poc el seu estat de salut empitjora. L'any 1945 porta una bona noticia, des de la llongria alliberada arriba finalment un reconeixement, Bartók és nomenat senador del nou Parlament hongarès. De totes maneres la pneumònia ja s'ha manifestat i el compositor no té possibilitats de recuperar-se. Altra vegada l'ombra d'un fatal destí s'abat sobre Bartók, i mai no podrà tomar a la seva Hongria. A partir d'aquest moment un personatge pren el relleu, el seu amic libar Serly és qui haurà de recollir els esbon-anys i els fragments dispersos per refer el Concert per a viola. És molt difícil saber on acaba Bartók i comença Serly, la seva habilitat i el profund coneixement de la personalitat de l'autor li van petmetre crear una obra coherent i dins de l'estil de Ics últimes obres escrites en el període americà: lirisme clar i melangiós i orquestració continguda. Una altra partitura va quedar sense acabar, el Tercer Concert per a piano, obra que contrasta amb els anteriors, també com en el de viola, pel lirisme i l'abandó de ritmes incisius, l'obra dedicada a la seva esposa Ditta va ser quasi acabada, només va caldre que el mateix Serly orquestrés els catorze compassos finals; en aquest cas una breu intervenció que no canvia el resultat final. Aquest concert sembla mirar enrere amb enyorança per un passat que no podem oblidat~ el passat dels grans mestres com Bach o Mozart, passat que també va incidir en la darrera etapa creativa d'altres grans autors com Richard Strauss. per JESÚS RODRfGUEZ PICÓ ncara una altra qüestió: com podem saber el que és de l'au tor i el que s'hi ha afegit. A vegades el que s'afegeix té més durada que l'escrit original (els intents no sempre reeixits d'acabar la Desena Simfonia de Mahler), en d'altres volgudament es crea un contrast d'estils (la versió realitzada per Luciano Berio del Turandot de Puccini). Tant Falla com Bartók van deixar obres inacabades, i el procediment dels continuadors va ser respectar al màxim els estils i els procediments i intentar acabar les obres sense que s'hi notessin els afegits. C C RMC 267 31 RETRAT 1.\li(jl.,;i!r;l Sebastian Weigle és un director d'orquestra que sap d'on ve i cap on va. La seva sòlida experiència, prim er com a instrumentista i despr és com a director de l'Staatsop er de Berlín gràcies a l'impuls del mestre Barenboim, s'ha demostrat també al capdavant de la direcció artística del Gran Teatre del Liceu aquests últims cinc anys. La seva carrera comença una nova etapa a l'Òpera de Frankfurt, i ho fa deixant un rastre molt fructífer i satisfactori a la nostra ciutat i a molts altres teatres del món. astian • I®C 267 Uinstint de la direcció per MÒNICA P'A'CiÈS i SANT ACANA -Quina perspectiva té d'aquests anys passats a Barcelona com a director ar· tístic del Gran Teatre del Liceu? -No sé per on començar, però diria que el meu primer sentiment va ser quan vaig venir per primera vegada amb La flauta màgica, l'any 2000, sense poder fer cap assaig; no coneixia ningú de l'orquestra, no l'havia escoltada mai, no sabia quina qualitat tenia. Però vaig tenir una molt grata sorpresa, hi cantaven veus excel·lents: trobo que és una molt bona idea convidar-hi grans can· tants del món. La manera com es trebaJJa per temporades m'agrada, perquè pots desenvolupar la qualitat molt més i en cada funció. En molts altres teatres d'òpera tens dos o tres cast en l'orquestra, tothom canvia, no tens mai els mateixos, no saps mai qui hi ha. A Aie- manya és un sistema força estrany, i no importa si no fas gaires assajos. Una vegada tenia una estrena que era La flauta màgica i vaig cancel·lar els assajos amb l'orquestra sola, perquè era tan gran que estic segur que en cada funció hi hauria músics diferents; era inútil. Tothom coneixia ja La flauta màgica i només calia que sabessin les meves idees perquè les anotessin a la partitura. Així vam poder aprofitar el temps tots plegats per a altres coses. 33 I®C 267 34 -¿Així que a Alemanya no es fan gaire bé assajos amb l'orquestra? -No, és perdre el temps. Només necessito els assajos amb els cantants i els decorats, perquè, és clar, la majoria són noves produccions. Aquí al Liceu he pogut tenir la mateixa orquestra des del primer assaig rins a l'última funció. Tampoc no necessito tants assajos, perquè sempre hi ha els mateixos músics. Tots saben el que vaig dir el dia anterior, i puc tenir un resultat molt bo de seguida. L'únic que trobo a faltar aquí, que és una de les raons per les q uals va ig a Frankfurt, és poder ten ir una company ia d'òpera sencera, amb els cantants i tot, amb un contracte fix, i amb ells creem el repertori. l amb l'intendent podem anar creant el repertori amb els cantants de què disposem. I no només dir: vull dirigir això, vull dirigir allò: qui ho cantarà? És un sistema diferent. Pots desenvolupar l'orquestra, els cors i els cantants. M'agrada molt l'educació de tot, poder disposar d'una bona base, que ja et ve donada, i llavors només depèn del llenguatge del cos. -¿La producció de l'òpera està més unificada? -Aquí m'agrada molt dirigir, no voldria que se'm malinlerpretés. Puc treba llar amb Plac ido Domingo, amb molts i molts cantants famosos, això és fantàstic poder-ho fer de tant en tant, i sortosament aquí disposem dels diners, cosa que moltes vegades no passa a Frankfu rt o a alt res teatres d'Alemanya. A Frankfurt fem funcions de ga la, això sí. A Munic, a Hamburg, a Oresden sí que poden pagar-ho. Gràcies a Déu que no tothom és un divo o una diva ... ! Perquè hi ha grans figures que són insuportables, no sé per què. Em va sorprendre que Domingo fos tan planer, tan senzill. -Què fa quan es troba un cantant difícil de tractar? -Procuro anar amb molta calma, molt relaxat, i li dic que m'agradaria tenir una altra idea d'una cosa i li explico el perquè. És important explicar les raons. Llavors, nonnalment em diuen que han fet moltes vegades aquella òpera i que mai ningú no els havia fet aquell comentari. 