Revista Musical Catalana. Núm. 268 Febrer 2007
Editorial: La mala memòria dels nostres absents il·lustres / PANORAMA Cesc. Comiat del gran ninotaire també de la música. Jaume Comellas / Forta embranzida en la posada en marxa de l'Auditori de Girona. Josep Jofré / Una enriquidora aportació biogràfica a Lorenzo Da Ponte. Albert Torrens / Dietari d'un crític en excedència. Els pals. Antoni Batista / Joaquim Serra. Eix del cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau. RRMC / Mikrokosmos: De mestissatge i multiculturalitat. Pere Artís / Del seu affm.: Sr. Raimon Pellegero. Jaume Comellas / Cobla: Joaquim Serra. La difícil senzillesa. Josep Pasqual / Tangents: Missa i música. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Les dents de la creació. Xavier Chavarria / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Anthony Newman. Albert Torrens / Crítiques: Jaume Comellas, Lluís Trullén, Mercedes Conde Pons, F. Taverna-Bech, Albert Torrens i Albert Suñé / L'Orfeó Català i l'OBC presenten tres estrenes. Aida Espelt / TEMA Centenari Joaquim Serra (1907-1957). Recuperació d'un músic important. / Biografia en quatre episodis. Esteve Molero / Creació culta. Un valuós llegat per descobrir, estudiar i difondre. Anna Costal / Entre el preludi de La primera volada i el testament de Puigsoliu. Jesús Ventura / MUSICALIA Aleksei Volodin. La substància de la música. Mònica Pagès / El mes de febrer a l'abast. Dona nobis pacem. Una bellissima cantata de Vaughan Willlams; Monogràfic Mozart maçònic al Palau; Viatge a l'edat mitjana. Des de Montserrat a l'Orient; La bella Magelone de Brahms umb Goerne i Leonskaja. Mercedes Conde / Celebracions homenatja Francesc Taverna-Bech. Jaume Comellas / Boulevard Solitude o una visió existèncial del mite Manon. Jaume Comellas / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / Scherzando. Cesc / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
M VISTA MUSIC Adéu discret del dibuixant de la música ~ ....--- . 'Boulevard Volodin Devocióper .tude' Soll Beethoven Manon existencial al Liceu i Rakhmàninov Joaquim Serra (1907-1957) Recuperat en el seu centenari • ari ANY XXIV 4a ÈPOCA 5 EDITORIAL PANORAMA 6 8 NÚM. 268 La mula m emòria dels nostres absents il·luslres Cesc. Comlul del gruo ninotaire també de la música per Jaume Comel/cu¡ ............................................................................................................................................................................................ 1 Fo•·ta embranzida en la posada en marxa de l'Auditori de Girona per Josep Jq(ré ·-··o ·------- ~~~;:-~;~;.;~::;;,~;.~-~;~:.;~~;~-~~~~.:~~-~~-~-~~-~~~-~-~~-p~-~~~------------------------------ per Albert Torrens f2·---~~:~~:~~:ii~~~:~~~;;·;~~~;¡¿~~~~~E~~:;¿~¡~;:·------ --- -------------- ------- ------------------- .......................................................................................................................................................................................... COHSnL EDrTORIAL: Fèlix Mlllet (president), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets. Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CONsEu DE DIREcció: Pere Artrs (editor), Jaume Comellas (direcció), Llurs Millet (direcció musical) i Montserrat Urpr (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY ORIGfiiAL: Ferran Sendra. 13 Joaquim Serra. Eix del cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau perRJIMC i-5·---~~~~~~~;:i~;-~~- ~~~~~;~~:;~~-;-~-~~~~~;~;~~ --------------------------------------- ---------·----·-········-········------------------------------·······················..-······························ EN LA MORT DE FRANCESC VILA RUFAS, CESC 16 17 Del seu atrm.: Sr. Rai mon Pellegero per Jaume Comellas Cobla: J oaquim Serra. La dirtcil senzillesa per Josep Pasqual Tangents: ~Ussa i música per Jordi Jllaluquer fg ··--~~i~:;~iii~;~~:~:~-~-d~-.-~-~~;;·---·-·---·------------------------------------ MAQUETACIÓ I SECRETARIA Dl RmAcaó: Teresa Martrnez. PuauciTAT: Megmar 2001, S.L. Septimània, 31, baixos. 08006 Barcelona. Tel.: 656 812184 Aie: molist@megmar.org PIIEIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPfiESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: Distribarna, S.A. ·g()" """ï~-~-¡~~~-d¡~ -h~-;;~-~-~~~ri-¡ ·-------------------------------------------------·-··-········--··-····-· I O..,_ ~ o )> 22·---~;:~~~:~~~-;~::;/~~::,~:-~~~~~~~~:~~::~:,~.;:·:::¡:~~-~:~~~:,~~~~~~;,:·---------------LIItfS Trullén, DIPÒSIT LEGAL: B-34.432/83 Jaume Come/lcu¡, Albert Torrens i Albert Swlé 28 29 ---------------------------------------------------------·---------------------------------------------------------------· L'Ot-feó Català I l'O BC presenten tres estrenes per Josep Vila i Casanas JSSN: 1136·7458 COL•LABOREN EN AQUEST NllMERO: Pere Artrs, Antoni Batista, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Anna Costal, Josep Jofré, Jordi Maluquer, Esteve Molera, Mònica Pagès i Santacana, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Albert Suné, Francesc Taverna·Bech, Albert Torrens, Llurs Trullén, Albert Vilardell Jesús Ventura i Josep Vila i Casai'las. () 1 ................................................................................................................................................................................................................................... A propòsit de... Anlhony Newman ¿:,¡ per /11/Jert Tomms TEMA Centenari .Joaquim Serra (1907-1957). Recuperació d'un músic Important ~o J Biografia en quatre episodJ s per Esteve Molero Creació culta. Un valuós Uegat per descobrir, estudiar difondre 33 per Anna Costal .... ...................................................................................................................................................................................................................... el preludi de primera volada i el testament de Puigsoliu 34 Entre per Jes1is Ventura I .._ La MUSICAL lA Aleksel Volodln. La substància de Ja música 36 per Mònica Pagès Santacana .................................................................................................................................................................................................................... i 39 El mes dc febrer a l'abast Dona rwbis pacem. Una belllssimn cantala de Va ughan Wllllams; Monogràflc Mozart maçònic al Palau; VIa tge u l'edul mitjana. Des de Montserrat a l' Orient; La bella Magelone de Brahms umb Goerne I Leonskajn per Mercedes Conde Pons 41 Celebracions homenatja Frunccsc Tavema-Becb per J. Comellas ..................................................................................................................................................................................................................... Bou.levard Sollttule u u nu visió ex istencial del milc Manon per J. Comcllas .................................................................................................................................................................................... ....... ............................. ~ Músicu encreuada. Sidokus.com J per Eduard V. Patsi 42 ALEKSEI VOLODIN SCHERZANDO , CONCERTS 4 44. perCesc 45 Revista de I' ESMUC, pàgines centrals 3 51 1 1 111111 ~ PALAU MOS ICA CATALANA &AI.CllONA Els Diumenges al Palau • ... ~:.~.~~-~-~-~?:.~.~-~---··············-·············· LUIS DEL VALLE I VICTOR DEL VALLE, duo de pianos XVTem¡>Orarl.l 2007 • ...~~:.~.~-~-~-~!.:.~!!.h............................... .. WDR RUNDFUNKORCHESTER KOLN Yukl Manuota Janko, violi I MlkhaD Jurowsld, dimc1or Mozart: Sonata en Re major per a dos pianos, K 448 Mozart: Sonata en Do major per a quatre mans, K 521 Llgetl: Cinc peces per a plano a quatre mans Ravel: Ls Va/se (lranscnpció de l'aulor per a dos pianos) Rlmski·Kórsakov: Simfonieta sobre un tema rus en Ls menor, op. 31 Prokóflev: Concert per a violi núm. 2 en Sol menor, op. 63 Grieg: Danses slmfónlques, op. 64 Olumongo. 18 de març de 2007. 18 h -...................... . . ............................................................ BRANDENBURGISCHES STAATSORCHESTER FRANKFURT I ODER Kotrln Scholz, violi Mlchool Sondorllng, director Bruch: Fantasia escocesa, per a violi, arpa I orquestre Bruckner. Simfonia núm. 4, •fbnàntica•. en Mi bemo6 f11liÍOf co,.ortpor•oe•narpor: ~ GAES Diumenge, 3 do juny de 2007, 18 h . .................................................................................... ORQUESTRA NACIONAL CLÀSSICA D'ANDORRA COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA IP'altoelncu P« f'undacló Catxa CataiUfl)'&) Daniel MBitro, dlrec1or Mendelssohn: Christe, du Lsmm Gottes Mendelssohn: Simfonia per acordes núm. 11. enFama¡or Brahms: Salm 13 (Herr; wie lange willsl du mein so gar vargessen) Diumenge. 15 d'ab111 de 2007. 18h -.................................... . ............................................... Van Dljk: San-Gloria ORQUESTRA BARROCA CATALANA COR UEDER CÀMERA Cor Sant Esteve Uula Vilamaf6, tenor ~ANGEIJST~ I Xavier Moodoza, IB<~ M8114 Math6u, IIClP'lW'O I JO<di Domènech. contratenor Josop Benet, tenor I Enric Martínez Castignanl, baix Manuel Valdlvtoso, <~rector Bach: Passió segons sant Mateu ~. 10de~de2007, 18h ________ . ............................................................................ JONC Simfonietta Uult Vldal, piano I Horaclo Fumem, contrabaix Pablo Malnettl, bandone6 I Manuel Vafdlvtoso, clrecior Stravinsky: Danses concertants Welll: Ascens I calguda de la ciutat de Mahagonny (Suite) Piazzola: 5 Tangos VENDA P'ABONAM~NTS: del24 do geoer el9 de febrer do 2007 VENDA D'ENTRADES: o pottlr deliS do !ebrllr do 2007 PREUS DELS ABONAMENTS: 46 o 104 € PREUS DE LES ENTRADES: 5o 27 € Orvonlua 1pat,.,.tno: INFORMACIO I VENDA: 1lll.: 902 442 8S2 • Fax 932 957 208 ·afe: ~loa.CIO Venda d'entrades per inte<netl www.palaumuslca.org rrlllltl l Amb el patroc:lnl de: s ;:~~·~. . IB c. .. _,. _ _ G ,.AOI'I.JT'r'~ Amb lo coHobo111cl6 dO: EDITORIAL arribada a la nostra Redacció del programa d'un esdeveniment musical celebrat a Granada, amb una atenció explícita a la música catalana -se'n parla de passada en un altre escri t d'aquest número-, m'ha posat en evidència una realitat que, sense ser fonamental, resulta significativa. Entre els diversos marcs en els quals es van desenvolupar les activitats, n'hi figurava un anomenat Sala Rosa Sabater. La cosa resulta estimable, ja que d'aquesta manera una ciutat tan allunyada físicament i en molts altres aspectes com la històrica Granada, havia retut dignament memòria a una artista nostra excepcional com a tal i també com a persona. En el pla concret d'aquesta figura de la nostra música, la nostra desmernòria constitueix un fet que limita amb la vergonya, i fins i tot alguna poca cosa que ho podria ponderar a la fi ho accentua i agreuja, com és el cas, per exemple, de posar el seu nom a una plaça sense possibilitat que ningú s'hi pugui referendar. Només hi donen esquenes d'edificis i un carrer que al seu pas no canvia de nom. Però ja al marge d'aquesta focalització puntual -insistim-hi, no poc significativa-, hi ha tot un context de desmemòria de bona part de les nostres grans personalitats musicals que emergeix arreu de moltes maneres i en molts noms que mereixen uns recordatoris honorífics explícits. Ja sigui en la perpetuació dels llurs noms en auditoris, sales, aules, etcètera, ja sigui en manifestacions de diversa índole. El fons de la qüestió, allò més pregonament transcendental de la realitat que intentem situar, és que aquest tipus de capteniment -o de manca de capteniment- constitueix una certa mostra d'insensibilitat i d'absència de finor; d'estima per allò tan propi com és en aquest cas el patrimoni humà que ens ha precedit i del qual conscient o inconscientment som deutors. Insistim que el tema no és immediatament important, ja que en principi no afecta allò concreta ble, el quefer prosaic de cada dia; pertany a una altra esfera, però en tot cas, com a valor testimonial, ni molt menys és balder. Lainala Ineinòria dels nostres absents il·lustres FMC 268 5 53 PANORAMA Comiat del gran ninotaire també de la música «Sempre somio amb aquella obra fresca, ju sta, que no s'expliqui massa per ò que, alhora, comuniqui, que no quedi sorda ni muda.» (Fragment clel discurs que va pronunciar Francesc Vila R¡_ifas el elia 20 d'octubre de 1999 en la cerimònia d'ingrés a la Reial Acadèntia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi) ~e 268 I ge com sortida d'un comic-, el gran protagonista de la seva obra, el que la marca i la presideix d'una manera més continuada i explícita és l'home del carrer, l'home anònim, sovint el marginal més apurat -captaÜ'es, persones de condició humil-; en tot cas, l'home que vagareja perdut en el magma anorreador de la gran massa forçadament gregària, sense possi bilitat de ruptura del cercle de l'anonimat i de la grisor. per JAUME COMELLAS na vegada més. haver d'escriure sobre algú proper en afecte i relació intensa i continuada, suposa el risc de la impudícia del protagonisme propi, a canvi dc renunciar a matisos que poden ajudar a honorar aquell a qui realment hom vol honorar. Demano a l'avançada. doncs, la indulgència del lector per allò en què tal risc no sigui superat o ho sigui maldestrament. Les paraules que encapçalen aquest escrit figuren en el recordatori que es va lliurar als assistents en el seu comiat definitiu el passat dia 24 de desembre. Són idealment triades, ja que defineixen amb tota exactitud l'ideari estètic de Francesc Vila Rufas. Cesc no era una persona que s'expressés massa bé verbalment: la seva paraula era el dibuix i, per extensió, la plàstica. Però davant la necessitat dc rer-ho, en aquest cas va encertar-la amb tota precisió. Dc tarannà discret - tarannà del qual va participar també la seva mort-, fins i Lot enmig del brogit més estrident es movia amb elegant reserva, just reflex de la plena sintonia entre obra i persona. Una i altra es confonien en el límit ideal. Cesc era un home amarat d'ideari humanista, tetme entès en un sentit obert i compromès. Com un altre gran humanista. Chaplin - humanoide d'imat- U 6 54 icat en la brega de la prosa que és sempre l'activitat petiodística. Cesc va tenir el mètit excepcional i únic en el seu gènere d'introduir la poesia, la transcendència. Petmeteu-me que em citi, del text que vaig esctiure l'any 2004 en el catàleg de l'esplèndida exposició que va realitzar Joventuts Musicals de Figueres de dibuixos publicats en aquesta Revista, en el marc impagable de l'abadia de Vilabertran, amb motiu de la Schubertíada d'aquell any: "... per damunt de tot Cesc és un poeta del dibuix, si entenem la poesia com expressió d'allò no evident; d'allò que s'amaga en les profunditats de la condició humana i que només apareix a la retina privilegiada de justament els poetes. I de poeta no se n'exerceix; sen 'és. I si se n'és, se n'és per a tot. Per això l'alè poètic de Cesc ha pogut manifestar-se tan bé en abordar la temàtica musical com al llarg de la seva obra ha pogut fer-ho davant de tot tipus de fets que F DIBUIX QUE ES VA LLIURAR ALS ASSISTENTS A LA CERIMONIA DE COMIAT DE CESC PANORAMA Els seus acudits transcendeixen la circlUOlstàJlcia que els ha inspirat i el seu contingut perdura enllà del seu caràcter fugisser inicial. , 1 "Scherzando" més reeixits. Els més de dos-cents dibuixos que Cesc va confegir per a aquesta Revista configuren una parcel·la destacada del conjunt de la seva obra, estesa des del 1952 llns a la llinda del traspàs. Ilo són intrínsecament per volumetria, per perllongació temporal-vi11t-i-dos anys amb tota exactitud-, i també per l'originalitat, ja que constitueix l'únic bloc temàtic que va treballar en la seva carrera, al mateix temps que configuren una illa única en el publicisme musical, ja que no ens consta que cap altra revista d'aquesta índole hagi inserit mai de manera regular un acudit, i per descomptat mai de l'alta qualitat dels del Cesc. No cal dir que això ha estat per a nosaltres un privilegi excepcional, de la mateixa manera que el seu adéu, el de l'únic col·laborador fix en el decurs d'aquests vint-i-dos anys, obre un esvoranc irrecuperable. Si quan li ho vaig proposar hagués rebutjat la proposta, I'"Scherzando" no hauria aparegut, ja que considerava aleshores que només podia endegar-ho ell. Ara, de manera semblant, penso que el seu comiat en fa inviable la substitució. A L'EXPOSICIÓ SOBRE ELS SEUS DIBUIXOS A LA " REVISTA MUSICAL CATALANA" ha tractat en la seva parce¡.¡a d'espectador professional i atent de la realitat. / ... }La seva obra recolza en la finor d'un dibuix minimalista, tanmateix d'una gran força expressiva. El seu traç sempre és fi; deixa parlar l'espai blanc com la bona música deixa parlar el silenci. El dibuix de Cesc mai 110 crida, mai no és estentori; la seva música és subtil, s'expressa en un tempo adagio, sense trompeteria ni fanfàrria. Insinua, no imposa; convida a la imagint1ció, 110 l'evita, ni la bloqueja. Mal no cau en el recurs fàcil ni en l'esperable. Per això, en la mateixa línia, el recurs a la paraula textual és tan escàs, tan reduït a l'essència inevitable; mai o quasi mai. no és protagonista de les sel'es obres. Només és un complement necessari, un ajut i Liti caminador; mai no és el destí, ni l'objecte. u per tot plegat, hi afegeixo ara, els seus acudits transcendeixen Ja circumstància que els han inspirats -el fet concret, la notícia periodística o l'esdeveniment del dia-. i el seu contingut perdura enllà del seu caràcter fugisser inicial. Si el periodisme és molt bàsicament l'ofici de la comunicació d'allò que es consumeix en el mateLx dia - i instant, si cal- de la confecció i de la lectu ra, el de Cesc, ben al contrari, té la virtut de la permanència, de l'estar per damunt de la dimensió contingent i adquirint d'aquesta manera un incorruptible vernís classicitzant. 1 perquè la cosa no quedi en paraules, el nostre lector ho podrà conllrmar amb la reproducció que -a tall d'homenatge i també d'espargida del dolor viu de l'orfandat-, oferirem tot al llarg d'aquest any d'alguns dels seus I n el pla personal, en el de tots els qui el vam tractar -i en el meu cas la cosa ve de molt més lluny que els temps d'aquesta Revista-, el seu comiat ens corseca una part molt sensible del patrimoni afectiu i ens escanya una artèria molt valuosa d'enriquiment intel·lectual i ètic. Cadascú que l'ha conegut té el seu propi Cesc ben ficat en llur intimitat. En la meva, per mitjà d'una munió de detalls. de fineses i dc sintonia profunda en molts nivells; i com a imatge de simple fet quotidià, la conversa que gairebé cada mes teníem al seu estud i, a tocar de la connuència de la rambla de Catalunya i Diagonal en l'intercanvi del dibuix anterior amb el nou, forma part dels moments més entranyables i més profundament assaonadors que m'ha fornit mai una relació amical. rho deixo aquí per evitar el risc a què m'he referit al principi. però tanmateix podria dir tant més de la seva alta dignitat personal... ~e 268 E 7 55 PANORAMA Forta embranzida en la posada en marxa de l'Auditori de Girona Girona disposa eles de final de maig de 2006 del nou Auditori Palau de Congressos. En e l co ncert inaugural, que va tenir lloc e] dia 27, hi va actuar l'Orquestra Simfònica de BarceJona i Naci onal de Cata1tmya i la soprano Ma.ría Bayo, amb un programa dedicat a Xavier Montsa1vatge i a Gustav Mahler, però no ha estat fins a aquesta tardor passada que l'Auditori de G1rona h a encetat la seva primera temporada estable de música. I _F_R_É_ _ __ _ JO per JOSEP oferta hi és molt variada i n'afronta tipus i estils diferents. des de la música per a cobla, amb un concert de La Principal de la Bisbal i el jazz d'Hormigas -amb Bill McHenry, Reid Anderson i jorgc Rossi-, a cantants com Dulcc Pontes, Luz Casal o Lluís Llach. En els concerts de música simfònica i dc cambra s'ha apostat per complementar formacions vinculades a les comarques gironines amb orquestres d'un nivell superior. Així, al costat de dues actuacions dc l'Orquestra de Girona i dc la jove O rquestra Arhenea, l'Orques tra Simfònica del Va llès i la Filharmònica de Catalunya donen suport a un conjunt de corals gironines amb el Carmina Bura na de Cari Orff i el Requiem dc W. A. Mozart, respectivament. Cal destacar els dos concerts dedica ts a la música del segle xx de l'Ensemble Orquestra de Cadaqués. En el primer. conduït pel jove director Vassi li Petrenko i amb la intervenció de la soprano Assumpta Mateu i de la narradora Rosa Novell. s'hi van interpretar, al costal de la Suite d'Histoire du soldat d'lgor Stravinsky, obres d'Isaac Albéniz, Claude Debussy i Robert Gerhard. En el del diumenge 17 de desembre, que va ser dedicat al públic infantil, s'hi interpretaren quatre de Les set faules de La Fontaine de Xavier Benguerel. L'actriu Rosa Gamiz va encarregar-sc de la part narrada i, amb les projeccions an imades de Pere Puig, el públ ic, tant infantil com adult, va poder endinsar-sc en el món de les fau les, Ics fantasies i la música del segle xx. Michacl Nyman va oferir el 19 de novembre un concert de música de cinema en el qua l. mentre es projectaven en una pantalla fragments de les pel·lículcs, l'autor interpretava al piano les com posicions. L'estada de Michael yman a Girona no estava limitada a aquest concert. L ' RMC 268 8 56 Durant quatre dies (del l7 al 20 de novembre) va impa rtir un curs sobre la seva obra, convidat per la Càted ra Ferrater Mora de la Universitat de Girona. En el marc del Festival dc Música Contemporània con-T-mpo 2006, també es va poder escol tar l'obra coral Out of the Ruins i assistir a la presentació de Ja traducció al cata là i al castellà de la seva obra Música Experimental. De John Cage en endavant. Al costat de la música més actual, en la programació d'aquesta temporada també es troba la música interpretada amb instruments d'època. i en especial els instruments de tecla. Mentre que a final de setembre el protagonista va ser el clavecí amb Pierre Hantaï, a l'octubre ho va ser el pianoforte amb los Van Asperen i l'Orquestra Anima Etema. Pierre Hantaï va oferir, el 22 de se- La programació de l'Auditori de Girona abasta un ventall molt ampli de conceptes musicals. tembre, un recital dedicat íntegrament a j. S. Bach. En la primera part va tocar una selecció de preludis i fugues i la número 2 de les Suites angleses, mentre que la segona part va estar dedicada íntegrament a les Variacions Goldberg. BWV 988. El clavecinista francès va saber extreure de l'instrument una gran paleta de colors i en la seva interpretació va combinar amb saviesa el rigor del que està escrit en la partitura amb la flexibi litat i el gust per buscar matisos insospitables danere de cada nota. Però el més destaca ble de la poètica versió que va oferir Pierre Hantaï de les Goldberg és la seva manera d'explicar amb la mateixa matèria sonora el desenvolupament forma l de l'obra. Va deixar veure d'una manera diàfana com Bach fon el tema de les seves va riacions mi tjançant la constància i la solvència de la linia del baix i com la mateixa harmonia és suggerida per aquesta, malgrat que no sempre es trobi fixada en la veu més greu. I també fer sortir. amb una gran claredat, les grans línies de l'entramat contrapuntístic. el que fa al pianoforte. en la segona part del concert que el 26 d'octubre l'Orquestra Anima Eterna dedicava íntegrament a W. A. Mozart, jos van lnmerseel i Yoko Kaneko interpretaven el Concert núm. I O per a due Cembali i orquestra en Mi bemoll rnajor, K. 365. Tant els solistes com l'orquestra van demostrar posseir un gran domini de la tècnica instrumental i una concepció de l'esti l emmarcada en els criteris historicistes. La seva compenetració va ser total i com a resultat de la gran capacitat de comunicació que van desplegar, el públ ic va restar expectant durant tota la interpretació. El simfonisme romàntic va tenir una representació de luxe en el que va ser el concert estrella d'aquest començament de la primera temporada estable a I'Auditoli Palau de Congressos de Girona i que va protagonitzar el dissab- P PANORAMA te 4 de novembre l'Orquestra del Teatre Mariinski de Sant Petersburg. La gran expectativa que va causar la vinguda a Girona de Valeri Gergiev, una de les batutes més importants del moment, es va traduir en una acollida entusiasta del públic gironí. L'orquestra va mostrar un so potent i equilibrat, amb una corda extremament acurada i sòlida, unes fustes amb una gran varietat de matisos i colors i una secció de percussió amb gran varietat de matisos i colors. El concert va començar amb el preludi al primer acte de l'òpera Lohengrin de Richard Wagner. en el qual, com també en la propina final, en què Valeri Gergiev i l'Orquestra del Teatre Maliinski en van oferir el preludi al tercer acte, es va poder sentir, juntament amb una excel·lent qualitat sonora i executiva del fragment, una certa llunyania en la comprensió del pensament i dc l'estètica wagneriana. Un cas molt diferent es va poder escoltar en la interpretació del dificilíssim Tercer concert per a piano de Serguei Rakhmàninov. L'estil d'aquest poliFònic concert va ser mostrat en tota la seva esplendor, i el color i les textures del seu llenguatge van ser excel·lentment interpretades. Aleksei Volodin va demostrar posseir una tècnica extraOJ·dinàiia i una ferma personalitat. Va desplegar una immensa paleta de colors i matisos, els quals va usar de manera magistral en el desplegament del discurs pianístic, tant en els passatges en què el piano havia de prendre el rol de solista com en aquells en què havia d'estar plenament integrat en el teixit del discurs orquestral. La segona part va estar dedicada a la Quarta Simfonia de Johannes Brahms i la versió que en va fer el director rus d'aquesta ''progressista'' simfonia va ser elèctrica i amb un gran sentit de la direcció del discurs musical, i va saber mostrar d'una manera força clara aquells materials més importants del dens teixit orquestral. I dia 22 de desembre, en el cicle Nadal a l'Auditori, Salvador Mas al capdavant dc l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional dc Catalw1ya i del Licder Càmera, van interpretar l'Oratori de Nadal de j. S. Bach. La versió oferta per Mas estava allunyada de l'estètica interpretativa historicista en allò que és superficial a la música. però en canvi va conh-olar i deixar evolucionar de manera moll inteHigentles veus intetiors del teixit contrapuntístic del llenguatge de Bach. El baix continu, format pels instruments greus de l'orquestra i l'orgue, va ser de- E licadament constructiu i funcional. tot mostrant un fraseig que complementava i conduïa perfectament les delicades melodies dc recitatius, àries i cors. Els solos d'acompanyament instrumental van atorgar una gran plast ic ita t icolo r al desenvolupa ment del Fortspinnung de les àries, en les quals els solistes van estar correctes, mentre que en les parts corals el cor Lieder Càmera es va mostrar compacte i sòlid en la interpretació. No voldria acabar aquesta crònica sense destacar que amb la temporada estable a l'Aud itori Palau de Congressos s'obre a Girona una etapa dc normalitat cultural en l'àmbit musical que empara els festivals i cicles que any darrere any han anat emplenant l'agenda cultural de la ciutat, com ara el Festiva l de Músiques Religioses del Món, Festival de Música Contemporània ConT-m po i e ls cicles Cambra de Música, Liederkrisc, llammerklavier i Paraula de Músic i Primavera Lírica que organitza la Casa de Cultura de Girona. l@C 268 r·---------------·-··------·-------··--·-----·--·---------------·-----··-----······---------------··-------------------·--· -·----·-------- .........1 Ii p¿VIST A MUSIC AL ¡ TAIAN A el PALAU DE LA M ÚSICA, 4-6 . - 08003 BARCELO:-TA i Í Í • BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA Ii ! Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà el Consorei del Palau de la Música Catalana. pel paga me nt de la meva subscripció n 'Revista Musical Catalana' I~~~~~ ~mpt~ I. _1 1 ·¡· -~FI~~~~.. -1-·J·· · ·-·~·~· · ·-L· l· l - · · · · _ ~~~-~0-~PT ~ ~ 1-111····1···1 .. 1..1 .. 11. I 1_1 • • BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ Signatura: ¡ ' :' Nom i cognoms del subscriptor: ...................................................................................................................................... I i j ¡ I ;,~;.~~~~~~~:~~:~~~~~~~~;;,~;:~.:;~~~;.