1 jo procuro dir-los on han cantal una nota malament, i s'adonen que jo tinc raó i baixen els fums. M'agrada molt aquesta feina. -Vostè va ser primer trompa abans de fer-se director. T é un punt de vista de la veu molt instrumental, ben segur... -Sí. és clar. Això ajuda molt. Em sap greu pels directors que només són pianistes, penso que és una limitació. No tenen cap experiència de com treballa i se sent una orquestra quan hi ets assegut al mig. Necessiten sempre infor- Com m és es dirigeix, m és fort has de ser. Tinc ganes de veure com dirigiré d'aquí a vint anys. Els directors es jan m és interessants amb l'edat. mació dels altres. Vaig estar quinze anys com a primer trompa dc I'Staatsoper de Berlín. Són molts anys! Després de vuit anys, volia deixar-ho, però llavors va venir Daniel Barenboim a Berlín i vaig aprendre moltíssim amb ell. Va ser ell qui em va donar l'oportunitat de ditigir i gràcies a això vaig poder gaudir encara més de tocar amb una orqucsh·a. -Sé que també és músic de jazz ... -Sí, durant deu anys vaig formar part d'una formació que es deia Viel-harmonie ("Molta-hatmonia". en comptes de "Fila-harmonia"). Va ser una etapa molt interessant. -¿Ja tenia la idea de dirigir, llavors? -Sí, estava una mica forçat pel meu pare i pel meu oncle. El meu pare era músic de capella i el meu oncle és també director, i tots dos em deien que tenia dots expressius per dirigir. I vaig pensar que potser seria un bon pas, i ho vaig començar a provar. I vaig anar a poc a poc, pas a pas. Va ig anar aprenent a mesura que anava dirigint. -¿D e Barenboim, em podria concretar quines idees fonamentals n' ha après? -És un gran personatge, en general. Com utilitzar el cos, el llenguatge del cos. És molt útil com fer que l'orquesh·a reaccioni de la mateixa manera en el mateix segon, en un subito pianis- simo, per exemple. La manera tan forta com treballa. Recordo quan jo tocava a l'orquestra, que va treballar una peça de Schèinberg, en un fragment que durava un minut i hi vam estar quaranta, només per aquest minut. "No així, no ... " i una i una altra vegada. No teníem prou assajos per treballar tota l'obra, que durava trenta-cinc minuts. Però el secret era que ho va fer aquella vegada i els músics ho vam haver de transportar a tota l'obra. Cada fragment sonava millor gràcies a la quantitat d'i nformació que ens va donar en el primer assaig, al principi de tot. Vaig dirigir la meva primera òpera, La flauta màgica, amb I'Saatsoper gràcies a l'oportunitat que em va donar Barenboim i fèiem I'EO (Escenario 0rkestra), llavors e ll em va deixar diligir mig acte; era la pdmera vegada per a mi, n'esperava algunes clÍtiques, evidentment. Jo li vaig fer diverses preguntes i ell només em va dir: "Bé, bé, tot estava bé". Però jo no m'ho creia, era impossible que la primera vegada ho fes tot bé. "No el preocupis", em va dir "demà o demà passat tindràs una altra oportunitat i ja intentaràs trobar-te a tu mateix, vindrà tol sol. En general, el que has fet eslava fantàstic". Jo no estava gens content, perquè jo volia saber més, sóc molt crític amb mi mateix i amb e ls meus col· legues també. -És a dir que Barenboim el va empènyer a continuar. -Sí. e l q ue em va dir aquell dia ho vaig comprendre m olts anys després. Tenia raó, acaba arribant. De vegades cridava "massa fort" o "massa ràpid'' i tot això viatjant com un boig de Chicago a Berlín, tres cops a l mes; increïble! Reconec que això no és vida per a mi ... I una vegada, abans de marxar, em va dir: "No destrueixis la meva peça." jo li vaig contestar que ho faria el millor possible. I llavors vam fer Rheingold i em va oferir de dirigir el primer assaig amb l'orquestra. Després vaig h-eballar amb les seccions i després vaig fer dos assajos tots junts. Barenboim, que tenia cinc assajos amb l'orquestra i només en va fer dos, en va cancel·lar tres, perquè va trobar que l'orquestra ja estava ben preparada. Això em va donar molta satisfacció. Així va començar la idea de dirigir Wagner. Els assajos per seccions, aquí al Liceu, són més reduïts i això no ho trobo bé, preferiria tenir-hi tres hores seguides. -D e fe t, vostè va començar a dirigir Wagner molt aviat. -Sí, és veritat. És la meva cultura, la meva llengua, i m'agrada moltíssim la música de Wagner. Va ser per casualitat, també. Barenboim em va dir: "Per què no et quedes aquí, tenim la millor orquestra, els millors cantants... " RETRAT i.1,ii(jl0f;11(1 Sebastian Weigle té un tracte molt cordial, franc, obert, allunyat del tòpic del caràcter fred dels alen1anys. No obstant això, com a alemany, transmet un ordre mental, una claredat en el discurs, una expressió que busca el rigor en el pensament. Quan parla de música, cada paraula declara la seva passió per aquesta art, la seva proftmda vocació. I, per sobre de tot, una experiència que encara té la força de la joventut, l'entusiasme pel descobriment, p er l'aprenentatge. Un alemany submergit al món llatí, assolellat, sovint caòtic, tot i l'aparent cartesianisme català, que ha sabut posar-se a la butxaca el públic barceloní curiosament amb el més genuí d'Alemanya, amb la música de Wagner. E. GUILLAM ET I va ser una molt bona decisió. Feia setanta funcions a l'any, només a I'Saatsoper, i després a altres llocs: Sydney. Viena, Tòquio .. . Llavors vaig fer Wozzeck, amb la q ual vaig fe r una lla rga preparació. -¿Creu que hi ha una gran diferència entre els músics germànics i els del nostre país? -Sí, moltíssima di ferència. )o vaig anibar aquí amb la meva mentalitat alemanya de fer les coses amb eficàcia i de seguida i em contestaven: "Tranquil, no es preocupi. " Aquí hi ha molta més burocràcia que a Alemanya. Aquí tot necessita el seu temps. ·1 en l'aspecte musical, ¿va trobarhi un gran contrast? -Aquí les persones són extremament amables. Les relacions són més properes, més cordials. També són orquestres més internacionals, no tant com les alemanyes. Si una persona de fora té més bon nivell, cal agafar-la. Si tenen el mateix nivell, llavors preval el músic català o espanyol. Al Metropolitan vaig tenir un parell d 'assajos i recordo que ten ia dotze contrabaixos ... ! Tocava tota la pla ntilla de cop ! Però com que el teatre és tan gran, amb dos mil seients, també vaig have r de posar més violins. dotze en comptes de sis o vuit; en aquell cas feia falta. Si no, no hau· ria sonat bé. -¿El seu caràcter ha de canviar d' una orques tra a l' altra? -Com més es dirigeix, més fort has dc ser. Tinc ganes de veure com di ri- giré d'aquí a vint anys. Els directors es fan més interessants amb l'edat. Com Carles Kleiber o Karajan o Toscanini. Ara que hi ha tants revivals dels grans directors, et fixes que dirigien sense fer gairebé cap movime nt , són molt més concentra ts. -Ara que ha esmentat Kleiber i Karajan, ¿són els seus referents? -Sí, els meus àngels són Celibidache, Kleiber i Barenboim. -Dirigir òpera i dirigir música simfònica: quina proporció hi ha en la seva carrera? -Quan dirigeixo massa òpera, trobo a faltar la simfònica i a l'inrevés. Al Liceu crec que fem pocs concerts. Sé que és una qüestió econòmica, però es podria resoldre traient alguna òpera o convidant-hi gent i anant de gira. És tan important per a una orquestra presentar-se a l'escenari... L'orquestra de l'òpera està sempre al fossat, és molt avorrit. Jo sempre faig algun canvi per estimular. És