~;~:~,:~<0~ ,~:., ~,. I ' 1 J LES SEVeS DADES SERAN INCORPORADES AlS FITXERS DEL G RUP PALAU DE lA M USICA (ORFEÓ CATAlÀ. FUNDACIÓ ORFeó CATAlÀ-PALAU DE lA M ú SICA I CONSORCI DEL PALAU DB lA M úSICA CATAlANA), AMB SEU Al CARRER PALAU DE lA MúSICA 4 - 6. DE BARCElONA, CP 00003, PER FER-NE lA GESTIÓ Of!.NERAI., I EN AQUESTA ADREÇA FOT EXERCIR 'TO'rS El.S DRETS D'ACCÉS, RECI1flCACIÓ, CANCEL·lACIÓ I OPOSICIÓ. L--------------------------------------------··----------------··-··-··-----------·-·---·-·-------·-------·----------------------····----·-- I I ¡ 9 --57 PANORAMA Una enriquidora aportació biogràfica a Lorenzo Da Ponte La vida d'un poeta que neix a la Venècia de mitjan segle XVIII, escriu llibrets per als millors compositors d'òpera de Viena, resideix a Londres i acaba els seus dies intentant introduir l'òpera a ova York ha de ser, per força, un relat interessau t Aquest home és Lorenzo Da Ponte, i el text, les seves Memòries, que Quaderns Crema acaba de publicar traduïdes al català. per ALBERT TORRENS esumir en poques línies la vida de Lorenzo Da Ponte (Ceneda, 1749-Nova York, 1838) és gairebé tan difícil com definir amb una sola paraula aquest personatge de vivències múltiples, oficis diversos i classificació complexa. Antoni Seva, l'editor de la versió catalana de les seves Memòries, ho aconsegueix en el seu pròleg, gairebé un assaig sobre la vida real-i no només la que explica l'autor- d'aquest personatge al qualla majoria de lectors s'acostaran, ben segur, coneixedors de la seva tasca com a llibretista de les millors òperes de Mozart. Un no s'adona de la importància del treball prologat de Seva -de més de cent pàgines- fins que comença a llegir el text de Da Ponte que, darrere l'excusa de voler només "entretenir sense avorrir", ofereix una versió clarament parcial de la seva vida: n'exalta els èxits, en dissimula alguns fracassos -altres els exagera a consciència- i n'obvia, si cal, els passatges més compromesos. "No ens hem de creure tot el que diu Da Ponte", assegura Seva, que s'avança a les preguntes del lector quan explica, per exemple, per què Da Pon te dóna relativament poc protagonisme a la seva relació amb Mozart o com devia ser l'ambient que es devia trobar al Nova York de principi del segle XIX. "Segurament, si Da Pon te no hagués ensopegat mai amb Mozart, aquestes Memòries tindrien un interès molt secundari, encara que el seu tema principal no és Mozart", explica Seva. Lés així: Da Ponte arrenca el seu relat a la República de Venècia de 1749, any del seu naixement. Sense deixar clars els seus autèntics orígens -una família jueva de classe baixa, aviat convertida al cristianisme- i un cop relatades la seva formació seminarista i una joventut llibertina, de seguida ens explica el viatge -en realitat, la fugida- a Viena, on passarà els anys més fructífers de la seva vida, tot arri bant al càrrec de poeta oficial de la cort de l'emperador Josep Il. És llavors que Da Ponte esdevé una figura de referència de la música clàssica, gràcies a les seves relacions amb personatges com Salieri -el músic més important del moment-, Mozart, que descriu com "un geni dotat d'un talent potser superior al de qualsevol altre compositor passat, R wc 268 10 58 present o futur del món" o Martini -el valencià Vicent Marrin i Soler, avui pràcticament oblidat i tanmateix molt admirat per Da Ponte i els seus coetanis. Però també de Viena, Da Pon te n'ha de marxar corrents. Amb la seva companya Nancy -amb qui no sabem si realment es va casar-, aniba a Londres, on, fracassat el seu intent d'escriure òpera italiana per al teatre de Haymarket, prova sort com a llibreter i editor de literatura italiana. Novament assetjat per múltiples creditors que no pot satisfer, el nostre home emigra a Amèrica, on després d'uns anys a cavall de Filadèlfia i Sunbury, s'estableix a Nova York per fundar-hi un internat per a nois -la seva dona en crearà un per a noies- i impulsa la fundació de l'Òpera de la ciutat, però sense aconseguir d'introduirhi amb èxit l'òpera italiana. I llibretista Da Pon te. Da Pon- E te és l'autor, entre d'altres, dels llibrets d'algunes de les millors òperes de Mozart - Le nozze di Fígaro, Don Giovanni i Cosi fan tulte- i d'Una cosa rara, o sia bel/ezza ed onestà de Vicent Martín i Soler. Al marge de l'indiscutible valor literari que té aquesta circumstància, la sorpresa més agradable de les Memòries és potser veure-hi descrit, des de dins, el mecanisme de gestació d'una òpera i la participació que hi tenia cadascú. Antoni Seva ho explica així: "[En el cas de Le nozze di Figaro] Mozart li crida l'atenció a Da Ponte sobre l'obra de Beaumarchais i és ell [Da Pon te] qui negocia el tema amb Josep l/, que havia prohibit la representació de l'obra teatral." I més enllà d'aquest procediment, el volum deixa clara la veritable raó de ser de la figura del llibretista, sobre la tasca del qual no hi ha hagut sovint una idea gaire clara. "En un moment en què l'òpera es limitava pràcticament a ser un lloc de trobada social i un espectacle en què l'acció dramàtica era mínima", explica Seva, "Da Pon te reivindica la seva concepció de l'òpera com a obra d'art en conjunt: que el llibret no sigui simplement un pretext per fer malabarismes vocals sinó que tingui un sentit dramàtic." Pel que fa a la convivència de Da Ponte amb els compositors contemporanis, crida l'atenció l'admiració que dóna, per igual, a personatges que després la histò- tia ha coHocat en llocs ben distants -per exemple, Salieri, Mozart i Martini. En aquells anys, a la meitat de la seva carrera, "[Mozart] romania desconegut i obscur a manera d'una gemma precio· sa", diu Da Ponte. És clar que, segons ell, hauríem d'agrair-li una part del mèrit del seu geni: "No puc recordar mai sense joia i complaença que és només a la meva perseverança i fermesa que, en bona part, Europa i el món sencer deuen les exquisides composicions vocals d'aquest geni admirable." es Memòries. El lector no s'ha de deixar espantar per les gairebé set-centes pàgines del volum, testimoni únic d'un període apassionant de la història. La lectura, en general, és amena, ja que Da Pon te escriu en un estil planer, directe, que avança al mateix ritme que els pensaments van acudint a la seva ment. "Però també és un home que dominava molt la seva retòrica -explica Sevai a vegades fa uns paràgrafs llarguíssim s, en els quals, si no hi poses una nota a peu de pàgina, t'hi arribes a perdre." Sembla que, inicialment, Da Ponte va esctiure les seves Memòries per contrarestar certs rumors que corrien sobre ell. "Més enl/.à d'això" -explica Seva- "és probable que el record de l'època més brillant de la seva vida també hi contribuís." Al capdavall, si Da Ponte no hagués cregut que el que tenia per explicar era important, no ho hauria fet. Ell, per si de cas, es justifica: "Em sap greu haver de relatar aquestes bagatel·les a qui potser espera trobar matèria més important en aquest volum. Que recordi, però, que les coses d'aquest món són totes proporcionals a l'estat de les persones a les quals succeeixen, als temps i a les circumstàncies. [... /. Qui creu que les vicissituds d'un home, només perquè no és famós, perquè no és gran, no siguin prou per a servir de lliçó o per a interessar el lector, no necessita, ni per ell ni per mi, llegir aquestes memòries." L 1111111111111 PALAU MÚSICA CATALANA Cicle d'Orgue al Palau IV lpmporodo Divendres, 23 de març de 2007. 19.30 h • ····•······························································································· OSCAR CANDENDO, orgue Mendelssohn: Sonata Opus 65, 111 Liszt: Orpheus (poema simfònic) Brahms: Fuga en La bemoll menor Reubke: Salm 94 (Sonata) Preu de I"entrada: 6€ Divendres, 11 de maig de 2007. 19.30 h • ···································································································· HEINRICH WALTHER, orgue Liszt: Preludi i fuga sobre el nom de BACH De la Riba: Cançó de bressol de la Mare de Déu Brahms: Dos Corals de l'op. 122: Herzlich tut mich verfangen Herzlich tut mich erfreuen Mendelssohn: Simfonia núm. 5 en Re menor. op. 107, "Reforma" (Transcripció per a orgue: Hemc:h Walthel) Preu de !"entrada: 1 € INFORMACIÓ I VENDA: Tel.: 902 442 882 · Fax 932 957 208 a/e: taquillesCpalaumuslca.org Venda d'entrades per lnternet www.palaumusica.org Orven ltu Ip 11roclna: ~ODI PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA '' a s'' LJestiu de 1975, poc aban s de la mort de Franco, vaig debutar cmn a crític musical amb un desafortunat article al setmanari "Triunfo", òrgan oficiós de l'esquerra i proscrits en general. Manuel Vazquez Montalban em va apadrinar i em vaig despatxar amb jovenivola audàcia contra alguns dels grans noms de la Nova Cançó. Va ser el primer "pal" que va ig donar. El temps m'ha fet estimar-me més la indulgèn cia plenària que la justicia i ara evidentment no hauria ni escrit ni sign at aquell article; ni tan sols les veritats qu e hi deia. Però aleshores no era ara i eJ "presenlisme" - valorar l'ahir com si fos avuiés un mal n egoci per mirar la història. per ANTONI BATISTA RMC 268 12 60 I cas és que gairebé tothom que tenia columna periodística m'hi va lligar i cm va fuetejar amb la mateixa absència de compassió que jo havia tingut amb els qui jo havia fet el mateix. Em queda com a bon record l'àpat a un tugmi del ca rrer del Col l del Pm'l'ell amb l'Ovidi Montllor, una dc Ics meves víctimes, que va perdom1r el seu botxí i li va impartir docència d'humanitat i tolerància ent re mandonguilla i mandonguilla. Vam ser amics rins als últims compassos dc la seva cançó vital. Preparàvem un recital al Palau, però el cranc va deixar de fer marxa enrere. Vaig començar aleshores a tTeballar al "Diari de Barcelona~ i va anibar gairebé abans que el meu primer article la denúncia maccarthysta a l'empresa. ben dretana, que jo era militant del PSUC i representava un risc tenirm'hi escrivint. Eren temps, sí, de caça de b1·uixes. Però la delació venia de demòcrates de tota la vida. La ideologia, per honrada que sigui. no garanteix la bondat dels seus adeptes. Tenir un espai en un mitjà de comunicació és poder, i això genera enveges i pressions. Respondre'm amb crítiques era proporciona l; voler deixar-mc sense fe ina era mesquí. Hi va haver persones que no van tenir la meva sort , com ara Amparo Moreno Sardà, avui catedràtica de la Facultat de Ciències de la Comunicació, que va ser la meva directora de tesi ... Tesi sobre la crítica musical! Per dir només un nom d'una llarga llista evidentment negra. D'altres, com el degà del nostre Col·legi de Periodistes. en josep Maria Huertas, van acabar a la presó. E Una bona crítica és un bon anunci. és publicitat, per això promotors i artistes volen tenir contents els professionals, que faran molt bé dc no escoltar els cants de sirena que sovintegen. El valor propagandístic de la crítica és més alt que el dc l'espai pagat, perquè té més credibilitat: ho diu un entès i al damunt ho diu perquè vol i sense gratificació. Aquest aspecte ha estat magistralment desenvolupat pels dirigents d'algu nes temporades concertístiques que compren espais publicitaris als diaris per col·locar-hi crítiques dels seus actes. Sempre són boníssimes, no cal dir-ho. it això. com ja he anticipat. jo voldria tendir a la magnanimitat. D'una banda, m'espanta jutjar i em fan més por els justos que els pecadors, per dir-ho bíblicament. D'altra banda. l'esforç de l'artista mereix respecte i consideració. erra re humamtm est, etc. Quan m'he vist obligat a ressaltar alguna cosa negativa, he procurat fer-ho des de la informació i no des de l'opinió: dir que un cantant desafina o que hi ha tem pi que, per exemple, mereixen ser multats per excés dc velocitat, no és opinar, és informar. Un dels últims "pals", absolutament inevitable, va ser una inauguració del Festival lntemacional de Granada, en què La Pefite Bande va perpetrar un insòlit desastre en totes Ics línies, que va desencadenar una sorollosa reacció d'un públic correctíssim que el que tenia ganes de fer era aplaudir fins a necessitar crema hidratant per salvar les mans. Un altre recurs que practicava era agafar tres eixos sobre els quals fer rodar el comentari. El sintàctic. de llenguatge; partitura i lectura. El semàn- D tic. de significació; l'interpretatiu o de versió. I el pragmàtic, l'efecte en el receptor, la reacció del públic. Aquesta varietat sempre permet salvar algun moble quan les coses van mal dades. I, al cap i a la ñ. manifestar sempre la valoració de l'audiència: l'aplaudiment, l'entusiasme, la demanda d'un o més bisos. Pèssims concerts han estat beneïts per l'èxit popular, i això ca l dirho perquè també és una info rmació, i substancial. .. 1 artistes enormes han estat o xiulats o castigats amb la indiferència, per exemple, d'abandonar les butaques quan l' intèrpret tot just acaba l'obra, sense donar-li temps de saludar. Barenboim després d'enllestir El clave ben temperat, al Palau, per exemple. om més grans són els artistes, més gran és la seva humilitat i la seva educació. La meva experiència és majoritàriament bona i diu molt del respecte amb el qual contemplen la llibertat d'expressió. No diré els noms dels excepcionalment negatius, però sí les historietes. La major l'he comentada, i amb una de menor acabo. Un director d'orquestra molt pagat d'ell mateix, al qual òbviament jo no agradava gens, abans de començar una entrevista em va preguntar si estava preparat per fer-li preguntes a ell. Amb parsimoniosa litúrgia, vaig h·eure l'agenda de la butxaca, vaig obrir l'índex per la lletra "C", li vaig mostrar i li vaig etzibar, amb el plaer del comte de Montecristo enfonsant el malvat Mondego: "Busqui Ce/ibidache, truqui'/, expliqui-li qui és vostè, que no ho sap, i pregunti-li si jo estic capacitat per entrevistar-lo!·· El "vostè" i el ·'jo" els vaig carregar d'èmfasi. C PANORAMA Joaquim Serra Eix del cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau La confluència del cinquantenari de la mor t i el centenari del naixement de Jo aquim Serra esdevé esquer privilegiat per convertir aquest músic en l'eix vertebrador del cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau, que una vegada més promouen la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música i el Centre de Promoció de la Cultura Popular i Tradicional Catalana. per RRMC om sempre, el cicle es configura en quatre concerts amb protagonisme de cobla, un de coral i un de ballet català, situant aquestes expressions en el límit més elevat d'excel·lència. El compositor d'origen empordanès però fmmat i mmt a Barcelona serà present en cinc de les sis manifestacions, amb esment especial per al concert que oferirà el dia 3 de març la Cobla Sant jordi-Ciutat de Barcelona i la Mediterrània diiigits per jordi León amb un programa monogràfic amb obra per a una i dues cobles. T també en el programa de ballet que presenta l'Esbart Dansaire de Rubí -l'expressió més elevada de qualitat en aquest gènere-, dedicat a coreografies sobre música del compositor, tot destacant-hi la mítica El Carnestoltes realitzada ja fa temps i ara revisada per Albert Sans amb el vestuari dissenyat per Fabià Puigserver. També s'ha de fer esment de les estrenes de Moviment per a una sardana, sobre la sardana Intima, coreografia per a conjunt femení de jordi Rubio; i La Muixeranga vella d'Aigemesí, també coreografiada per Jordi Rubio. Hom comptarà amb el suport de La Principal del Llobregat, que en la primera part interpretarà dues sardanes i el cabdal poema simfònic Puigsoliu del mateix Serra. C RMC 268 El concert de més pes simfònic serà el que obre la temporada, amb la Cobla Sant Jordi -com sempre, la que vertebra el cicle-, dirigida per la directora murciana Virgínia Martínez -vinculada a I'OBC-, en un programa presidit per l'estrena de l'obra encànec de Llorenç Balsach i l'esplèndida Rapsòdia per a piano i cobla de Manuel Oltra amb Jordi Yilaprinyó al piano i la resta del programa bastit per compositors de tant de pes com el mateix SetTa. Ros Marbà, Gan·eta, Xavier Pagès, Brotons, Prenafeta i Rafael Ferrer. Aquest compositot~ alhora té un protagonisme central en el concert per a cor i cobla arn b una obra de gran volada, De la terra, del mar sobre poema de Costa i Llobe- ra. josep Prats dirigirà la Coral Cantiga, Coral Cardedeuenca i Coral Briansó dc Sant Celoni i la Cobla Sant lord i. que també oferirà una composició de Serra. La parccl·la de cobla. la completa l'habitual i celebrada presència de La Principal de la Bisbal - fom1ació històrica-, amb repertori presidit per obra de Joaquim Serra i el seu important llegat amb noms tan representatius com Grivé, Moner, Lluís Albert, Martínez Comín, Moraleda, Bemat i Jordi Elias. El concett coral serà a càrrec del Cor de Noies de l'Orfeó. amb acompanyament dc grup instrumental i de piano a cura de josep Sutinyac, que faran una proposta d'un viatge coral altament suggestiu. 40 o;o de descompte Els subscriptors de "Revista Musical Catalana" obtindran un 40% de descompte en la compra d'entrades a les taquilles del Palau de la Música Catalana per als concerts dels cicles Cobla, Cor i Dansa al Palau i Cicle d'Orgue al Palau, a partir deJ dia 12 de febrer de 2007, i Els Diumenges al Palau, a partir del dia 26 de febrer de 2007, de la temporada 2006-07. Cal presentar el darrer rebut de la subscripció. 13 61 11mllllllll PALAU MÚSICA CATALANA &AkCllONA Cobla, Cor i Dansa al Palau Olaaabla, 17 da febrer da 2007, 19 h . .................................................................................... IX Tc!l1por~do :'007 Olssabta, 17 da matÇ da 2007, 19 h . .................................................................................... COBLA SANT JORDICIUTAT DE BARCELONA COBLA SANT JORDICIUTAT DE BARCELONA Jonll Vllaprinyó, plano I Vlrglnla M artlnez, directora Coral Cantiga I Cotal Brianç6 I Agrupacò6 Cotal catdedeuenca Josep Prats, dltedor •Clàssics I contemporanis• Joaquim Sorra: \IWis emlcs (sardana) A. Ros Marbll: Ban:elona 1957 (sardana) J . Garrota: PDslotn/ (s8ldlnl) I R. Fenw. Com""' sspga (~ M. Oltra: R¡¡psóGto perap/enoloobla I U. Balsach: obfBfl>'lCém¡c X. Pagès: Dotze tusll95 (sardana) S. Brotons: Los 61lC8baldes (satdar>a) J. Pranofata: ~lomonntge a MIJrlus Tom3S Joaquim SarTa: Sola ats pins del Pu/018! (sardana) J. Solà: UI diD de lll6IÇ (sardana) LI. Lloanaf: QJes roses I un cl8vell (sardana) J. M. Serracant: De 18 llum I18 tmmuniBflll (peb1 poema) J. J . Blay: Slnlonlerro B. Vlvancos: CençMs d'Madoo sobre poei1lfjS de Salvador Espriu (&COPI)(liiO) R. FeiT8r: De lo t 6n'B, del mor (un cant a Barcelona per a dos cors I coble sobre text de M. Coste I Uoberol M'e laCOI·IItbonadO O.; - -· · - 1'""''~ultut1. Dissabte. 24 da febrer de 2007. 19 h . .................................................................................... COBLA LA PRINCIPAL DE LA BISBAL Froncoac Cuall, director •Joaquim Serre I el seu llegat• J. Serra: Lli primera volada (sardana) I A Guissona ($81dàna) J . Grlv6: A llli'I'IIW8 mare ($81dàna) D. M onOt: Uorel ootar (JOOIJia ($81dàna) U . Albert: EVOCtl/11Josop Serra {sardana) F. Martfnoz Comin: Dolç record ($81dàna) F. Basi: ~p;tmc¡uas. (sulel. PrerriMemoriaiJ. Sena 1957 J . M. Bernat Os de~ (s¡rd¡rej. l'terri Memorial J. Sena 1976 J . U. Moraleda: At&'lcd'abl (sa'dere¡. PrerriMerroü J. Sena 1998 J. Elias: r~ en1o1 (sanlanal. Premi Memorial J. Serra 2006 Dissabte, 21 d 'abrll do 2007, 19 h . .................................................................................... COR DE NOIES DE LORFEÓ CATALÀ (Patrocinat '* Fundacl«< Santander Contral HltpenO) Grup Instrumental Jotep Surfnyac, plano I Uuls Vllama.j6, director •Viatjant... amb la música coral• F. Br1tton: FridBy ~ op. 7 -AnglaterntE. Rautavaara: Suite (textos de F. Garcia Lorea) -flriàndiaCançons de X. Puig, J . VIla I J . Prats -CalalunyaB. Corona: Ouetre cançons lnlantls -cuba- Dissabte, 5 da maig da 2007. 19 h . .................................................................................... Oossebte, 3 da marc; da 2007, 19 h . .................................................................................... COBLA SANT JORDICIUTAT DE BARCELONA Cobla Maditerrènlal Jordi León, director •Monogràfic Joaquim Serra en el seu centenari• M8! bloVB (SIIIdene) I En Pere Ganerf (glossa) Gklssa del Bill de Gr.anes del Penedès I Empon;taness (sardana) Donsa de Coslo/f!&C'<JiI PuigsciJu (petit poema) I Primaveral (sardana) A Mont:senal(satdena) I Marxa sobre moUus popu/Bts catlllam LB 11m (esbós almf6nlc) I LB prosó de UeldB (poema simfònic) VENDA D'ENTRADES: a partir deiS da febrer de 2007 PREUS DE LES ENTRADES: de 6 a 18 € INFORMACIÓ I VENDA: Tel.: 902 442 882 • Fax 932 957 208 aie: laqutllosOpalaumuslca.org Venda d' entrades per internet: www.palaumuslca.org ESBART DANSAIRE DE RUS[ Cobla La Principal del Uob<e9at Joaquim Serra: EI'Oelldó (s;¡tdana) Joaquim Serra: VetJ¡e de sc/ del poni (sardana) Joaquim Sorra: PtJgsc/Ñ (poema simfònic) Movlmenr per a une Slll'dMII (música: JoaqtJim Serl8; CO<oogta/ia; J. FU;o) LB MublerallQll vella, d'Aigemesl (musica: Joaquim Sorro: coreogratla: A. Sons) El Comostolos (baJel colalè en un acte) (música: Joaquim Sorro: coreografia: A. Sans) Org,nltn r.,atroolnaz ELPUNf ~ De mestissatge i multiculturalitat ots sabem que el fenomen de Ja immigració és un dels fets sociològics més rellevants del nostre temps, de conseqüències en tots els camps; també en el docent en l'apartat musical. Els mestres de música de l'ensenyament infantil i de plimària, basen Ja seva acció docent en Ja pràctica de l'aprenentage de les cançons populars catalanes. I vet ací que d'un temps ençà ban de vetllar quines són les que programen, no fos cas que tinguin algun element que toqui de prop o de lluny el fet de la immigració, si poden ser interpretades en un vessant negatiu o pejoratiu. Així, per exemple aquella cançó la lletra de la qual diu: "Moros vénen, moros van pel camí de Sant joan. Moros de guerra, moros a terra"; que en l'àmbit familiar es feia servir quan un infant començava a caminar, i que era un suport acústic per a Ja motricitat dels menuts. O aquella altra que fa: "Poma midora que assalten la torre. Els moros vindran i t'agafaran. Vés-te'n Iu que ets la més gran"; cançó eliminativa com tantes d'altres del nostre cançoner. Aquestes cantarelles fan referència a la invasió dels àrabs, amb la por consegüent que provocaven. En un altre context podem esmentar "La flàntia del rei moro"; un monarca àrab oferí una llàntia a la Verge de Montsen·at: situada al costat de les dels cristians, el dia que s'encengué baixà un àngel i l'apagà, si no el món s'anava a enfonsar. Aquest contingut emulava les tenebroses llegendes medievals. L'eliminació d'aquestes melodies i d'altres de semblants és una anomalia que jo considero no pas lleu, perquè afecta un punt determinat de la nostra identitat. Un poble no ha de renunciar mai als seus senyals distintius, si no vol posar en risc els seus referents essencials (antropològics, socials, científics i culturals) i que en el cas de l'ensenyament musical es basa en la cançó popular transmesa oralment de pares a fills, de generació en generació. l és responsabilitat de l'actual que aquesta cadena que ha perdurat tants segles no es trenqui i aquest ric cabal artístic no es perdi. Comença la XXI temporada del cicle Les Escoles al Palau T per PERE ARTÍS l passat 9 de gener va començar la XXI temporada del cicle Les Escoles al Palau, un seguit de concerts i espectacles musicals, com també visites arquitectòniques amb orgue, dirigides a escolars dc 3 a 16 anys de tot Catalunya. En total, ja són 47.500 els estudiants de 355 centres educatius dc tot el país els que s'han inscrit en el programa. Eulàlia Antonés, especialista en pedagogia musical, és la responsable de la direcció artística d'aquest cicle que comprèn 78 aud icions repartides en IO programes (que inclouen des d'espectacles musicals dc titelles fins a concerts dc pop-rock. passant per Ja cobla o els instruments dc E percussió, cadascun adreçat a una franja d'edat determinada). Els programes són: En jan Titella (3 anys, 16 audicions): Trencadís de cançons (de 4 a 7 anys, 18 audicions): El cistell d'aire 110 (de 4 a 7 anys, 6 audicions); L'orquestra va de festa (de 8 a 9 anys, 6 audicions); Tocs de cobla (de 8 a 9 anys, 6 audicions): La volta al món amb 80 itistrwnents (de IO a I I anys, 6 audicions); La veu de/món (dc I Oa I 3 anys, 8 audicions); jaz: en viu ... swing! (de 12 a 13 anys, 4 audicions): Matins de concert (de 14 a 16 anys, 4 audicions); Pop-rock a prop (de 14 a 16 anys. 4 audicions); Visitem el Palau i escoltem l'orgue (de IO a 16 anys, 60 visites). RMC 268 Gires internacionals de Jaume Torrent quest any 2007 el guitarrista Jaume Torrent té prevista una gira per l'Estat nord-amelicà de Califòmia (febrer) en la qual estrenarà el seu Concert per a violí, guitarra i orquestra amb la Coastside Symphony Orchestra dirigida per Kay Raney, i amb la col·laboració del violinista Joseph Gold; igualment, durà a terme una gira pel Japó (març), en la qual actuarà a Ja Sala Pau Casals de Tòquio i la lzumy Hali d'Osaka, i col· laborarà amb el violoncel·lista Minéo Hayashi presentant la versió per a violoncel i guitarra que el mateix Torrent ha fet de la sonata Arpeggione de Franz Schubert. També cal destacar Ja seva coJ.laboració com a solista (abril) en la producció de La vida breve de Manuel de Falla que la RAl, di rigida per Rafael Frühbeck de Burgos, presentarà a la ciutat italiana de Torí; i la participació en diversos festivals i auditoris, en els quals oferirà, juntament amb destacats violinistes itaLians, concerts commemoratius del 225è aniversari del naixement de Niccolò Paganini, en els quals interpretaran les dues grans sonates (M.S.2 i M.S.3) que el violinista genovès va escriure, tot dotant la guitarra d'un llenguatge d'elevat nivell virtuosístic. També recentment, Torrent actuà el proppassat dia 16 de novembre a Perpinyà, en el marc del Festival Haujourd'hui Musiques, interpretant dues obres de Xavier Benguerel: Concertante per a guitarra, percussió i cordes i Concert de tardor, sota la direcció de Daniel Tosi. A 15 63 I DEL SEU AFFM. COBLA Sr. Raimon Pellegero, en l'avinentesa d'un pont de 40 anys damunt el Sena Estimat amic, ~e 268 Disculpi si transformo en aquesta carta el que havia de ser la crítica del darrer àlbum que ha pubUcat -Raimon a I'Oiympia-, que quan escric acaba de presentar-se en una coneguda ll ibreria multinacional. El canvi dc registre se m'ha fet inevitable, quan en iniciar l'escriptura dc la recensió m'ha envaït una descàrrega dc subjectivitat que m'ha fet impossible continuar. I quan em preguntava què podien dir les seves cançons als qui ara tenen l'edat que teníem nosaltres quan vostè va clavar-se al bell mig dc l'esccnatí Cançoner!chansonier per excef.lència he trobat interessant que sigui un ara membre d'aquesta generació qui hi digui Ja seva. Veurem què passa. Estic escrivint des d'una coetaneïtat molt exacta -ens separen sis mesos-, des d'un seguiment força proper i continuat de la seva tTajectòlia. des d'una relació personal que em felicito que sigui la que és, des d'una admiració que he manifestat convençudament aquí més d'una vegada, i, en primera instància, des del pessigolleig entre nostàlgic i viu que em produeix aquest immens pont assentat damunt dues pilastres t·eferencials tan significatives com són molt especialment el 1966 í I'ara mateix. Per dessota ha transcotTegut el riu que va eixir de l'energia juvenil, anava a caure en el tòpic del tet·me ''desbordada", però no va ser precisament així. En realitat va ser una energia sobrecontrolada, una bul lida dintre d'una olla dc pressió, estt-l que maldava per no permetre que 1·es no s'esmunyís del contTOI ferri d'un sistema polític patèticament corsecador i progressivament corsecat. que, amb lot, no va poder evitar - ni que fos en la llunyania-, explosions tan exultants com la que fita el seu debut parisenc. I aquell riu ha menat a una maduresa i a una plenitud serena i profunda, tanmateix -i això em resulta plenament exemplar- sense cap mena de renúncia a les arrels del clam originari. Potser la diferència rau en el fet que aquest clam ha deslil·lat el crit i aleshores la seva penetració esdevé menys a colps -aquells Colps d'una cançó plimerenca massa arraconada-, però no menys assaonadora. La seva deu poètica s'ha refinat -Si miraves l'aigua, Animal d'esperances i memòria, Entre la nota i el so i quina llàstima que no s'hi inclogui el bellíssim cant elegíac espriuà La mar respira calma-, la seva música s'ha fet més espessa i més densa sense tanmateix perdre transparència, i la seva gola resisteix ferma, inamovible, gairebé miraculosament, el pas dels decennis. La contemplació, imatge poderosa, d'aquests quaranta anys incansables i primmiradament conseqüents, em convoca a un albir neguitós sobre què pot oferir vostè, en la inevitablement darrera arcada de la seva obra -arcada que no cal dir que desitjo que també sigui molt ampla i substanciosa-, i dc la meva possibilitat de gaudir-la. Disculpi si tampoc jo no puc evitar que Ausiàs March em vingui a la memòria, de moment encara d'una manera calitjosa, com un cell més, navegant entre arcada i arcada -definitiva- del gran pont de la vida. Joaquim Serra. La difícil senzillesa n el decurs de la història, Barcelona ha alternat exposicions universals i fòrums amb olimpíades i congressos eucarístics per fer-se sentir. Prou sovint, el món musical utilitza també una política de promoció a batzegades amb excuses que, si més no, serveixen per ressuscitar obres poc divulgades. El cas més recent és el del 250 aniversari del naixement de Mozart, que més que per donar a conèixer un compositor que sempre ha estat en el candeler, ha servit per rellegir partitures arraconades. Tan dedicats hi hem estat, que se'ns ha escapat l'oportunitat de conèixer amb més profunditat juan Crisóstomo Arriaga o Vicent Martín i Soler. coetanis de Mozart, dels quals es commemoraven el 200 aniversari del naixement i de la desaparició, respectivament. Inconvenients que té no poder estar per tot. Si això passa en la música intemacional, què no ha de passar en àmbits geogràficament més reduïts. Hi ha, amb tol, fenòmens comuns en les dues esferes. La popularitat pot fer que els compositors que en gaudeixen no perdin vigència, i les dates assenyalades han de servir només per recordar la seva obra més desconeguda. Però hi ha altres autors (sovint dc factura més elaborada) als quals sí que els cal aquest reforç per no perdre'n la presència social. En l'àmbit de la cobla, entre els primers podem esmentar mestres com Viladesau, Saló i Puigferrer, mentre que entre els segons podem situar Told rà o Garreta. Hi ha esferes intermèdies. Si bé joaquim Serra no és un compositor que faci vibrar la plaça, hi és acceptat sense discussió (o gairebé). mentre que la seva presència en les sales de concerts està del tot normalitzada. Això, si fem referència exclusivament a la seva obra per a cobla i al públic sardanista (o si es vol, coblista), perquè el públic en general, fins i tot el melòman, viu aliè a l'obra de cobla, incloent-hi Serra. Enguany s'escau el centenari del naixement de joaquim Serra. Els coneixedors de la música per a cobla no tenen cap dubte dc l'excepcionalitat de la seva obra, i per aquest motiu ftisen per conèixer el seu catàleg no coblístic, menys divulgat. Arremolinats al voltant de l'Agrupació Sardanista Barcelona (que per tal de divulgar-lo, ha patrimonialitzat el nom de Serra), un grup d'entusiastes s'han constituït en comissió amb la intenció de fer propostes a tots els estaments musicals del país. L'objectiu és doble: ressuscitar Ics partitures oblidades (que corresponen majolitàriament als gèneres no coblístics) i donar a conèixer al públic en general l'obra d'un dels compositors recents més valorats. La mort va sorprendre Serra excessivament aviat, però tot i així va configurar un catàleg extraord inari , tant pel que fa a la quantitat com per la qualitat. El tret comú d'aquest catà leg és la simpl icitat com a millor recurs expressiu, una màxima de fort regust noucentista que l'Any Serra ha d'escampar als quatre vents. E Del seu affm. Jaume Comellas 16 64 per JOSEP PASQUAL NOTICIAR li¡j-i:f•l;tit',r;l Torna un nou i vital Tradicionàrius l passat 12 de gener una cercavila amb el grup Ministrils de la Vila ova i la postetior actuació de Quico el Cèlio. el Noi i el Mut de Ferreries va obdr l'edició d'enguany del cicle Tradicionàrius, que arriba a la vintena edició. Fins a la cloenda el dia 30 dc març amb una festa protagonitzada per les Colles de Cultura de Gràcia. més els grups Titani i La Canau, s'hauran produït una trentena de manifestacions, la majoria -quinze- al teatre dels Lluisos de Gràcia, convettit en informal seu de la manifestació tot esperant que s'acabi de condicionar la casa mare del CAT a la travessia de Sant Antoni. Altres marcs que acolliran manifestacions d'aquest cicle seran la Sala Luz de Gas -en una col·laboració amb Sarnasants, la Sala de Cambra dc