important que se sentin relacionats amb el que estan tocant, amb l'acció que passa a l'escenari. -Les posades en escena que volen tenir una estètica innovadora, ¿són còmodes, en general, per a la direcció? -Oh, no .. . ! M'agrada molt aquest Wozzeck de Calixto Bieito, o 1'/domeneo de Nikolas Bridas, que el situa en una guerra civil i en l'atac de Madrid ... Evidentment, tothom es demana si té a veure amb Mozart. Però penso que ara ja s'ha acabat el temps en què s'havia de fer sempre recreant l'època. De ve- gades el públic hau tia de veure dues vegades l'obra. Per exemple. amb aquest Jdomeneo, fins al tercer acte no copses el que ens vol dir l'escena. Les coproduccions són una molt bona idea. joan Mata bosch té molta cura a l'hora d'escollir les noves p roduccions. -¿Creu que l'òpera gaudeix de bona salut? -Sí, crec que sí. Si a molta gent que està fent cua per anar al cine se'ls donés una entrada per anar a l'òpera, segur que hi anirien. Però anar a l'òpera no es decideix d 'un moment per l'altre. com es fa sobretot amb el cine. Ningú no decideix d'anar a l'òpera el mateix d ia. S'ha d'anar educant la gent a agafar aq uest hàbit. -Polset· a Alemanya h i ha més pro· babilitats que passi... -Sí, segu rament. Com deia abans, és important fer concerts benèfics, programes per a l'educació musical. -Com veu aquest nou per íode a Frankfurt ? -No puc combinar els dos llocs més enllà d 'un any. El repte de Frankfurt és Ja relació que tinc amb el gerent, Bcmd Loebe, i amb Ja seva idea de crear repertori per als cantants, per a la companyia estable del teatre. Cada vegada tenim menys d irectors, a Alemanya. )o ja tenia la intenció de tornar a Alemanya. Pensava que a Barcelona hi podria passar un màxim de deu anys, perquè m'encanta la gent, la cuina, el sol. .. Tantes coses! És una gran sort treballar aquí. ~e 267 35 Fòrum de debat I Patrimoni cultural I Seguretat i prevenció -winterthur }lmdact6 winterthur ~ \..,v EL MES DE GENER, A L'ABAST 1 ü r ~ PRECRfTICAi i,ii(jiJiir;l ~-0 :?.~~1'_ _ _ __ __ ;.:.;,:=~ ,;:;:,7 ; .,.~ ~~ _ Conste l·lació,.,d e recital s de grans cantants a Barcelona per MERCEDES CONDE PONS PALAU 100. Violeta Urmana, soprano. Jan Philip Schulze, piano. Wagner, Strauss, Rakhmàninov, Puccini, Ponchielli i Verdi. PALAU DE LA MÚSICA. 22 DE GENER DE 2007 (21 h). J ust després d'interpretar el rol ptincipal de l'òpera Aida al Teatre dc La Scala de Milà, la soprano lituana Violeta Urmana toma a Barcelona -aquest cop en la temporada Palau I~ per oferir un recital amb piano i delectar el públic barceloní, retut ja al seu art després de la meravellosa Kundry que va interpretar al coliseu de les Rambles, juntament amb l'inextingible Placido Domingo en el Parsijàl de Wagnet: J precisament amb Wagner s'iniciarà el recital del 22 de gener al Palau de la Música, concretament amb els coneguts com Wesendonck Lieder, cinc cançons amb text de Mathilde Wesendonck, amb qui Richard Wagner va mantenir una llarga amistat a mig camí entre l'amor platònic i l'estima fra tema I, mai del tot resolta i profundament enigmàtica als ulls de la història. Els Wesendonck Lieder, com no podria ser d' una altra manera tenint en compte la relació especial entre Mathilde i Richard, presenten la música de la gran òpera romanticomística Tristany i /solda, els personatges de la qual van sorgir probablement modelats a imatge i semblança d'ell mateix i la seva estimada Mathilde. El recital continuarà amb sis cançons de Richard Strauss, entre les quals es podran sentir de tan conegudes com Cacili e o Frühlingsgedrange. ja en la segona pan, Rakhmàninov prendrà el relleu de la mà d'evocadores i embiiagadores cançons, com el conegudíssim Vocalise. l per fer honor al gènere en què més es prodiga i amb què més èxits recull, sobretot en la seva nova etapa com a soprano, tres àries d'òpera italiana: "Vissi d'arte" de la Tosca de Puc- RECITAL SlMON KEENLYSIDE, barlton. Julius Drake, piano. Rlmski-Kórsakov, Glazunov, Vassiliévitx, Rakhmàninov, Brahms, Schubert, Poulenc i Ravel. LICEU. 29 DE GENER DE 2007 (20.30 h). RECITAL DANIELA BARCELLONA, mezzosoprano. Alessandro Vitiello, piano. Rossini, Tosti i d'altres. LICEU. 31 DE GENER DE 2007 (20.30 h). n dates properes al recital de la soprano Violeta Urmana, dos altres grans cantants dc carrera mundial, com són el baríton britàn ic Simon Keenlyside i la mezzosoprano italiana Daniela Barcellona oferiran al Gran Teatre del Liceu un recital amb dos dies de diferència. Tots dos cantants hi ban debutat en les dan·eres temporades amb un gran èxit de ctítica i públic: el primer, cantant el paper principal de l'òpera francesa Hamlet l'octubre del2003; la segona, com a Ar- E sace en la Semiramide de Rossini de la darrera temporada. Simon Keenlyside va néixer a Londres i abans d'estudiar ca nt a l Royal Northern College of Music, va estudiar Zoologia a Cambridge. Va debutar a Hamburg com a comte d'Almaviva de Les noces de Figa ro de Mozart, i des de llavors a tots els escenaris importants arreu d'Europa i al Metropolitan de ova York, com a intèrpret d'un ampli repertOti opelÍstic. En l'àmbit dellied du a tenne també una imporiant tasca, com cini, "Suicidio!" de La Gioconda de Ponchielli i "Pace, pace, mio Dio" de La forza del destino de Verdi. Urmana inicià la seva carrera com a mezzosoprano, tot destacan t en rols com el de Kundry del Parsifal o la princesa d'Èboli del Don Cario verd ià. El 2002 debutà com a soprano amb el paper protagonista d'lphigénia en Aufide de Gluck sota la direcció de Riccardo Muti, i obrint temporada a La Scala de Milà. Des d'aleshores ha interpretat amb èxit els rols del gran repertori per a soprano dramàtica: Maddalena di Coigny d'Andrea Chénier de Giordano, Lady Macbeth de Macbeth de Verdi, lsolda de Trista ny i !solda de Wagner, La Gioconda de Ponchielli, Leonora de La forza del destino de Verdi, Tosca de Puccini i Ariadne au[ Naxos d'Strauss, sota la direcció d'importants directors com Claudio Abbado, Daniel Barenboim, Riccardo Chailly, )ames Levine, Fabio Luisi, Zubin Mehta o Simon Ratlle. En aquest recital l'acompanyarà al piano l'alemany jan Philip Schulze, a lumne en el repertori liederístic del prestigiós pianista Helmut Deutsch i el baríton Dietrich Fischer-Dieskau. A Espanya és conegut principalment per ser el guanyador del segon premi i el Premi Rosa Sabater del Concurs Internacional de Piano de jaén l'any 1998. Des de llavors hi ha tomat en diverses ocasions com a solista o en grups de cambra. A Barcelona se'l va poder sentir, fa justament dos anys, en el darrer recital de la soprano Violeta Urmana al Gran Teatre del Liceu. es pot dedui r de l'interessant programa que oferirà a Barcelona, amb un repàs delrepertoti tus - Rimski-Kórsakov, Glazunov, Vassiliévitx i Rakhmàninov-, alemany -Brahms i Schubert- i francès - Poulenc i Ravel. La mezzo italiana Daniela Barcellana, nascuda a Trieste, debutà amb Tancredi a Pesara l'any 1999. El seu repertori actual abasta els principals rols rossinians per a mezzosoprano -La don na dellago, Semiramide, ff barbiere di Siviglia, Tancredi, La Cenerentola-, rols destacats de Handel -Giulio Cesare- i alguna incu rsió al bel canto bellinià -Norma- i donizeltià -Anna Bo/ena i Lucrezia Borgia-, que ha interpretat als principals escenaris italians, al Metropolitan de ava York, en el Festival de Salzburg, París. Brussel·les, Madrid, Amsterdam i Londres. ~e 267 37 141(jl(it(i PRECRfTICA I EL MES DE GENER, A L'ABAST Gran repertori nord-europeu al cicle lbercamera i l'O BC IBERCAMERA. Orquestra Simfònica de Melbourne. Vadim Repin, violf. Dir.: Oleg Caetani. Sibelius. Rakhmàninov. L'AUDITORI. 23 DE GENER DE 2007 (21 h). c la mà de l'Orquestra Simfònica de Melbourne - juntament amb el seu director titular, Oleg Caetani- i el violin ista rus Vadim Repin, lbe1·camera ens porta dues grans peces del simfon isme tardoromàntic nord-europeu. D'una banda, la Segona Simfonia de Serguei Rakhmàninov, tot un compendi de lirisme i exaltació a la manera russa, amb el virtuosisme propi de l'atmosfera de reminiscències populars però ben lluny de l'òrbita nacionalista en què es va concentrar la generació anterior a ell. De l'altra, el Concert per a violí del finès jean Sibelius, que tot i trigar a ferse un lloc en el repertori habitual dels violinistes, és una bona mostra de les seves capacitats compositives, més enllà dels seus poemes simfònics. D RMC 267 Nascut a Sibèria, Vadim Repin és un dels violinistes més valorats avui dia, des que va iniciar la seva carrera professiona l -amb només disset anys- en guanyar el Concurs Reina Elisabet de violí. Des de llavors es prodiga en concerts com a solista amb Ics orquestres més prestigioses del món, com ara la Simfònica de Boston, Filharmònica de Los Angeles, Orchestre de París, Royal Concertgebouw, Simfònica de San Francisco, l'Orquestra de la Suisse Romande i La Filharmònica de Sant Petersburg, sota la direcció de mestres de la categoria de Boulez, Chailly, Dutoit, Gergiev, Krivine, Levine, Luisi. Marriner, Masur, Mehta, Nagano, Ratlle, Rostropóvitx o Rozhdestvenski. Vadim Repin toca un Stradivarius VADIM REPI N "Ruby'' de 1708 gràcies a la Societat Stradivarius de Chicago. I TEMPORADA OBC. Ewa Podies, contralt. Dir.: Ernest Martfnez-lzquierdo. Saarlaho, Scriabin, Sibelius, Mussorgski. L'AUDITORI. DEL 19 AL 21 DE GENER DE 2007 (CONSULTAR HORARI). els concerts de la Temporada OBC que omplen els quatre caps de setmana del mes de gener, cal destacar-nc principalment el tercer, per la integritat del programa escollit i l'interès de les obres per interpretar, com també per l'artista convidada. El programa, que aplega obres de Saariaho, Scriabin. Sibelius i Mussorgski, té un fil conductor temàtic profundament suggestiu, no només musicalment. Dos compositors finesos enfront de dos russos configuren el programa, que té com a temàtica principal el misteri de la mort. l'èxtasi -entès com a h·ànsit cap al desconegut- i la transcendència, sigui part d'un món irreal o bé exemplificant la pm1 més real de l'existència humana , la Finitud. Així doncs, els dos compositors finesos, Ka ija Saariaho -que va estrenar Orion l'any 2002- i Jean Sibelius -amb el seu darrer poema simfònic Tapio/aens apropen a l'element misteriós de la transcendència i la seva més immediata conseqüència, la mort, per mitjà d'evocacions mitològiques i metàfores que tenen reAex en la Natura. Orion narra D 38 el procés de metamorfosi del caçador fill mortal del déu de la mitologia grega Neptú, que una vegada mort va ser col·locat per Zeus al cel en forma de constel·lació. L'obra busca renectir aquest trànsit de la vida a la mort, del frenesí dels seus moviments a l'estatisme etern. Sibelius, per la seva banda, evoca en Tapio/a la foscor misteriosa dels boscos on va viure gran part de la seva vida, a Jiirvenpiiii. Inspirada també en l'element llegendari -aquell que li era connatural-, fa referència a línies melòdiques i rítmiques pròpies de la música popular finesa, amb una clara vinculació a les fom1es de johannes Brahms. Aleksandr Scriabin i Módest Mussorgski ens apropen, amb dues peces de perspectives ben diverses, al vessant més extàtic del misteri de la mort. El primer amb el sensacional i visionari Poema de l'èxtasi -en realitat la seva quarta simfonia després del Poema diví-, que permet copsar la intensitat amb què Scriabin va viure l'element transcendent de l'home i la vida, un element present durant tota la seva obra, d'inAuències clarament messiàniques i amb un tractament del sagrat que l'allunya progressivament del romanticisme del qual parteix en els seus inicis. Les Cançons i danses de la mort de Mussorgski -aquí interpretades per la més que idònia contralt polonesa Ewa Podies- seran el contrapunt més terrenal i dramàtic al tema -el de la mort- que més preocupa i ocupa l'ésser humà. Gracias Daniel por hacernos El ·or del mundo nder ya era el mejor Banco del esfuerzo personal y una beca esta licenciando en 1nformatica, mo persona. Gracias a la confianza de 63 millones de clientes, el esfuerzo de 120.000 empleados y el apoyo de 2,6 millones de accionistas hoy podemos decir alga que ya sablamos. S~nder, el me BIJlco del ~m~u~n~d~-~;..g~ru~fv~~i~~"e;icom 141(jl(tt(l PRECRfT I CA I EL MES DE GENER, A L'ABAST Plèiade de concerts per obrir l'any 2007 CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Diversos di· rectors. PALAU. 13 DE GENER DE 2007. 19 Hh Orquestra Simfònica del Vallès. Ricardo Borrull, flautf. Òscar Diago, oboè. Corrado Bolsi, con· certlno i director. Pachelbel, Bach, Handel i Vivaldi. PAlAU. 