l'Auditori, la sala Bikini i la Biblioteca Jaume Fuster. Això ultra les manifestacions de carrer, com són el Cap de Setmana de les Illes el divendres 26 amb el grup Arpellots a la plaça del 'ord i l'endemà amb els Fo- E guerons de Sant Antoni. Sa Ton<J de Manacor més Els Revetllers. a la plaça de la Virreina. Enmig d'una munió de noms poc coneguts i en alguns casos originals i suggestius, com Xen·amequ 1iquismiquis, o Folkserola, Sol i Serena -grups de característiques diverses-, emergeixen els consagrats, que gairebé mai no falten a aquesta manifestació. Ens referim a La Portàtil FM, que actuarà amb Manuel Luna i La Cuadrilla Maquillera, El Pont d' Arcalís amb Les Violines, i Marcel Casellas i La Principal de la it. Cal destacar així mateix la presència del representant del País Basc, Kepa Junkera. que va actuar el 23 de gener a l'Auditori. També la d'Isidor Marí, que actuarà a Luz de Gas el elia 20 d'aquest mes. Tot un món tic i obert, que gràcies a la tasca convençuda de Jordi Fabregas i el seu equip de col·laboradors s'ha convertit en una manifestació perfectament atTelada al calendali musical barceloní, amb una resposta social molt satisfactòria. RRMC Benet Casablancas estrena amb l'Orquestra NacionaL. ls dies 16, 17 i 18 d'aqueslmes s'estrena a Madrid la composició A lter Klang. Impromptu per a orquestra del compositor sabadellenc Benet Casablancas. Es E tracta d'una obra encàrrec de I'Orquesla Nacional de España, que serà la formació que la interpretarà, amb dit·ecció del seu titular, Josep Pons. Del mateix Casablancas. els dies 13 i 16, la JO IDE oferirà la seva composició antelior a l'esmentada, Tlle Dark Backward o[1ime, fa poc estrenada a Barcelona, Saragossa i Madrid. sota la direcció de Vassili Petrenko. El compositor argentí José Luis Campana guanya el Premi Internacional Ciutat de Tarragona argentí José Luis Campana, resident a Courbcvoic (França), ha es- l compositor tal el guanyador de la catorzena edició del Premi Internacional de Composició E per a orqueseuros. amb l'obra Musical Ciutat de Tarragona. dotat amb 12.000 Ser, tra i piano solista. Aquesta ob1<J serà estrenada en el marc del Festival d'Estiu de Tarragona 2007 a càrrec de l'Orquestra Simfònica de Barcelona i acional de Catalunya (OBC). El jurat em format per Benet Casablancas (president), David del Puerto, María Eugcnia Luc, Xavier Dàrias, Costin Cazaban, Sigrnund Krauz i Mart in Matalón; i amb Joan Guinjoan com a assessor. La Banda Municipal inicia temporada a fo1mació, de la qual josep Mut és el director titular, va iniciar la temporada actual el passat 26 de novembre de 2006 a la seva seu habitual, el Casino l'Aliança del Poblenou -amb un programa dedicat a Mozart-. amb una previsió en total d" l l concerts fins a l' I I de març de 2007. Tres concerts més completaran la temporada: 29 d'abril i el 6 i 20 de maig dc 2007 a les Cotxeres de Sants, organitzats conjuntament amb l'Associació Catalana cie Compositors i amb la música d'autors contempot·anis russos, catalans i americans de la primera meitat del segle xx. Els concerts seran dirigits pel seu titular i comptamn amb els directors convidats Felipe Neri, Gil Ma1Tero, Bemat Adam Ferrero, Zygrnunt Rychert i Helena Bayo. L TANGENTS Missa i música i ha un camí. pel que fa a la música litúrgica. que una bona part dels ciutadans d'aquest país hem recorregut. La infantesa i l'adolescència anaven marcades pel cant gregorià. aquell que es va imposar obligatòriament -¿anlicip d'una globalització dictada?- des del 1912 per la Sagrada Congregació de Ritus seguint els desitjos dc Pius X. El gregorià ens sonava bé, l'identificàvem amb l'església i ens alleujava trobar-hi concomitàncies, segurament derivades, amb el cant profà trobadoresc. Cantar bé el gregorià no era ni és fàcil, ja que es tracta d'una mescla en què pesa tant l'esperit com l'afinació i també l'exactitud de les veus en fer-ho alhora. Però cantar-lo amb un mínim de dignitat no era difícil. Després va venir la idea, que no era dolenla, de retornar el cant al poble sorgida en el si del Concili Vaticà Il. El resulta!, musicalment, no va ser, en general, satisfactori. Les esglésies se'ns van poblar d'espirituals negres cantats de manera maldestra per una cultura tan diferent com és la nostra. També els nostres compositors liturgistes van aportar noves músiques que, a vegades, ens van sonar estranyes i pretensioses, que no anibaven a la sola de la sabata, per exemple, de la tradicional "Déu vos salve Maria ...". Aquesta situació ens va fer adonar d'allò que la imposició del magnífic gregorià també havia deixat a la cuneta: tota la gran música religiosa que els grans compositors -Bach, Haydn, Mozart, Beethoven, Stravinsky- ens havien llegat i que quedava gairebé reservada a les sales de concerts. Com si a les esglésies només fos permesa la pintura romànica i eliminada tota la posterior. I per altra banda. per exemple un concert del grup Exaudi Nos sobre mestres de capella del segle xvn dels antics territoris de la Corona d'Aragó, ens fa admirar la gran riquesa musical d'aquell període. I també dels més antics. I la polifonia ... Amb tot aquest garbuix, a vegades contradictori, ve un dia que un va a un funeral per fer costal a la família més directament afectada i sent que un grup de cantaires i antics cantaires del Cor Madrigal. aplegats amb urgència per Manuel Cabero, ens interpreten música senzilla de Handel, o l'Alta Trinità beata. tan incorporada a la nostra litúrgia que quasi és popular, o el salm musicat per mossèn Domènec Cols, tan escoltat, El Senyor és el meu pastor i ens quedem gratament sorpresos amb l'ànima transfotmada per aquell petit miracle que espumeja quan les coses es fan bé. La recepta, doncs, és cantar-ho bé. Potser, al capdavall, és indiferent de quina època sigui. H per JORDI MALUQUER ~e 268 17 65 mJIIIIillll PALAU MÚSICA CATALANA Concert de Tarda • ... ~:.~.~-~.,.~.~-~:.)!?.~...................................... ORQUESTRA DE CAMBRA TERRASSA48 COR JOVE DE L'ORFEÓ CATALÀ x111 Tt"rnrorada 2001 ..................... •.. óRauêsïBA.. Dilluns. 2t de maig de 2007, 19 h sir~A'F6Ñicï\ JULIÀ CARBONELL DE LES TERRES DE LLEIDA ~I*Morw;ol Albort Gulnovart, piMo I Alfons Reverté, Ó<eCtor An4 Puche, eoprano I Anna Alàs, c:omra1t David Heménclez, tenor I Mate Pujol, baix •Passió I fantasia• E4tovo Nabona, dllector J. Haydn: Simfonia núm. 45 "dels Adéus", Hob. 1: 45 J. Haydn: Missa Bf1 Sol major; "Sant Nícolau", Hob. XXII: 6 Rakhmaninov: Concert per a piano i orquesfra núm. 2. 6fl Do menor. op. 18 Prokófiev: LB Ventafocs, op. 101, 108 i 109: Suite Dilluns, 4 de juny do 2007, 19 h . .................................................................................... Dilluns, 12 de març de 2007, 19 h . .................................................................................... LA LOCOMOTORA NEGRA •35 anys de íazz• Obres de: Ellington, Amstrong, Basie, Hampton I temes originals dels membres de La Locomotora Negra COBLA LA PRINCIPAL DEL LLOBREGAT Danlol Antoll, director Joaquim Serra: Ofran8 a València Bemat: Ouasl un llngel 1 Oltra: Montmagastre Arban: 4 Fantasia Brillant 1 Toldrà: Mariona Ros Mamà: Alinara Blay: Concert per a flabiol / cobla Moraleda: Ofran8 a Matlu« Sadena Oolluns. 11 de jl.ny de 2007. 19 h . .................................................................................... Clllluns. 19demarçde2007, 19h •...jós~..ENRiouEï3ï\GA.RiA:··-----········-··· piano ORQUESTRA SIMFÒNICA DELVALLtS Maribel Ortega. sopano I Jorge de Leon, tenor Matteo Sulc. barton 1 Jln Seok Lee, ~ Uwo Mund, drector (Premi Marta Canals 2COO) •Gala Verdi• F. J. Haydn: Sonata M Do major. Hob. XVI: 50 Falla: Sarenata andaAJsa i Fantasia Bética Schumann: Carnaval, op. 9 Ravel: LB VaJse W NDA D'ABON.'ME!ml: dol B 8113 de fobnlr dc 2007 WIIDA D'ENT!It\DE8: a patllt dol 19 de !obra! do 2007 PREUS DELS ABOIIM1ENT8: 49 159 e PREUS DE LES I!IITMDES: 91 11 e IHfORMACIO I VENDA: Tol. 002 442 B82 · Fax 002 957 208 ·aie: taqullle&Opeiaumuolca.org I/onda d'on- por lntomet www pelaUmuslca.Oill Àt1es I duos de les òperes: Rigoletto, Don Cario, Un ballo In maschera, Nabucco i Simon Bo<x;anegra Ouanyodorl dol vtll Concu.- de Cant Jaume Ar.!gall Organitza ! patrocina: &e W fundació agrupocl6mútua A punt la 53 a edició del Concurs Maria Canals l proper 24 de febrer s'acaba el termini per inscriure's al 53è Concurs Internacional d'Execució Musical Maria Canals de Barcelona, que se celebrarà al Palau de la Música del 3 al 15 de maig de 2007. La prova final del Concurs, que compta amb el pan·ocini de la Fundació Banc Sabadell, se celebrarà el diumenge 13 dc maig al matí amb la participació de l'Orquestra Simfònica del Vallès. El Concurs comptarà enguany amb un jurat presidit pel seu director artístic, Carlos Cebro (França/Uruguai), i estarà format per: Andrzej Pikul (Polònia), Andrea Lucchesini (Itàlia), Pascal Le Corre (França), Yuko Yamaoka (Japó), Klaus Kaufmann (Alemanya), Dominique Comi! (Bèlgica), Raquel Millàs (Catalunya), Stanislav Potxekin (Rússia) i Maite Berruera (Espanya). Una novetat important d 'aquest any és que el Concurs incrementa els seus premis principals: primer premi, Premi Fundació Lluís Ca rulla, I0.000 eu ros; segon premi, Premi Veles e Vents, de 5.000 euros; i el tercer premi, Premi Ushi Becker de Torelló i Maria Par Espina, condesa de Egara, 3.000 eu ros. El Concurs, que també compta amb el patrocini de la Fundació Caixa Catalunya, ofereix als finalistes nombrosos concerts a Catalunya (concerts amb I'OBC a l'Auditori, amb l'Orquestra Simfònica del Vallès, en el Festival internacional de Música Concerts de Mitjanit del Port d'Aiguadolç dc Sitges 2008, en la Temporada dc Música de Cambra 2008 de Santa Cristina d'Aro, en el X Festival de Música Clàssica Castell de Santa Florentina 2008, en el V Festival de Música Clàssica El Convent E de Blanes 2008, etc.) i també a l'estranger (a la Salle Cortot de París ofert per la Maison de la Catalognc, a Roma ofert per l' Academia de España). Aquest any el Concurs també oferirà tres concerts a l'estranger al millor espanyol classificat i n·es concerts a l'estranger al guanyador del premi al millor intèrpret de música espanyola, nova distinció que s'inaugura en aquesta edició, i que rep el suport de I' Lnstituto Cervantes. Aquest any es repetirà el Premi del Públic que es va iniciar en la darrera edició i que va tenir un gran èxit entre els assistents en la prova fi nal, i que consisteix en dos concerts amb l'Orquestra Simfònica del Vallès. També s'ha de destacar que el Concurs ha incorporat en el programa dels concursants, més autors contemporanis i catalans, per tal de promoure'ls arreu del món. El Concurs ofereix aquest any per primera vegada beques d 'allotjament a tots els concursants que passin a la segona prova i a la prova final. Per a més infonnació sobre el Concurs i els reglaments dels concursants. que han estat patrocinats per Pricewaterhouse&Coopers, podeu visitar el web del Concurs: <WWW.mariacanals.org>. ' altra banda, José Enrique Bagaría, amb motiu del primer premi obtingut en el 52è Concurs Intemacional d'Execució Musical Matia Canals de Barcelona, el 17 de febrer ofetirà un concert a la Salle Cortot de París organitzat per l'Oficina de la Generalitat de Catalunya a París, la Maison dc la Catalogue. Hi interpretarà obres de Haydn. Schumann, Albéniz, Skriabin i Liszl. D Cartell del Centenari del Palau de la Música Catalana l cartell de Martí Ferré -estudi Bildi Grafiks- ha estat el guanyador del concurs organitzat per la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música i !"Associació dc Directors d'Art i Dissenyadors Gràfics (ADG) i el Foment dc les Arts Decoratives (FAO) per escollir el cartell del Centenari del Palau de la Música. El jurat estava format per Fèlix Millet, president de la Fundació Orfeó CatalàPalau de la Música; Mariona Carulla, vicepresidenta de l'Orfeó Català; Emilio AJvarez, patró de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música; Enric Jardí, president de I'ADG-FAD; Òscar Tusquets. arquitecte; Victòria Qu intana, vocal de I'ADG-FAD, i David Ruiz, dissenyador gràfic. El concurs ha estat obert a onze estudis de joves dissenyadors, tant nacionals com internacionals, proposats per I'ADG-FAD, amb el desig dc rcnectir l'esperit d'"Un Palau obert al món··. L'edifici, que complirà cent anys el 9 de febrer de 2008, es troba en estat de plenitud i vol fer-se seva la vitalitat i creativitat dels joves i, en aquest cas, dels joves dissenyadors. El premi per al guanyador han estat 4.000 euros; i la resta de concursants rebran 1.000 euros per la seva participació. E ARS SUBTILIOR Les dents de la creació ' agradaria fer un viatge en el temps. cap endavant. i veure quines creacions musicals actuals seran valorades d'aquí a un o dos segles, quina música passarà a la història i serà valorada com a obra d'art En judicis com aquests, els coetanis acostumem a espifiar-la, però no sempre. Aquests dies he tingui l'oportun itat d'assaborir un disc compacte molt estimulant i que convida a la reflexió. Conté l'obra Les dems del gat, un recull de disset peces per a quartet de violi. clarinet. piano i percussió, basal en sengles versos dc la poetessa Nati Soler. L"autora de la música és la compositora vendrellenca Carlota Baldrís. He d'admetre que no coneixia de res la seva música, si més no conscientment, perquè la CarIota Baldris n'ha fet de tots colors: a partia creació eminentment clàssica (oratoris orquestro ls, cantates corals. sa rdanes, suites per a piano, música de cambra i música electroacúst ica). també ha fet música per a obres teatrals (dirigides per I'Oiiol Grau), programes de lV (Una altra cosa, a lV3), espectacles de ballet (IT· Dansa), i fins i tot col·laboracions amb grups de pop com Lax"n'Busto (el "clan de l'avellana" tira!). Vaja. un tot terreny musical. En canvi. Les dents del gat és un gir cap endins, introspectiu, essencial i sincer (roda el món -estilístic- i toma al Born!): hi he trobat una música intimista, tendra, d'una estranya melangia, dc felicitat agredolça però reconfortant. Certament, els poemes de Nati Soler que l' han inspirat són molt intensos, d'una crua i despullada sinceritat, demolidors ... Però la música de Carlota Baldrís hi aporta un significat afegit. I és una música plenament tonal però subtil hatmònicament, suggcrent. rica d'ambients i atmosferes. música que penetra pels porus de la pell, digerible cent per cent i profundament personal i genuïna. La Carlota patia perquè no sabia definir aquest estil tan particular {la tirania de I'C' tiquets!); però també temia haver-se allu- nyal dels clàssics, defraudar !"avantguarda (amb qui ba flirtejat en diverses obres), desertar de l'experimentació o fins i tot haver fet un producte críptic i massa personal perquè arribi al públic. I Les dents del gat és una obra molt sòlida, CO· herent, amb un fil conductor de principi a li que hi dóna una admirable unitat, amb un riquíssirn ventall de paisatges emocionals d' una sinceritat devastadora. l comprensible. És lluny dc servituds i vassallatges que la Carlota ha trobat el seu camí creatiu. En uns moments en què la creació musical està en crisi. els autors semblen perduts. temptejant aqui i allà, obsessionats per experimentar. lluny (moll lluny) del públic. sense nord però amb por de mirar al passat. aquest retorn a les arrels és balsàmic, e.sperançador. )o