27128 DE GENER DE 2007 (19 h 11130 h, respectivament). ener és el mes de celebració del vintè aniversari dc l'Orquestra Simfònica del Vallès. Per aquest motiu l'Orquestra apareixerà dues vegades el mateix mes a l'escenari del Palau de la Música Catalana. El concert d'aniversari comptarà amb la presència dels directors d'orquestra que n'han estat titulars durant aquests vint anys, que faran torns en la direcció d'un programa encara per determinar. Així doncs, el dia 13 de gener -data prevista per al concert- l'Orquestra es retrobarà amb directors com Edmon Colomer, Salvador Brotons, Al- G RMC 267 bert Argudo, Jordi Mora i David Giménez, el seu actual director titular. Dues setmanes després, i en doble sessió -dissabte a la tarda i diumenge al matí-, l'Orquestra Simfònica del Vallès tornarà al Palau amb un programa íntegrament barroc, repertori poc comú en la seva trajectòria, però que posarà de manifest la seva versatilitat interpretativa. Es tracta d'un programa ple de hils del barroc: el Cànon de Pachelbel, fragments de la Música aquàtica de Handel i la Música per als reials focs artificials del mateix Handel, combinats amb un Concert per a violí i oboè de johann Sebastian Bach, que tindrà com a solistes Corrado Bolsi i Òscar Diago, i el Concert per a flautí d'Antonio Vivaldi. CORAL CANTIGA de Barcelona. Pilar Subirà, percussió. David Malet, orgue. Magdalena Barrera, arpa. Dir.: Jordi Prats. Britten, Poulenc iBemstein. SALA DE CAMBRA DE L'AUDITORI. 13 DE GENER DE 2007 (18 h). CAMBRA CORAL Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Anne McMIIIan, soprano. Magdalena Barrera, arpa. Dir.: Jordi Casas Bayer. Schubert, Poulenc, Janacek, Britten i Thomas. PETIT PALAU. 25 DE GENER DE 2007 (19.30 h). ucs agrupacions corals amb història - la Coral Cantiga de Barcelona i el Cor de Cambra del Palau- interpretaran a la sala de cambra de l'Auditori i al Petit Palau, respectivament. dos conce1iS amb molts trets comuns. Si el concert de la Coral Cantiga -el primer de la temporada de Cant Coral a l'Auditori- aplega el conegudíssim A Ceremony of Caro/s de D Benjamin Britten, juntament amb les Quatre petites prières de Saint François d'Assise de Francis Poulenc i els Chichester Psalms de Leonard Bernstein, el del Cor de Cambra del Palau coincideix en programa quant a la interpretació de l'obra de Brillen -recull de nadales d'origen medieval d'innocència i puresa immillorables- i la repetició d'un altre dels compositors - Francis Poulenc-, aquesta vegada amb Petites voix. Amb la soprano Anne McMillan i l'arpista Magdalena Barrera -present en tots dos concerts-, el Cor de Cambra del Palau interpretarà també el Salm 23 "Gott ist mein Hirt " de Schubert, Tres cançons de Hradcansky de janacek i Mirant el blat de Thomas. MÚSICA DE CAMBRA AL PETIT PALAU. Ofèlia Sala, soprano. Helmut Deutsch, piano. Schubert, Brahms i Mendelssohn. PETIT PALAU. 17 DE GENER DE 2001 21 h. a soprano valenciana Ofèlia SaJa serà l'amfitriona del segon concert del cicle Música de Cambra al Petit Palau, al costat dei prestigiós pianista austríac Helmut Deutsch -especialitzat a acompanyar el repertori liederístic- , faceta que va iniciar amb la històrica soprano lrmgard Seefried. Ha acompanyat multitud de cantants, com )uliane Banse, Barbara Bonney, Grace Bumbry. lleana Cotrubas, Brigitte Fassbaender i Bo Skovhus, entre d'altres. L 40 Ofèlia Sala va ser alumna d' Ana Luisa Chova al Conservatori Superior de València. Després de completar la seva fonnació a l'Escola Supelior de Munic, on es va especialitzar en oratori i lied, va guanyar diversos pl'cmis en concursos internacionals, que van afavorir l'inici de la seva caJ"reJ"a. Avui dia Ofèlia Sala és una de les intèrprets de lieder més reconegudes, tot i desenvolupar una gran tasca operística, que li ha permès treballar amb directors d'orquestra com Yves Abel, Harry Chris- tophers, Rafael Frübeck de Burgos, Leopold Hager. jesús López Cobos, Lorin Maazel i Riccardo Muti, entre d'altres. PR E eR fT 1e A ISII(jl(iif;l EL MES DE GENER, A L'ABAST Estrena liceística del 'Don Carlos' original Hi ha molts números perquè la versió de Don Carlos que s'ofereix a partir del 27 d'aquest mes al Liceu con stitueixi un dels dos o a tot estirar tres moments més destacats de la temporada liceistica. per J. COMELLAS úmeros que són: en un lloc preeminent, que per primera vegada s'oferirà a casa nostra en la versió original francesa dell867; després, les característiques del muntatge de Peter Konwitschny, i també un repartiment d'un nivell notable i la direcció d'un sòlid especialista en el repertori operístic italià. I p lanant per damun t de tot, la grandesa intrínseca de l'obra dc Giuseppe Ve1·di. Emprant l'expressió tòpica, hom podria molt bé dir que no es pot demanar més. Amb Don Car/os. Verdi, amb cinquanta-quatre anys, emprenia la fase fi. nal de la seva trajectòria creativa amb quatre títol pesants -Don Carlos, Aida, Otello i Faista[['- que el van ocupar els da rrers i fructífers vint-i-cinc anys de la seva trajectòria creativa. Malgrat un refús inicial del tema, la insistència de la Direcció de l'Òpera de París el va menar a acceptar d'escriure una obra gran, o una grand opéra -model al qual el compositor hagué d'adaptar-se-, que a Ja fi esdevingué el colofó d'una tetralogia basada en obres de Schiller començada amb Giovanna d'Arco i continuada amb I masnadieri i Luisa Miller. Però la versió francesa més endavant va ser aclaparadorament dominada en Ics programacions per la revisió -italiana-. estrenada a La Scala gairebé tretze anys després, una cosa més que una simple traducció, en eliminar el primer acte i sovint els setze minuts de ballet. Això suposa no mostrar la relació prèvia de Don Ca1·los amb Elisabet de Valois, que és el desencadenant de la tragèdia, i naturalment suprimir el bell duet d' inici ben indicatiu: "L'heure fatal ést soru1ée". La grandesa de Don Carlos rau en el potent origen literari, que comporta una gran complexitat de components argumentals: drama personal i drama històric -amb el rerefons dels ideals triomfants de la Revolució Francesaes congrien en un argument en el qual, transcendint el marc històric concret N RMC 267 -l'època de Felip 11 restava molt lluny de l'esmentada Revolució Francesa-, se situen realitats tan vives -encaracom són el poder temporal de les institucions religioses, o la inacabable confrontació entre llibertat i tirania. posades en evidència amb agudesa gràcies a com incideixen en el nivell més immediat: el de les relacions personals, i a més en el context més punyent: entre pare i fill. Hi haurà oportunitat d'estendre'nshi més amb motiu de la crítica. i gaudir de la versió frnncesa -de notable extensió, per això hom ha avançat mitja hora l'horari habitual- ja constitueix un al·licient extraordinari, les característiques profundament rupturistes del muntatge de Konwitschny poden comportar esquinçaments de vestidures sorollosos: observem que aquest títol queda S offabonament: en tot cas, cal advertir que, creat o rigi nalment per a I'Òper·a d'Hamburg. ens atTiba avalat per la de Viena. Giacomo Prestia (Philippe li ), Franco Farina (Don Cru·los), Carlos Alvarez (marquès de Posa) i Eric Halfvarson (Grand lnquisiteur), constitueixen un quartet força difícilment superable en l'apartat protagonista central de les veus masculines. I Adrianne Pieczonka, una de les sopranos de més talent de què hem gaudit al Liceu els darrers anys, serà Elisabeth de Valois, ben acompanyada per una aliTa cantant de molt bon record a casa nostra, Sonia Ganassi en el paper de la Princesse Eboli. Maurizio Ben ini és un director que va debutar l'any 1992 a La Scala i des d'aleshores és "proveïdor" habitual dels seus mèrits als millors teatres d'òpera d'an·eu del món en el gran repert01i italofrancès. DON CARLOS de Giuseppe Verdi. Llibret: François-Joseph Méry, sobre el drama homònim de Friedrich von Schiller. Giacomo Prestis. Franco Farina. Carlos Alvarez. Eric Halfvarson. Dan Paul Dumitrescu. Adrianne Pieczonka. Sonia Ganassi. Ana Nebot. Eliana Bayón. Vicenç Esteve Madrid. Vicenç Esteve Corbacho. Josep Ferrer. Alberto Fe· ria. Orquestra i Cor del Gran Teatre del liceu. Dramatúrgia: Peter Konwitschny. Direcció musical: Maurizio Benini. Producció: Wienner Staatsoper i Gran Teatre del liceu. UCEU. DEl27 DE GENER AL 14 DE FEBRER DE 2007. 41 Sintonitza, sota la teva direcció: Temporada de l'OSC des de L'Auditori 7 gener: Concert de Reis Obertura "Un mati, una tarda, una nit a Viena". Obertura "Poeta i camperol" de F. von Suppé; "Els ocells" de O. Respighi; Suite "Karelia", op. 11 de J. Sibelius; /ntermezzo "Cavalleria rusticana" de P. Mascagni; Danses eslaves n. 1,2 i 8 d'A. Dvorak; Barcarola "Els contes d'Hoffman". Obertura "Orfeu als inferns" de J. Offenbach. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Virgínia Martínez. 10:55 h (directe). 21 gener: Orion de K. Saariaho; "Poema de l'èxtasi", op. 54 d'A. Scriabin; " Tapio/a", op. 112 de J. Sibelius; "Cançons i danses de la mort" de Mussorgski/Xostakóvitx, amb Ewa Podies, contralt. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Ernest Martínez lzquierdo. 10:55 h (directe). 28 gener: Obertura en ReM de J. Duran; Missa in tempore bel/i, "Paukenmesse" de F.J. Haydn, Mendelssohn; F. de 11 op. 1, n. Simfonia amb Carolyn Sampson, soprano; Hilary Summers, mezzosoprano; Charles Daniels, tenor i lñaki Fresan, barfton. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Robert King . 10:55 h (directe). Temporada del Gran Teatre del Liceu S gener: "Manon Lescaut" deG. Puccini, amb Daniela Dessi, Fabio Armilliato, Ludovic Tézier, Carlos Chausson, Agata Bienkowska, Rene Kollo, Israel Lozano, Josep Ruiz i altres. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció: Renato Palumbo. 20:25 h (directe). 21 gener: Concert final del Concurs "Francesc Viñas, En directe des del Gran Teatre del Uceu Soli$fes guanyadors dels principal5..premis LI edició del Concc¡rs Internacional de Cant "Francesc Viñas". Orquestra Sim~a i €or del Gran Tea~el Liceu. Direcció: Guer~im Voronkov. 17:50 h (directe). Sintonitza, amb tota la i TV3 -teletext pàgina 291 Catalunya Música avui, Catalunya Música demà, pàgina292 www.catradio. www.ritmes.n~~"'"«iBII - MUSI Intensament clàssics PA S S A TEMPS i,l,(i(jlf;1!f;j Música p e r EDUARD V. PATSI encreuada Música e ncre uada de desembre 20 06 (núm. 266) Horitzontals. 1. Mesura el tempo insistentment. La major. 2. El nom d'en Serra, baríton català. L'instrument preferit d'en Hindemith. 3. Clàssics moderns. 4 . Re major. Els extrems d'en Mallarmé. Rakhmàninov, Ravel o Reger. El nom d'en Satie. 5 . Ho és el protagonista de l'òpera L'impresario de Mozart. Si natural germànic. 6 . Tecla desordenada. Laaaa, Siiii, Doooo... 7. Instrument indi (plural). Ho comparteixen Ruera, Rusland i un ruc. Nielsen o Nono. 8. Serpentó. Anar a Salamanca. El que feia sonar la flauta per casualitat. Adagio d'Albinoni. 9. A en Joaquim, en el seu centenari, li hem escapçat la H. Cent onze romans. oD, eR, iM... 10. Sons diversos. 11. Així va venir la Caballé al món. Principi d'afonia. Ho comparteixen la lluna, la pruna i tot allò que sona. Verticals. 1. Compositor alemany. 2. Palíndrom interior de les penes. Ni ara ni en cap moment. Si no és ni teu ni seu ... 3 . El que fa el p rimer solo en la Cinquena de Mahler. 4. Composició antiga, practicada per Bach a l'Ofrena musical. Mi major. 5. Orquestra de Camb1·a de Lourdes. Escola de Trombonistes Reprimits. No li cal gaire al contra baixista de jazz (cap amunt). 6 . Entre M i O. Antiqua o Nova: què prefereixes? Instru ment metàl·lic de la família del vent-fusta (s'esmuny per 1'11 horitzontal) 7. Orquestra de València Sud. Artista, Arpista o Arquer. Beguda amb gas per a l'aperitiu. 8. L'obra d'AIIegri que Mozart va escoltar al Vaticà. Botó que posa en marxa l'equip de música. 9. Escoltaríeu missa (cantada o no). La part central del cant. 10. Aixequi la veu (o fins i tot el calze). Mi major. Troba les freqüències exactes (s'esmuny per l' 11 horitzontal). 11. Al pobre Vladimir Askhenazi l'hem deixat sense l'afirmació papissotes. A la tarda, cal ballar la sardana - la dansa catalana- amb la Marta. Sol ucions en e l número següent. sidokus.com Instruccio ns : Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular composició musiSl FA DO LA Ml RE SOL cal. I encara hi ha una altra pisMl RE SOL Sl FA LA 00 ta: si s'interpreten les notes que hi ha a les caselles ombrejades DO SOL. LA Ml Sl FA RE (en ordre: d 'esquerra a d reta i dalt a baix) sonen els primers de LA Ml FA RE DO SOL Sl compassos de Ja peça musical que s'indica al peu del sidoku. SOL Sl RE DO LA Ml FA RE DO Ml FA LA Sl FA SOL SOL RE Sl LA DO Ml Solucions en el número següent. Sidoku de desembre 2006 (núm. 266) El rabadà (Nadala popular) RE SI SOL LA DO MI DO SOL Sl LA FA DO SOL RE SI RE MI SI DO RE Ml FA RMC 267 LA DO <www.sidokus.com> La donna é mobile de Rigoletto (G. Verdi) 43 i·I(Ji•f'i JOAN MASSIÀ Set cançons OBRA PER A VIOLf I PIANO. OBRES PER A PIANO. Josep Carreras, Carme Busta mante, Gonçal Comellas, Maria Carbonell, Manuel Garda Morante, David Giménez. LA MÀ DE GUIDO. v: ~e 267 olinista i pedagog de singular altura, i personali tat d'una qualitat humana fascinant, Joan Massià ( 1890- 1969) va se1·, des del seu retorn a Barcelona, una figura de referència de la vida musical de la ciutat, juntament amb il·lustres companys de generació, com Eduard Toldrà, Frederic Mompou, Manuel Blancafort o Francesc Costa, amb els quals mantingué una molt fonda amistat. Format com a violinista a BrusseHes, en l'escola d'Eugène Ysa}ie, tingué una activitat conce11ística notable, en coHaboració amb la mítica pianista Blanca Selva i, posteriorment. amb la seva esposa, Mruia CarboneU. Quant a la faceta pedagògica, el seu record no s'ha esvaït amb el pas del temps per a les dues generacions de músics catalans que van passar per les seves classes de violí o per la seva càtedra de música de cambra del Conservatori del carrer del Bruc. Aquest CD