m'hi apunto: començo a estar tip d'haver dc fer esforços sobrehumans per en· tendre i sen tir plaer amb músiques que sento lluny, incomprensibles, violentes gairebé (ho continuaré provant, però). No sé si al segle XXIII se'n recordaran, d"aquesta obra: a mi, m'ha fet una mica més feliç. M per XAVIER CHAVARRIA ~e 268 19 67 PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT ------------~~--~~~ I mes de desembre és un període en el qual es produeix una certa calma en l'activitat de grans esdeveniments musicals. Hi ha molta vida familiar, o sigui manifestacions a redós de grups concrets -particularment corals- i algun altre esdeveniment atípic que incideix més en el vessant lleure que en el que correspon a una visó més aprofundida i implicada del nostre art. El recull que oferim es basa més en L'ARTICLE D'OPINIÓ que en declaracions de protagonistes individualitzats de fets concrets. En tot cas, això no lleva interès a un context subjectiu que afronta conceptes d'un valor elevat: és el cas del D' INDÚSTRIA CULTU RAL. que és abordat des de dues signatures plenament autorit.a~des en la nostra vida pública: el nou conseller de Cultura i l"exgerent de l'ICUB. EL PATRIMONI DE GRANS MÚSICS CATALANS és ocupat, des de sengles veus alienes, per dues figures incontestables: ANTONI ROS MARBÀ I JORDI SAVALL, a les quals s'afegeix la d'un conjunt, el COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CAT ALANA basada en una consideració cabdal per a ell i per a tot el cant coral català. També exposem una pinzellada en què el fet lingüístic, o millor dit, sociolingüístic, aplicat a un esdeveniment musical adqukeix una dimensió molt interessant. E RMC 268 «No hace tanto ticmpo, la economía veía la cultura sólo como un gasto. EL ESPACIO ECONÓMICO DE LA CULTURA ERA CASl MARGINAL y el mundo empresarial sólo pensa ba en el mundo dc la creación artística como un espado para el disfrute. [ ...] Y parece, cada vcz mas evidente, que LA PRÓXIMA ESTACIÓN DEL TREN DEL DESARROLLO ECONÓMICO SERAN LAS INDUSTRIA$ CREATIVA$ que se estan abriendo paso cada vcz con mas insistencia. La facturación de CSIC sector ren Europa] el año 2003 fue dc 654.000 millones de euros; el porccntajc del producto interior bruto curopeo representa el 2.6% y si hablamos de empleo el sector acogc mas de 5,8 millones de ocupados, según el recicnte estudio La economía de la cu/Jura en Europa elaborado por la consultora Kea European Affairs para la Comisión Europea. L••. ] Hay que afrontar el ESFUERZO PARA MEJORAR LA CAPACIDAD DE GESTIÓN DEL MUNDO CULTU RAL para que las buenas ideas y ;;us proyectos culturalcs innovadores se conviertan en propuestaS cmpresariales bien gestionadas, capaces dc jugar globalmente. Y para cllo se requiere capital ricsgo dispuesto a invertir en las industrias crcativas y capacidad de liderazgo y ambición para crecer.» Oriol Balaguer Julià. cxgcrent de l'Institut de Cultura de Barcelona ... La VanguardiaCulturas", 13 de desembre de 2006. 20 68 «En qualsevol cas, fa molt temps que dic que LA MEVA ÉS UNA APOSTA INDUSTRIALISTA. La cultura avui és en bona part industrial. En els països petits i amb fragili- tats culturals més o menys cròniques, cal una presència de capital públic, però només amb el sector públic no són viables. ENS CALEN SECTORS INDUSTRIALS FORTS EN TOTS ELS ÀMBITS: edició, mitjans de comunicació, discografia, audiovisual, arts escèniques, arts plàstiques... [ ...] La nostra lògica és ATREURE A BARCELONA EL MÀXIM DE GRANS EMPRESES EN TOTS ELS SECTORS, i si podem ser líders en algun, millor. És veritat que a vegades l'aposta pel mercat hispànic, que és molt gran demogràficament però amb algunes limitacions de consum cultural, ens fa oblidar altres possibles apostes com la mediterrània, l'europea o la global. [...] HEM DE TENIR CANALS PROPIS PER ADREÇAR- NOS AL MÓN. I AFORTUNADAMENT DISPOSEM DEL CONEIXEMENT AUTOMÀTIC D'UNA LLENGUA QUE ÉS DE LES MÉS DIVULGADES DEL MÓN I, PER TANT, A NINGÚ SE LI ACUT LA PERSPECTIVA DE RENUNCIAR-HI: LA UTILITZAREM TAN INTENSIVAMENT COM PUGUEM. TAMBÉ PER FER NEGOCI A L'ÀMBIT CULTU RAL. I si ho podem fer en algunes llengües més que ensacabin de consolidar en els mercats, millor. I tot això no té per què perjudicar gens el català com a llengua distintiva específica i principal instrument de la cohesió social a l'interior de Catalunya.» joan Manuel Trcsserras, conseller de Cultura de la Generalitat de Catalunya, entrevistat per I. Aragay i O. Montferrer. "Avui", 14 de desembre de 2006. «Ara que tenim nou conseller de Cultura, li podem demanar QUE TINGUI CURA DEL NOSTRE PATRIMONI MUSICAL, sempre que, és clar, els afers comunicatius que també estan en la seva òrbita d'actuació nomengin terrenys als culturals. La recepta podria ser QUE LES OBRES DELS NOSTRES COMPOSITORS PASSATS, PRESENTS (el conseller s'ha perdut per poc el concert que Barcelona 216 va dedicar a Joan Guïnjoan pel seu 75 aniversari. esclar que la representació institucional va ser escassa) i FUTURS ESTIGUIN A L'ABAST DELS INTÈRPRETS -així la podran difondre am:u per tot els mitjans- i del públic. Aquestes reflexions, tanmateix, no vénen motivades tant pel nomenament de joan Manuel Tresserras sinó per la recent visita del cronista al Festival dc Música Espanyola de Cadis. I un dels últims concerts de Ja quarta edició del certamen, al Gran Teatro Falla, duia el títol "Manuel de Falla i Catalunya". La proposta era tan sintètica com imaginativa i va comptar amb la participació de l'excel·lent Orquestra Ciutat dc Cranada sota la batuta D'ANTONI ROS MARBÀ. [...JDesprés del concert vam poder fer dues constatacions. La primera, que és més fàcil escoltar a Catalunya orquestres de tercera de més enllà dels Pirineus que formacions estatals de categoria com la de Granada. La segona està amarada de perplexitat: ANTONI ROS MARBÀ NO DIRIGEIX RES A BARCELONA AQUESTA TEMPORADA. UN DlRECTOR DEL SEU NIVELL NO ÉS TAM- BÉ PATRIMONI?» Xavier Cester. "Avui", 3 de desembre de 2006. «Shakespeare diu: "L'home que no dugui la música dins seu, I aquell que no el commou l'harmonia suau dels sons, I és prest per a la traïció, el furt i Ja perfidia; (...] Desconfia d'un home així" [...]. Per això "SENTIM LA NECESSITAT DE RECUPERAR EL MERAVELLÓS PODER DE LA MÚSICA", quan·veiem "tantes víctimes que cada dia són sacrificades -<:om ara la periodista Ana Politkóvskaia, assassinada recentment- en nom de tota mena de raons" va dir-nos la setmana passada JORDI SAVALL QUAN LA UNIVERSITAT DE BARCELONA EL VA HONORAR CONFERINT-LI EL DOCTORAT HONORIS CAUSA. I hi va afegir unes paraules enormes que jo no havia sentit mai, les que subratllo tot seguit: "El control del poder, tant si és legal com si no ho és, obliga sempre a una lluita despietada en la qual les veus més coratjoses i les persones més desvalgudes són les que paguen el ttibut més alt". I, encara, després d'afirmar que "LA MÚSICA, EN ELLA MATEIXA, NO ÉS BONA NI ÉS DOLENTA", Savall es preguntava, amb Steiner, "Sl EN REALITAT LES HUMANITATS (LA LITERATURA, L'ART O LA MÚSICA) TAMBÉ POGUESSI N ACABAR DESHUMANITZANT-NOS". joan Solà "Avui", 7 de desembre de 2006. «Una de las penas mas grandes de nuestra industria cultural (en la que los amiguismos y los carnets de partido tienen tan to que decír), es el escaso apoyo institucional que reciben algunos de los coros mas importantes del país. [ ...] UN CASO ÚNICO ES EL DEL BARCELONÉS CORO DE CAMARA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA. Gracias al auspicio dc una entidad bancaria, este activo grupo beca dcsdc sus inicios a sus integrantes para que puedan dedicarsc de manera profesional al coro. [...] Con un repertorio que abm·ca dcsdc la música del Renacimiento a la contemporíinca, dcsde el tea tro musical a la ópera, desde los géneros a cappella hasta grandes¡roducciones sinfónicas, el CORO DE C MARA DEL PALAU ACABA DE LANZAR UN DISCO DEDICADO A LA INTEGRAL DE LA OBRA CORAL DEL COMPOSITOR CRISTÒFOR TALTABULL (18 88 -1964). Una nueva muestra de la vitalidad de un conjunto que, después de IS años de éxitos, TODAVÍA SIGUE DEPENDIENDO DEL PATROCINIO DE UN A EMPRESA PRIVADA.» PabJo Meléndez-Haddad. "Abc", 16 de desembre de 2006. «Qui ja no sembla creure en la paraula és "la Caixa··. La introducció del castellà en un programa de mà ara bilingüe pot ser un indici que per a l'entitat EL CATALÀ ÉS JA UNA VARIABLE MÉS.>> Xavier Cester. crítica d'..El Messies participatiu"'. "Avui», 27 de desembre de 2006. PANORA MA A PROPÒSIT DE ... Convidat a mostrar -el seu art a Catalunya Anthony Ne wm an Anthony ewrnan, virtuós americà dels instrume nts de teclat i especialista en música barroca, h a estren at a Catalunya el seu Concert de cambra per a piano. I és qu e Newman també ha desplegat una intensa activitat com a compositor, i ho h a explicat en dues classes m agistrals a l'ESMUC . per ALBERT TORRENS -En el seu curr ículum, hi consten moltes i diverses activitats. Com li agrada definir-se? -Bàsicament com a organista i clavecinista especialitzat en el repertori barroc. I com a compositor d'u n nou estil clàssic. També he fet classes, durant trenta-cinc anys, en diverses escoles - incloent-hi la Juilliard de Nova York-, però ara no ho faig. -A més del barroc, p erò, ta mbé interpreta sovint repertori modem. Com afronta músiques tan diferents? -La diferència principal és que, en la música barroca, l'intèrpret hi pot afegir alguna cosa pròpia --com els omaments-, no cal que es limiti al que hi ha escrit en la partitura. És més important el punt de vista d'aquella música que la música en si mateixa, cosa que no passa amb la música contemporàn ia, que normalment no té elements d'improvisació . A ningú se li acudiria, per exemple, afegir ornaments a Stravinsky, però sí a Bach i a Handel. -També té molts enregistram ents en aquests diversos estils. ¿Grava el que vol o allò que li demanen? -Normalmen t, gravo el que em demanen. Però, per exemple, a Columbia em van demanar un repertori bàsic que a mi ja m'interessava enregistrar. També pel que fa als enregistrame nts sóc un especialista en el repertori barroc: he gravat uns cent discos de Bach, quaranta amb orgue i seixanta am b ela- THONYNEW - MAN ÉS ELS UN MOLTS DE PERSONATGES CLASSIFICACIÓ COMPLEXA QUE SOVINT ENTRE SORGElXE ELS PROFESSIO ALS DE LA MÚSICA. INTÈRPRET DEL REPERTORI BARROC EN UN PAíS -ELS ESTATS UNITsON L'AFICIÓ A LA CLÀSSICA ÉS UNA AUTÈNTICA RARESA, NEWMAN ÉS TAMBÉ UN COMPOSITOR PROLÍFIC I UN PEDAGOG AMB EXPERIÈNCIA. ENS REP L'ENDEMÀ DE lJÚLTIMA CLASSE MAGISTRAL I EL MATEIX DIA DE L'ESTRENA DEL SEU CONCERT. PARLA POC I DE PRESSA, PERÒ S'EXPU CA AMB CLAREDAT I EMPRA LES PARAULES PRECISES. LLUNY DE CAP ESTAT DE NERVJOSISlVIE, AFRONTA L'"EXAMEN" DEL PúBLIC AMB SERENITAT I MODÈSTIA. vicèmbal. I uns deu només com a director. A més, és clar, de moltes col·laboracions amb altres músics. -Com a composi tor, ha escrit en molts gèneres i per a instruments diversos. Com definiria el seu estil? -El meu estil és el nou classicisme. És bàsicament tonal-en la mesura que Stravinsky és tonal, però no tonal en el sentit de Mozart. Quan era molt jove, pertanyia a l'avantguarda de l'estil americà. Llavors vaig percebre que aquest estil, als Estats Units, no era factible, i vaig deixar d'escriure durant trenta anys. Vaig tomar a escriure el 1988, quan es va fer possible tomar a escriure música tonal sense, diguem-ne, por de ser rebutjat. L'estil musical també corre el risc de polititzar-se i que la gent doni suport a un tipus de música perquè el que la fa és amic seu. I això ha esdevingut un problema, perquè la música s'ha d'elevar per sobre d'això. -A Europa coneixem poc el món de la clàssica als Estats Units. Com és? -La música clàssica hi és menys popular. S'ha creat una mena de "reper- tori de museu" per a esdeveniments importants. Totes les grans ciutats han de tenir una orquestra simfònica, una òpera i un ballet, però sempre fan el mateix repertori. Però no hi ha dubte que hi ha un públic, tot i que és petit. -Per què s'esdevé? -En primer lloc, perquè totes les grans obres de la música s'han escrit a Europa i, per tant, no hi ha interès polític del govern. En segon lloc, a Europa s'educa la gent per relacionar-se més amb la música i l'harmonia des d'una edat molt jove i, corn a resultat, hi continuen interessats fins a l'edat adulta. -Com ba plantejat les classes magistrals que ba fet a I'ESMUC? -Les classes magistrals que hi he fet són de composició, que és una àrea problemàtica perquè ningú no està d'acord en la manera com hauria de sonar la música. A més, la música nova representa un repertori molt petit, i per tant això fa que sigui molt més discutible com hauria de ser el nostre estil. l®C 268 21 69 Cent per cent "ayre" barroc EUROCONCERT. Al Ayre Español Orquesta. Maria Bayo, soprano. Dir.: Eduardo lópez Banzo. Boccherini, Handel i De Nebra. PALAU DE LA MÚSICA. li DE DESEMBRE DE 2006. per Mercedes Conde Pons L RMC 268 a tornada a Barcelona dc l'orquestra ban-oca Al Ayrc Español i el seu director Eduardo López Banzo, en e l marc del cicle Euroeoncert, va tenir com a principal al·licient la presència dc la coneguda soprano María 13ayo amb l'atractiva excusa que suposa la presentació d'un nou disc. El concert, però, no es va limitar a ser un mer unplugged de toles Ics peccs contingudes en el disc esmentat, sinó que va ser tota una lliçó de música barroca, ben disfressada pel caràcter llaminer de les peces escollides. Tot i ser completament nonnal i fins i tot obligat trobar el nom de Georg Friedrich l landcl en els programes dc música ban·oca, el fet de combinar-ho amb el d'un seu compositor contemporani espanyol com és josé de Nebra -a qui està dedicat gran part del disc- i en clara contraposició -essent cadascun protagonista d'una de les parts del concert- va generar un discurs moll interessant, el que suggeria la recerca de les diferències d'estil entre l'un i l'altre compositors. Si bé Handel va ser un alemany establert a Anglaterra, on va desenvolupar gran part de la seva carrera, l'empremta que va deixar el seu pas formatiu per Itàlia permet qualificar Ja seva música -a grans trets- d'estilísticament italiana, deutora d'un esperit llatí i càlid però artificiós fins a l'extrem, tant en les parts més virtuosístiques com en les més dramàtiques, com es desprèn de les àries que Maria Bayo va interpretar d'òperes com Giulio Cesare o Alcina. Cosina ge1mana de l'òpera italiana o dramma per musica, la sarsuela banoca -que es va desenvolupar a la cort espanyola-. concretament la creada pel compositor natural de Calatayud José de Nebra, comparteix el virtuosisme artificiós característic del barroc, en el qual sobresurt, però, una naturalitat i un desembaràs propi dels motius populars sarsuelístics com són les seguidilles, amb l'acostumat acompanyament de castanyoles, que es va trobar a faltar en el concert. D'aquesta manera es va revelar la vocació entusiasta i contagiosa que caracteritza la formació liderada per Eduardo López Banzo, que uneix rigor musical, voluntat educativa i un evident gaudi interpretatiu que s'observa en l'explícit "ayre español", expressament poc polit en les explosions d'exaltació, impulsiu i juganer, però també subtil i delicat en l'artificiositat barroca. D'igual manera es pot qualificar la magnifica aportació de la soprano María Bayo, que en aquest repertori es troba en el seu hàbitat natural, amb una frescor tímbrica i expressiva