presenta, però, una altra faceta de la seva activitat, la de compositor. Es tracta d'una recuperació d'enregistraments efectuats entre 1986 i 1988, protagonit2ats per intèrprets estretament lligats a l'entorn del mestre, com, en primer lloc, Ja seva esposa Maria Carbonell, un fet que els confereix un valor afegit d'au- i ha alguna cosa d'universal en l'expressió dels sentiments més profunds que fan referència a la terra, al sentiment de lligam prenatal a un paisatge, a aquella geografia de l'ànima que tots duem a dins. El títol d'aquest disc porta directament a aquest lloc immaterial que tot i ser indefinible, tols reconeixem en parlar d'una memòria de vida, de tradició, d'història. A l'illa de Mallorca va haverhi dos poetes nascuts l'any 1854 -Joan Alcover i Miquel Costa i Llobera-. que en un moment de gran expansió i exaltació de la cultura nacional -gràcies al moviment de la Re- ANTONI PARERAFONS H Geografies de l'ànima POEMES DE JOAN ALCOVER I MIQUEL COSTA I LLOBERA. Maia Planas, soprano. Sergi Cuenca, piano. AURABLAU. naixença- van trobar -com ho feien ja els poetes medievalsles lloances d'un paisatge i una història, la del poble mallorquí; un poble si es vol molt aferrat a la terra per les seves característiques geogràfiques i el que SCHUBERT Piano sonata en Si bemoll, D 960 SCHUliERT ..._........,u,.,.•'-"!11 Oti!U '""'"'""f"ll•~tU.2"'""' ... 1tl'l!.l. JOAN ¡\MILS a tria de peces que ens ofereix joan Amils representa el testament musical del músic vienès, una mostra de la producció esplèndida i d'alt nivell que compongué el darrer any de la se- L 44 IMPROMPTUS OP. 90, 2 13. OP. POST. 142, 31 4. Joan Amils, piano. ARS HARMONICA. va vida en un moment artísticament fecund. El disc s'inicia amb l'última sonata per a piano que va escriure Schubert, la Sonata en Si bemoll, D 960, la seva obra més grandiosa per a tecla. Si tenticitat i referència. Malgrat que Massià conreà la composició de manera més o menys circumstancial, l'audició d'aquestes obres deixa veure la presència d'un músic integral, d'una sensibilitat molt refinada i subtil, emmarcada en l'esperit d'una època concreta. Les Set cançons sobre poemes de Tomàs Garcés tenen un component impressionista i una pregona identificació amb el text, en la línia de la millor tradició dcllied català dels contemporanis del mestre, Toldrà i Mom pou. El timbre càlid i velluta t de Carme Bustamente i la generosa expressivitat continguda de Josep Carreras -amb els respectius acompanyants, Manuel Garcia Morante i David Giménez- aconsegueixen reproduir en cada moment l'atmosfera més adient al clima poètic i musical de cada cançó. Les obres de violí, versemblantment escrites per als seus alumnes, tenen un caràcter més convencional, amb afinitats amb les peces d'època que Fritz Kreisler va popularitzar, però també amb un indiscu- tible encant personal, que no defuig un inefable melodisme en el bellissim Amoroso o una impecable escriptura virtuosística en l'Allegro spiritoso. Gonçal Comellas en fa una versió que reflecteix les millors virtuts que el mestre Massià solia transmetre als seus alumnes: una franca expressivitat i una arcada àmplia i generosa. Finalment, l'obra de piano mostra el vessant més inquiet i ambiciós de la producció de Massià. A partir d'una escriptura pianistica molt elaborada, desenvolupa atmosferes i harmonies de gran qualitat, que denoten també la influència dels ambients musicals més nous i inquiets del París del primer terç del segle xx, que ell mateix va viure intensament, sense rebutjar un caràcter propi, molt lligat al seu país. No cal dir que María Carbonell, excel·lent pianista per a la qual foren escrites aquestes peces, ens ha deixat una versió modèlica en el sentit més ampli i albora més literal del terme. això implica: l'illa evoca quelcom d'isolat, llunyà i més tancat a les influències externes. Els set poemes escollits per aparèixer en aquest disc, amb música d'Antoni Pat·era Fons -quatre del recull Cap al tard de Joan Alcover i tres de Miquel Costa i Llobera, d'Horacianes i Primeres poesies- traspuen isolació, la soledat voluntària d'una ànima acostumada a reflexionar, l'evocació elegíaca d'un paisatge encara verge, l'humor fi i complex del caràcter illenc i el to més patriòtic i utòpic, el d'un poble que pretén la vida en calma, com el seu paisatge. La música d'Antoni Parera Fons té per sobre de tot l'aire mediterrani imprescindible i adequat als versos dels dos grans poetes. Conserva el ritme consubstancial dels poemes i potencia la declamació amb l'ènúasi escaient -molt ben servit per la veu càlida en el registre central de la soprano Maia Planas- d'uns versos que són per ells mateixos pura música. Parera Fons demostra aquí Ja seva intel·ligència compositiva, amb una humilitat que es posa al servei d'unes obres intemporals, però amb una rica paleta de colors evocadors d'uns sentiments també intemporals. M.C.P. en les seves sonates Schubert sembla haver estat més influenciat per Haydn i Mozart, és en aq uesta última on pren consciència de Beethoven (l'inici del fina/e ens recorda el principi del Quartet op. 130 de Beethoven) i construí una peça llarga i refl exiva, difícil d'interpretar per la quantitat de matisos que té i per la pl-esencia constant de motius melòdics. A continuació tenim dues peces de cadascun dels dos reculls d'impromptus (D 899 i O 935), en què només l'Impromptu op. 90 núm. 2 fou editat en vida de l'autor. El nom de la peça ens remet al concepte d'improvisació, a aquella música que Schubert componia aparentment sobre la marxa. Però un examen més detingut ens revelarà una saviesa musical en el seu interior per la capacitat de res umir breument tol el que sabia de música i la seva senzillesa aparent resulta enganyosa. Joan Amils ens n'ofe1-eix una recreació elegant, afegint una certa sensualitat mediterrània al lirisme melòdic del primer romàntic dels últims clàssics en el seu adéu al piano. Lluís Millet Sergi Riera concerts BARCELONA (BARCELONU) 2 GENER 3 GENER 4 GENER 18 h Palau Strauss Festival Orchestra. ). Sn·auss. Conce11 d'Any ou. (Promoconcert). 20.30 h Liceu Manon Lescaut de Puccini. Oir.: Renato Palumbo. 21 h Palau Strauss Festival Orchestra. ). Strauss. Concert d'Any 1ou. (Promoconcert). 10.30 h i 12.30 h Auditori-Cambra Els colors del metall. Dir. artístic: Pep Gol. (Concerts en família). 20.30 h Liceu Manon Lescaut de Puccini. Dir.: Renato Palumbo. 21 h Palau Strauss Festival Orchestra. j. Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 10.30 h i 12.30 h Auditori-Cambra Els colors del metall. Oir. artístic: Pep Gol. (Concerts en família). 