envejable però sempre intel·ligentment conduïda. Concert espiritual a la catedral de Barcelona CIClE L'ORGUE DE LA CATEDRAL DE BARCELONA. Neil Cowley, orgue; Taller d'Estudis Medievals, dir.: Montserrat Oliveras. Alexandre Boêly: Messe du jour de Noel pour l'orgue, op. ll. CATEDRAL DE BARCELONA.l3 DE DESEMBRE DE 2006. per Xavier Chavarria L 22 70 es propostes d'aquest cicle, organitzat per Euroconcert, pertanyen a un gènere molt particular, proper al concert esp iritual. Són concerts que afavoreixen una actitud diferent de l' habitual, tant en els intèrprets com en el públic, de major recolliment i concentració. Les circumstàncies d'aquests concet1s (la solemnitat del marc, la seva corprenedora acústica, la discreció dels músics, sempre en segon terme darrere la música, quasi anònims) i la profunditat semàntica de ls repertoris, els converteixen en una cerimònia musical, en un ritual proper a la litúrgia. J la proposta de Neil Cowley i el TEM accentuava aquest esperit. Amb l'epígraf "Un Nadal popular a París al segle XlX" es va reproduir la música d'un ofici litúrgic nadalenc composta sobre melodies populars combinades amb cant gregorià i cant pla. L'autor d'aquest producte musica l tan peculiar és Alexandre Boely, compositor parisenc nascut el 1785 i mort e l 1858, organista de gran prestigi i apòstol a França de Bach i la seva música per a tecla. L'ordinari de la missa en gregorià o cant pla s'alternava amb recreacions a l'orgue de melodies populars fra nceses de Nadal en harmonitzacions colo ristes, a mig camí entre el romanticisme i l'alè del contrapunt bachià (que l'autor tan s'estimava), i que constitueixen un excel·lent exemple de les cèlebres llibertats d'orgue que es duien a terme en èpoques assenyalades del calendari litúrgic. La grandiositat del recinte va afeblir la presència sonora de les deu veus (set femenines i tres masculines) amb què es va presentar el TEM, formació catalana de prestigi i de llarga h·ajectòria especialitzada en gregorià i polifonia primitiva; però no va fer empa l·lidir la riquesa tímbrica, de matisos, i la bellesa d 'un conjunt de veus de bona qualitat ma lgrat lleus indecisions en algunes entrades. El protagonista absolut de la vetllada, però, el qui va portar el pes de l'obra i en va ser l'ànima, va ser l'organista Neil Cowley, que va treure un bon rendiment tímbric a cada fragment, els va donar el caràcter adequat, tot destacant-ne l'aire popular i les Jinies del contrapunt, amb una visió coherent i equilibrada de l'obra, en perfecta simbiosi amb els cants, i creant el clima i l'atmosfera adequats a una vetllada musical ben especial. 'Manon Lescaut' des de Cinecittà MANONLESCAUTde Giacomo Puccini. Llibret: Domenico Oliva i luigi lllica. Daniela Dessl. Fabio Armiliato.ludovic Tézier. Carlos Chausson. Agata Bienkowska. lsraellozano. René Kollo. Josep Ruiz. Constantina Varela. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. escènica: liliana Cavani. Dir. musical: Renato Palumbo. Producció: Teatro alia Scala. UCEU. 23 DE DESEMBRE DE 2006. per Jaume Comellas ' avanço a añtmar que Manon Lescaut, des del punt dc vista dramatúrgic, és una obra com a mínim inconsistent, i alhora que la versió de Liüana Cavani, ateses les característiques -de l'obra-, és d'una notable envergadura, probablement la més important que s'hagi vist mai al nostre Teatre. Tot parteix d'un llibret fet a batzegades i de batzegades, que justifica que s'hagi arribat a suggerir que el seu títol fos Escenes de Manon; perquè realment està mancada d'estructura, de vertebració d'un procés coherent per mitjà del qual l'acció avanci amb fluïdesa i els personatges creixin i es desenvolupin d'una manera natural. Això comporta, en el pas a pas, que les reaccions resultin poc c reïbles encara que e l conjunt, sobre el substrat !itera- M ri -aquest sí, coherent- de l'obra de Prévost, sí que acabi dc resultar plausible. Fa molt la sensació que Puccini es va enlluernar pels nombrosos moments zenitals i pel context de passió arravatada, damunt dels quals va construir un discurs musical que si bé mira vers la modernitat que representarà poc més endavant la dura adscripció verista de La Bohème, encara és molt deutora del passat romàntic postverdià. De tot plegat, en resu lta una òpera més ambiciosa que no rodona -aquesta característica arribarà aviat amb la modèlica La Bohème- , en la qual s'apunta més que no es confirma plenament el millor del compositor i s'anuncia el lirisme refinat que esclatarà amb l'esmentada Bohème i amb Madama Butterfly, i també el dramatisme espès de Tosca, especialment en les intervencions del tenor. Crec que la proposta de Liliana Cavani va ser molt fidel als pressupòsits del compositor, en un muntatge que convertí l'escenari del Liceu en gairebé un immens plató, exultant de recursos ben cmprats especialment en un tercer acte -per entendre'ns, més proper al món estètic ampul·lós del seu col·lega Zere lli de la versió cinematogràfica de Romeu i fulieta, que el mateix de Porter de nit. Alhora, en aquesta obra es planteja de manera més aguda que en altres la qüestió de la idoneïtat física dels intèrprets respecte dels personatges. Sense aprofundir més en un lema que donaria molt de si, la cosa apareix percepti- n blement en la diñcil identificació Manon Lescaut-Daniella Dessi. Sobretot, si la seva línia de cant, sens dubte un cant d'un gran nivell, tanmateix té més tendència a l'estil antic -un pèl declamatori- que al modern. El mateix es pot dir de Fabio Armiliato, en tot cas amb menor mesura; tanmateix -insistim en aixèr en una interpretació que, com la de la resta de companys, va tenir en conjunt una categoria privilegiada. ! aquí cal incloure la tasca del director Renato Patum bo, fidel traductor del pathos exacerbat que presideix l'obra, en algun moment fins i tot fregant l'excés, però dintre d'un discurs coherent i massís. RMC 268 L'encís galant de la música de vent lDIPORADA DE CAllERA A L'AUDITORI. Moonwinds, octet de vent. Joan Enric Uuna, clarinet i direcció. Martín i Soler, Mozart. SALA DE CAMBRA DE l 'AUDITORI. l3 DE DESEMBRE DE 2006. per M.C.P. a presentació a Barcelona de l'octet de vent Moonwinds, dirigit pel clarinetista Joan Enric Lluna, va permetre gaudir no només del descobriment d 'un nou conjunt instrumental d'altíssim nivell - que ja ha enregistrat el seu primer disc amb Hannonia Mundi-, sinó de la importància i el resultat que té fer música entre amics, tal com l'alma mater i líder del projecte, Joan Enric Lluna, va destacar en roda de premsa prèvia a l concert. Música feta amb i entre amics, això sí, d'un elevadís- L sim nivell musical. La combinació d'aquests dos factors, certament fa que la proposta sigui francament atractiva. Però més explícit encara resulta l'interès que un octet de vent -formació actualment poc freqüent en les sales de concerts- desperta; en primer lloc per l'abundant i ric repertori de què disposa, i en segon lloc pel captivador joc sonor que ofereix des de la primera audició. El concert de Moonwinds a la Sala de Cambra de l'Auditori es va centrar en el repertori clàssic per a aquesta formació, molt abundant grà- cies a les nombroses transcripcions que dels èxits operístics se n'han fet per poder ser evocades -als carrers, places i llocs de trobada- per al públic ansiós de recordar-ne les tonades més conegudes. Contràriament al que es podria deduir d'una destinació aparentment tan poc preuada, les transcripcions d'òperes com El rapte en el se"a/1 de Mozart feta per J. Nepomuk Went o el Divertiment sobre Una cosa rara de Martín i Soler tenen entitat pròpia i generen un discurs independent del que proposa l'orquestració habitual. La capacitat sonora dels instruments de vent ~u in ample i enriquidor ventall de dinàmiques ofereixen!- atorga a les peces una autonomia molt personal i apropa l'oient a una nova perspectiva, més juganera, més ambiental, més càlida. Característiques que es poden aplicar a les serenates de Mozart també incloses en el programa. La Se- renata en Do menor "Nacht Musique" n'és probablement la més evident, ja que el mode menor propicia l'intimisme, que en aquest cas troba mirall en el caràcter nocturn de la peça, molt proper a la melangia a què convida especialment el vent fusta. La magnífica qualitat de cada un dels membres de l'octet -més un contrabaix que endolceix i cohesiona tots els sons del vent- va arrodonir una proposta en què la integració, l'esperit de diversió i una profunda estimació per la música van ser les claus de l'èxit. 23 71 Bach nadalenc de gran bellesa TEMPORADA OSC. Cor Lieder Càmera. Christine Wolff, soprano. Katarina Karnéus. mezzosoprano. Christoph Prégardien, tenor. Nathian Berg. baix. Dir.: Salvador Mas. Oratori de Nada/(Cantates núm.l, 2, 3) de J. S. Bach. l ' AUDITORI.l9 DE DESEMBRE DE 2006. CHRISTOPH PRÉGARDIEN. TENOR SOLISTA DE L'ORATORI DE NADAL per Lluís Trullén A RMC 268 mb la programació de Ics tres primeres canla tes dc l'Ora/ori de Nadal dc Bach, dedicades a la celebració del naixement de jesús, I'OBC, el Cor Lieder Càmera i sol istes vocals, tols dirigits per Sa lvador Mas, van oferir un concert d'un atractiu musical i interpretatiu indiscutible. Les tan conegudes i celebrades cantates que integren l'Oratori han rebut en el decurs d'una història que es remunta a l'any 1743 gran diversitat d 'interpretacions. en les quals determinats punts de vista permeten aproparnos a una música que posseeix -com les Passions, la Mis- sa en Si, el Magnificat o les Cantates- el segell indiscutible de Bach. Crear l'atmosfera, el discurs serè i equilibrat entre corals, recitatius, àries i parts orquestrals, s'estableix com un dels punts de mira més complexos per assolir una interpretació solvent, bé sigui seguint criteris historicistes, o bé seguint una opció propera a criteris moderns. I la música, plantejada amb rigor tècnic i sensibilitat, va hiomfar per sobre de tot. Salvador Mas -profund coneixedor de la cultura musical alemanya- va esdevenir el gran protagonista, amb una direcció equilibrada, atenta, detallista, acurada, amb un sentit de la fluïdesa musical en què els solistes de l'orquestra - una vegada més amb Mireia Fan·és excepcional en el decurs de la primera cantata- i un baix continu d 'un rigor rítmic impertorbable, creaven aquell discurs plàcid i de brillantor serena abans referit. Un cor sòlid en totes les seves línies, majes- tuós i sempre conjuntat amb l'orquestra i un quartet de solistes que va acomplir amb rigor i professionalitat el seu pas per les àries van constituir uns sòlids pilars sobre els quals se sustentava la versió. Un Bach de gran bellesa, plàcid i convincent tècnicament va esdevenir un preàmbul musical a les festes de Nadal. La importància de la batuta ESTEVE NABONA, CODIRECTOR D'AQUEST CONCERT ORQUESTRA DE CAMBRA TERRASSA4& COR JOVE ORFEÓ CATALÀ. Solistes vocals. Dir.: Quim Térmens i Esteve Nabona. Haydn: Simfonia 45 i Missa Sant Nicolau. AUDITORI MUNICIPAL DE TERRASSA. 24 DE DESEMBRE DE2006. per X. Ch. L 24 72 ' Orquestra de Cambra Terrassa 48, integrada per una vintena de joves músics i dirigida pel concertino Quim Térmens, ens va demostrar que es pot celebrar musicalment el Nadal evitant els valsos i les polques que envaeixen la major part dels concerts en aquestes dates. La jove formació vallesana continua creixent amb pas ferm però enca ra té mancances i aspectes per polir que, per la seva trajectòria i experiència, haurien de començar a superar: hi ha dubtes en Ics entrades, atacs imprecisos, tempi poc decidits i poca homogeneïtat en el color dels violins. Certament, també hi ha molts detalls de qualitat i bon sentit musical: els músics toquen amb gust i delicadesa, i estan tècnicament ben dotats; però amb això no n'hi ha prou. La coordinació en una orquestra és fonamental per assolir l'excel·lència en afinació, caràcter, color i dinàmica. 1 en aquests moments, tots aquests paràmetres continuen massa dispersos en les seves interpretacions. Actuar sense director és una aposta molt forta i arriscada, a l'abast de molt pocs. Potser caldria preguntar-se si a aquesta orquestra, per la seva idiosincràsia, li fa falta una batuta, un director que només la dirigeixi. Aplaudim la tasca i l'esforç que ha fet des de la seva fundació el seu concertino i màxim responsable, Quim Térmens, que ha estat magnífica i Uoable: però per continuar creixent, a l'Orquestra de Terrassa segurament li cal una batuta. La Simfonia núm. 45 de Haydn, la "dels Adéus", va sonar irregular: correctes l'" Allegro" inicial i el "Minuet", brillant el "Presto final" (amb escenificació inclosa de l'enginyosa protesta que va idear Haydn), però esbiaixat i indecís I'"Adagio": les ducs trompes, amb pífies constants, tampoc no hi van ajudar. El Cor Jove de l'Orfeó Català es va afegir en la interpretació dc tres nadales (ja sota la batuta d'Esteve Nabona): Nadal de Baltasar Bibiloni, bellíssima però mancada de força; El Noi de la Mare en l'harmonització magnífica dc Toldrà, que va sonar accidentada per algun malentès en les repeticions; i el Dimoni escuat, més aconseguida, brillant i segura. La Missa Sant Nicolau de Haydn va deixar més bon regust: el quartet de solistes, integrat per Anna Puche (soprano), Anna Alàs (contralt), David Hernàndez (tenor) i Xavier Pagès (baix), va tenir una actuació lluïda; al cor, voluntariós i aplicat, més presència de les veus femenines (per nombre i per maduresa); i l'orquestra, amb una batuta al davant, va sonar més compacta i precisa: Esteve Nabona, director del Cor Jove, va dirigir aquesta missa amb gest clar i bon control, en una lectura ortodoxa i prudent però segura i eficaç. Marató de música de cambra, coincidint amb les festes de Nadal 1 mb motiu de la celebració de les festes de ada I 2006, el Departament de Música Clàssica i Contemporània de I'ESMUC va organitzar una autèntica marató de música de cambra. celebrada el 20 de desembre passat, a l'aula d'orquestra de l'Escola. Un total de divuit formacions van participar al llarg de tota la jornada en les audicions obertes al públic, que van incloure la interpretació d'obres A 2 de compositors tan emblemàtics i estilísticament diversos com Mozart, Brahms. Hindemith. Ligeti, Poulene, Beethoven. Stravinsky. Schubert, Pezel. Horowitz, Mendelssohn, Bach i Haydn, entre altres. El coordinador de la jornada, el pianista i cap de departament de I'ESMUC, Jordi Camell, va valorar de manera "molt positiva la celebració d'aquesta diada musica l, malgrat l'esforç d'organització que Nadales al Parlament de Catahmya, amb la presència de professors i estudiants del'ESMUC U significa programar una activitat d'aquesta tipologia a tocar de les festes··. La marató de música de cambra es va iniciar a les 9.00 hores del matí i es va cloure pràcticament a les 20.00 hores, amb una única pausa al migdia que va servir per donar pas a la interpretació d'un recull de nadales harmonitzades pel grup d'estudiants de composició de l'ESMUC que integren el conjunt Noves Creacions. n any més. Ics diputades i diputats del Pal'lament de Catalunya van do11ar el tret de sortida a les festes de Nadal amb una distesa cantada de Nadales celebrada al Saló Rosa de Passos Pe1·duts del Pal·lament de Catalunya. Enguany, l'Escola va ser invitada a participar en aquesta vetllada, invitació a la qual va respond re amb la col·laboraci6 del professor de direcció de cor dc l'ESMUC i director de I'01·feó Català, Josep Vila i Casañas. encarregat de dirigir el cor de parlamentaris. Vila va comptar amb l'acompanyament musical de l'estudiant Carles Marigó (piano), així com amb la coHaboració del quartet d'estudiants format per Ana Fermíndez (veu), Tània Mesa (violí), María José López (viola) i Esperança Rotger (piano). ACTUALITAT ifj.