20.30 h Petit Palau Orquestra de les Escoles de Música de Catalunya. Dir.: Manuel Valdivieso. (fundació jONC). 21 h Palau Strauss festiva l Orchestra. J. Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 5 GENER 20.30 h Liceu Manon Lescaut de Puccini. Dir.: Renato Palumbo. 6 GENER 19 h Auditori OBC. Oir.: Virginia Ma11ínez. Suppé, Respighi, Sibelius, Mascagni, Dvoriik, Offenbach. Concert de Reis. 21 h Palau Sn·auss Festival Orchestra. ). Sn-auss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). llh Auditori OBC. Concert de Reis. (Segona audició). 17 h Liceu Manon Lescaut de Puccini. Dir.: Renato Palumbo. 19 h Palau Strauss Festival Orchestra. ). Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 8 GENER 20.30 h Liceu Manon Lescaut de Puccini. Dir.: Renato Palumbo. 9 GENER 21.30 h Palau The Blind Boys of Alabama. (Festival del Mil·lenni). 10 GENER 20 h Catedral Lionel RocSg, orgue. Heredia, Bruna, Bach, Mozart, Liszt, Reichel, Delor, Rogg. (L' rgue dc la Catedral de Barcelona. Euroconcert). 11 GENER 20.30 h Auditori-Cambra Quartet Casals. Mozart, Berg, Brahms. (Temporada de Cambra Auditori). 21.30 h Palau Salvatore Aclamo. (Festival del Mil·lenni). 12 h Palau Strauss Festival Orchest ra. ). Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 21 h Auditori OBC. Montserrat Caballé, soprano. Dir.: José Collado. Chausson, Gounod, Massenet. 19 h Palau OSV. Dirs.: Albert Argudo, )ordi Mora, Salvador Brotons, Edmon Colomer i David Giménez. (Concerts Simdònics al Palau). 19 h Auditori OSC. (Segona audició). 22.15 h Palau Strauss Festival Orchestra. f. Sn-auss. Concert d'Any ou. (Promoconcert). llh Auditori OBC. (Tercera audició). 11.30 h Aliança Poblenou Banda Municipal de Barcelona. Sorozabal. Guerrero. 12 h Palau Five 4u. Dir.: Freddy Lafont. Oir. escènica: Oriol Úbeda. La Veu de/món. (Concerts Familiars al Palau). 19 h Palau Strauss Festival Orchestra. ). Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 15 GENER 21 h Palau Philhatmonia de Praga. Oir.: Kaspar Zehnder. Mozart, Beethoven. (Jbercamera). 16 GENER 21 h Palau Trio di Clarone. Sabine Meyer, clarinet. Wolfgang Meyer, clarinet. Reiner Wehle, clarinet. Christian German Ruvolo, piano. Beethoven, Rossini , Oanzi, Verdi, Mozart, Weber, A. Dopplet~ K. Doppler. (Euroconcert). 17 GENER 20 h Palau Robert Gerard Claret, violí. Lluís Claret, violoncel. Kodaly, Ravel. 21 h Petit Palau Ofèlia Sala, soprano. Helmuth Deutsch, piano. Schubert, Brahms, Mendelssohn. (Música dc Cambra al Petit Palau). 21 h Auditori-Polivalent Equilater Ensemble. (Joves Intèrprets Catalans). 21.30 h Palau Germanes Labèque, duo de pianos. (Festival del Mil·lenni). 18 GENER 19.30 h Petit Palau Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra (ONCA). Eun-Sun Hong, violencel. Mendelssohn, Schubert. 19 GENER 15 h Liceu Prova final del Concurs Internacional de Cant Francesc Viñas. 7 GENER 12 GENER 13 GENER 14 GENER ~e 267 45 CONCERTS 20 GENER 21 h Auditori OBC. Ewa Podies, soprano. Dir.: Ernest Martínez Izquierdo. Saariaho, Scriabin, Sibelus, Mussorsgki/Xostakóvitx. 21.30 h Palau Georges Moustaki. (Festival del Mil·lenni). 10.30 hi 12.30 h Auditori-Cambra Els colors del metall. Dir. artístics: Pep Gol. (Concerts en familia). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 11h Auditori OBC. (Tercera audició). 12 h Palau Fi ve 4u. Dir.: Freddy Lafont. Dir. escènica: Oriol Úbeda. La Veu del món. (Concerts Fami.liars al Palau). 18 h Liceu Concert final guanyadors del Concurs Intemacional de Cant Francesc Yiñas. 18.30 h Al Barcelonès Evelio 1ïeles, violí. Àngel Solet; piano. Leclail; Mozati, Beethoven, Saint-Saens. 20.30 h Auditori-Cambra Cambra OBC 2. Raúl Garcia, violí. Sarah Bells, violí. Jennifer Stahl, viola. José Mm; violoncel. Mendelssohn, Beethoven. (Temporada Can1bra de l'Auditori). 21 h Palau Violeta Urmana, soprano. Jan Philip Schulze, piano. Wagnet; Strauss, Pucci ni, Verdi, Ponchielli, Rakhmàninov. (Palau 100). 21 h Auditori Orquesn·a Simfònica de Melbourne. Vadim Repin, violí. Dir.: Oleg Caetani. Sibelius, Rakhmàninov. (Ibercamera). 21.30 h Palau Falete. (Festival del MiJ.Ienni). 25 GENER 19.30 h Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patroci11at per Fundació Caixa Catalunya). Anne McMiUan, soprano. Mai te Estrada, so¡:>rano. Montserrat Trias, soprano. Magdalena Barrera, arpa. Dü·.: Jordi Casas Bayer. Schubert, Poulenc, Janiícek, Britten, Thomas. (Cambra Coral). 26 GENER 21 h Auditori OBC. Cor Madrigal (dir.: Mireia Ban-era). Carolyn Sampson, soprano. Hilary Summers, mezzosoprano. Charles Daniels, tenor. lñaki Fresiín, baríton. Dir.: Robert King. Duran, Mendelssohn, Haydn. 21.30 h Palau Ute Lemper. (Festval del MiJ.Ienni). 19 h Palau OSV. Ricardo Borull, flautí. Òscar D iago, oboè. Corrado Bolsi, concertino director. Pachelbel, Bach, Handel, Yivaldi. (Concetts Silnfònics al Palau). 19 h Auditori OBC. (Segona audició). 20 h Liceu Don Carlos de Verdi. Dir.: Maurizio Ben ini. 11h Auditori OBC. (Tercera audició). 11.30 h Palau OSV. Ricardo Borull, flautí. Òscar Diago, oboè. Conado Bolsi, concertino director. Pachelbel, Bach, Handel, Vivaldi. (Concerts Simfònics Matinals). 11.30 h Aliança Poblenou Banda Municipal de Barcelona. Serrano, Beethoven. 20.30 h Liceu Recital Simon KeenJyside, baríton. Juli us Drake, piano. Rimski-Kórsakov. Glazunov, Rakhmàninov, Bralm1s, Schubert, Poulenc, Ravel. 21.30 h Palau Pablo Milanés. (Festival del Mif.Ienni) . 30 GENER 20 h Liceu Don Car/os de Verdi. Dü·.: Maurizio Benini. 31 GENER 20.30 h Liceu Recital Daniela BarceUona, mezzosoprano. A. Vitiello, piano. Rossini, Tosti. 21 h Palau Orion String Quartet. Beethoven, Corea, Mendelssohn. (Temporada de Cambra d'Ibercamera). 22 GENER 23 GENER 27 GENER I®C 267 28 GENER 29 GENER BARBERA DEL VALLU (VALLU OCCIDENTAL) 28 GENER 17.30 h Església Jean-Paul Lécot, orgue. Alain Chérel, trompeta. Vi vian i, Sweelinck, Gabrielli, Torelli, Bach, Mozart, Handel, Lasceaux. GIRONA (GIRONU) 6 GENER 20 h Auditori Jove Orquestra Nacional de Catalunya (JONC). 12 GENER 21 h Auditori Orquestra de Girona. Teatre Fortuny Orquestra Simfònica de Sant Cugat. Dir.: Josep Ferré. Strauss. REUS (BAIX CAMP) 4 GENER 21.30 h TERRASSA (VALLU OCCIDENTAL) 46 21 GENER 18 h Centre Cultural Compañía Antonio Miírquez. Dansa. (Fundació Caixa Terrassa). 25 GENER 21 h Centre Cultural Orquestra de Cambra d'Oren burg. Natalia Yinogradova, mezzosoprano. Liubov Ignatieva, violoncel. Dir.: ValeriPopov. (Fundació Caixa Terrassa). 28 GENER 18 h Centre Cultural Concerts familiars. El poble de vent i fusta. Dir. musical: Albert Gumí. Dir. escènica i coreografia: Toni }odar. (Fundació Caixa Terrassa). * sancaja Si no és bo per a tu, no és bo per a nosaltres.