~iilij Sis professors de l'Escola, entre els premiats de rAssociació de Jazz i Música Moderna de Catalunya Joan Monné ls professors del Departament de Je~zz i Música Moderna de I'ESMUC, Joan Díaz (Músic dc l'Any/Piano-teclats); Joan Monné (joan Monné Nou Nonet-Grup de l'Any); Dani Pérez (Músic de I'Any/Guitana); David XjrgtJ (Músic de I'Any/Baterlê\·percussió); Carme CaneJa (Veu de l'Any); i Giulia Vallc (Compositor dc l'Any), van ser gt~ardonats en el marc dels Premis 2006 que atorga l'Associació dc Músics dc Jazz i Música Moderna de Catalunya. L'acte de lliurament dels gt¡ardons va tenir lloc el di lluns, I 8 de desembre dc 2006, a la sala El Monasterio de Barcelona, i va incloure una jam sessio11 a càrrec dc la mateixa Giulia Vallc (contrabaix), joan Díaz (piano) i Marc Ayza (bateria). Va presentar l'acte josep Maria Adc)l. E A dalt, d'esquerra a dreta: Carme Canela i Dani Pérez. A baix, d'esquerra a dreta: Giulia Valle i Joan Dfaz Uargentí Lucas Fagin guanya la cinquena edició del Premi Internacional Joan Guinjoan per a joves compositors I compositor argentí Lucas Fagio, va guanyar la cinquena edició del Premi Internacional Joan Guïnjoan per a joves compositors, que convoca l'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC) a través del Departament de Teoria i Composició. El tlibunal, reunit el 8 dc gener passat, a la seu de l'Escola (edifici L'Auditori), va acordar reconèixer per unanimitat l'obra d'aquest jove compositor titulada Galàxia espiral. El premi té una dotació 3.000 curos. L'obra gl!Qnyadora, escrita per a una formació integrada per 11aut&, cl&rinet, f<1got, tromp¡¡, trompeta, trombó, percussió, dos violins, ducs violes, dos violoncels i un contrabaix; té una durada aproximada de dotze minuts. Galàxia espiral s'estrena rà al llarg del curs 2007-2008 per un grup instrumental de música contemporània de I'ESMUC. Actualment. Lucas Fagin (Buenos E Aires, 1980) estudia composició al Conservatoire National Supérieur de París, tutelat en l'àmbit instrumental per Marco Stroppa, i en electroacústica per Luís aon, Tom Mays i Yann Gcslin. Prè- viament, Fagin va estudiar amb Daniel Montes fins l'any 2003. Becat per la Foundation lntemationale adia et Lili Boulanger (el curs 2005-2006), Ics obres de Fagin han obtingut ja diversos premis -entre els quals, destaca el que atorga la institució CEAMCBritish Council, amb l'obra Triangulos y Espacio (2002), o el mateix premi Guinjoan, amb la composició Cometa s (2004) . Els membres del jurat encarregat de decidir el guanyador de la cinquena edició del Premi Joan Guinj oan van ser el mateix joan Guinjmm (compositor), josep Maria Mestres-Quadreny (compositor), Xavier Benguerel (compositor), Feliu Casull (compositor) i Eduard Resina (cap del Departament de Teoria i Composició); així com Salvador Mas (director de l'ESMUC i director d'orquestra), qui va actuar com a president del jurat. 3 ESMUC ifjüllj ARTICLE Uherència neoplatònica i el progrés científic en el Barroc musical I per MIQUEL DE PALOL A 4 ESMUC l Museu d'I Iistòria d'Hamburg hi ha un quadre molt suggercnt dc Johannes Voorhout que representa una escena musical cortesana "casolana" segons el títol- on s'han identificat tres personatges coneguts. La figura central, tocant el cembalo, és un jove i sensual Johann Adam Reincken. el compositor que va morir a noranta-nou anys, guarnit amb quimono segons la moda dels artistes de l'època -també el pare de Bach en porta en una pintura de la mateixa època: l'últim terç del XVII-; al seu darrere, manté conversa amb fembra atenta lohann Theilc, autor i empresari de l'Òpera d'llamburg, i entremig Dienich Buxtehude es recolza en la partitura d'un cànon amb dedicatòria a Reincken, en melancòlica contemplació de l'exuberant lhcorbista. Hi ha una pu lsió delicadament establerta en la germandat exclusiva al voltant de la música, i el contemplador, lïns i tot el no iniciat, percep la profunditat i l'antigor dels elements simbòlics i els referents tradicionals que omplen la imatge. Podria ser un espina dot-sal de la història dc l'at1 dc quin lloc i en virtut de quin mecanisme cada civilització sent que prové l'energia creadora. des de les forces més o menys tcl·lúriques fins a l'objecte d'un pla estructurat per la mateixa raó divina, o fins als atzars materialitzador:. dels elements de la natura. Vet aquí una discussió de fons. Des de la majoria dels indicadors estructurals. en la modernitat l'aristotelisme sembla haver guanyat definitivament la partida al platonisme. La fragmentació en especialitats i en escales conceptuals. la falta de vertebració simbòlica i iconogràfica dels sistemes socials, científics, artístics, la mateixa falta dc centralitat estructural dels clements <:ogniti us. de les consecucions cie la tecnologia, producte dc la necessitat, i aquesta dc la pràctica . la falt¡1 d'un sistema capaç d'aglutinar totes Ics jerarquies del coneixement, ho mostren en primera instància. Però és possible que es tracti tan sols d'un canvi d'escala. d'una pèrdua transitòria d'imatge, i la consecució d'eines d'anàlisi i de gestió del coneixement adequa- des a les noves exigències, més àmplies i profundes, sembla albi rar en una dimensió inauditament més àmplia i conceptualment més sorprenent el descobriment d'un nou, insospitat, prodigiós model platònic. En la protohistòtia d'aquest context, l'aposta filosòfica de Bach no és tant en la perfecció de cada peça sinó la coherència estructural, o argumental si se'n vol dir així. dels grans cicles, que no inventa ell. perquè no inventa res ningú, sinó que n'hi ha que fan fonaments, n'hi ha que eleven columnes, i al final apareixen privilegiats pel temps que els ha tocat de viure i clouen la cúpula, o enlairen la tOJTe. Bach, segons això. seria. més que un reducte dels vells temps, una guia dels nous. Recordem breument que el coneixement màgic està basat en l'analogia sincrònica, i que en totes Ics escales d'elements dc lots els gèneres s'estableix una relació de correspondències, i en el punt extrem de tal règim dc correspondències hi ha els cossos astrals -planetes i constel·lacions, Ics zodiacals en primer lloc- i encara més a l'extrem els déus mateixos, que representen i domínen les forces dc Ja natura. Entre aquestes escales d'elements - les muses, Ics joies. els dies de la setmana, les estacions de l'any, les parts del cos. els humors, els colors. els animals, els arbres, etcètera- hi ha des dels temps dels pitagòrics les escales modals -basades. com saben. en un detenninat acord cada una-, modificades més tard en els temps gregoJians, convc1tits així en els modes eclesiàstics. A les vuit esferes celestes, des de les estrelles fixes fins a la lluna, cor- La consecució d'eines d'anàlisi i gestió del coneixement a dequades a les noves exigències sembla albirar el descobriment d'un nou model platònic. responen els modes hiperm ixolidi ; mixolidi, lidi, frigi, dòric, hipolidi , hipofrigi i hipodòrícen la nomenclatura neoplatònica. a teoria i la pràctica eren una mateixa operació, fins aquell moment, i l'art en general al final del XVII era deutor de la iconografia basada en la causalitat neoplatònica que encru·a mira a l'explicació astrològica del món. En música, a aquesta visió cotTespon l'univers modal. L'incipient científisme substitueix la màgia sincrònica per Ja causalitat. empírica en primer terme. basada com a matèria plimera instrumental i conceptual en les matemàtiques. Li correspon per tant l'univers tonal, el que ja no té déus ni planetes com a sistema referent, sinó les combinacions numè1iques abstractes i objectives resultants d'una escala musical basada en xifres, o sigui en la física, i no en ens d'una realitat supcriOJ·. Quan amb El clave ben temprat Bach completa i posa a punt el terreny tot just acabat d'explorar per Fischer, i demostra així la viabilitat pràctica de la sistematització numèrica dc Wcrckmeister - la divisió de l'octava en intervals iguals, cosa que permet una major facilitat d'interpretació del conjunt de peces tonals-, es converteix en el primer músic modem. referència obligada de la immediata evolució al marge de les passatgeres, anecdòtiques consideraccions sobre un estil pretesament antiquat que fins fa poc han confós els historiadors. Però aquesta realitat no evoluciona de manera innocent, sinó que va lligada a qüestions de fons de conseqüències molt àmplies. les referents a la religió cristiana en primer lloc, en pugna amb el neoplatonisme quan els dos corrents de pensament són a punl de ser liquidats pel "cienti.fisme", concepte que cal no confondre amb el de "materialisme". La culminació es produeix en el Ba noc. En el cas de Bach perquè considera que en Iu mesura que el seu ofici està dedicat a glorificar Déu, i ell hi ha posat el millor dc si mateix, Déu el recompensa amb una habilitat i una saviesa a la seva pròpia mesura. D'alguna manera és Déu mateix qui fa la seva millor música a u·avés de Bach. Els fats geomètrics L l ARTICLE IJ)SIIIij Miquel de Palol llegeix la lliçó magistral en el decurs de l'acte d'inauguració del curs acadèmic 2006-2007 de I'ESMUC t J que tant empipen i destaroten artistes i exegetes poc interessats en la qüestió no són altra cosa que l'estructura portant objectiva, la raó -en el sentit profund del terme- del mecanisme. Els romàntics s'hi rebel· Ien en nom de la força de l'individu, però l'art es debilita -en si mateix i en la seva consideració en societat- quan l'artista no confia en un agent extern sinó en la tecnologia. Perquè la tecnologia, vet aquí la seva essència òbvia, no és una realitat supetior. sinó que està creada a imatge humana. A l lguns analistes encara són presoners del prejudici de Mann i Adorno: l'estil contrapuntístic pertany al període litúrgic de la música, i en el període profà, la música s'emancipa i es refugia en la cultura. Tant Mann com Adorno reconeixen que Brückner, Brahms, Mendelssohn mantenen lligams amb la litúrgia, i fins i tot César Franck. ¿Però estaven disposats a fer-sc càrrec que Praetorius, Frescolbaldi. Buxtehude, Pachelbel, Frobcrger, per no dir el mateix Bach, eren racionalistes de la forma capaços de dur la requesta de la cu ltura en si a les últimes conseqüències? Hi ha entre la intel·lectualitat postil·lustrada i positivista amplis sectors que sostenen que els artistes de l'ortodòxia esoterista no han estat mai de primera categoria. Què són Kircher. Meyrinck, Muffat. al costat de Bach, Shakespeare, Miquel Àngel? Podem buscar exemples contraris, però els trobem sobretot en altres camps. Virgili, Dante, Dürcr, Bacon, Newton. Tornant a la música, quants estaran disposats a admetre que Biber, Buxtehude, Reincken, Pachclbcl i Fischcr són artistes de segona? Sobre la sacrali tat dc Bach, no sembla arriscat afirm ar que no és tal perquè tTacti dc temes religiosos ni perquè visqui a sou de l'Església, sinó per la presència d'Hèraclcs, de Febus, d'Èol, per la numerologia neoplatònica - i neopitagòrica- dc la seva obra. I ni tan sols només per això, perquè aleshores gairebé tots els músics d'aquella època ho serien. Rudolf Otto no fa justícia a Bach quan li nega la capacitat de transmetre el misteri del númcn sagrat, l'atribueix en canvi a Mendelssohn i sobretot a Tomas Luis de Victoria, segurament perquè ha confós art transcendent amb art que expressa l'experiència transcendent, i encara amb art que expressa la nostàlgia davant de la impossibilitat de tocar la transcendència en si mateixa. I ho ha confós perquè no ho ha buscat en el lloc adequat, perquè ho ha esperat dels càntics nostàlgics sobre paratges bíblics que expressen aquest anhel humà, aquesta resignació. El material transcendent dc Bach no és a la Missa en si menor, sinó en les Variacions Goldberg, en l'Ofrena musical i en L'art de la fuga. Però a més, Bach racionalitza en termes objectius l' herència de MulTat, Pachelbel, Fischer i en general dels sin cretistes de la càba la, l'alquím ia i l'astrologia. Les sèries de peces ordenades tonalment, des de les suites fins al mateix Clave ben temprat. què no són sinó seriacions astrals en la línia de l' Hexachordum Apollinis, de l'Apparatus musico-organisticus, del Musica/isclter Paruasus, del 8/umen Strauss, de l'Ars magna consoni et dissoni? Tot i que no ha deixat mai dc mostrar-se de manera explícita escèptic a tTavés de la neutralitat dels títols de les seves obres, en general meres, asèptiques descripcions tècniques, es pot aventurar que més endavant Bach se'n desdiu, o tan sols s'adequa al progrés científic? Recordem que som en ple procés d'assimilació de les obres de ewton i Leibniz, i que Voltaire i El material transcendent de Bach no és a la Missa en si menor, sinó en ]es Variacions Goldberg, en l'Ofrena musical ien L'art de la juga. Rousseau apareixen a l'horitzó. L'essencialització que arrenca en els últims grans preludis per a orgue i en l'Ofrena musical, i que es completar~ en L'art de la fuga, està destinada a dur el concepte a les últimes conseqüències, a alliberar-lo de m~scares referencials antropomòrfiques; en definitiva, a fer-ne un material abstracte objectivable, en la línia conceptual del que són les matemàtiques. A través de l'abstracció, ho fa universal. Té tan interioritzat el caràcter de les analogies que ja no li cal fer-lo explícit. Ha transcendit les particularit ats de les formes auxi liars, les anècdotes mnemòniques. El clave ben temprat expressa de forma conceptualment més abstracta, i per tant més àmplia, l'harmonia universal que els diagrames de Kircher i de Fludd. i ha encara una altra visió possible que presentaria un Bach, com en un altre moment un Shakespeare depredador de la màgia cèltica, destructor de tradicions, perquè havent renunciat a la iniciació, l'explota sense emiquir-[a. Que el faria, en aquest sentit, un traïdor. Però també es podria considerar que en desprendre's de l'ortodòxia objectiva, Bach es torna de debò esotèric. La seva sac ra litat és persona l i secreta, és a dir, autèntica. No deixa de resultar un sarcasme històric que en el moment de ref'c rir-lo a la desgeometrització fotma l del XIX, algunes generacions posteriors l' hagin vist com un formalista. Els bells sentiments i les grans emocions no són res sense una disciplina artística que les formalitzi, i una estructura impecable, amb una pauta numèrica perfecta fascinarà l'historiador, però què serà si el resultat no commou. Sense carn, els ossos no són res. i la carn no se sosté sense els ossos. Bach i els seus adlàters, Reincken, Buxtehude i Pachelbel d'una banda i Car! Philipp Emanuc!, Krebs i Kimberger de l'altra, són fills de la seva època, i la manera com evoluciona el seu acolliment a les estructures iconogràfiques i filosòfiques del seu temps depèn de molts factors, des dels d'aparença tan frívola com la moda, fins a les més profundes raons dc la consciència intel·lectual. Plana per damunt dc (ot plegat el fet que el pensament empíric ha superat moltes de les seves conquestes pràctiques. Tant o més que les substàncies esti· lístiques són objecte de crisis profundes els models estructurals, i el del neoplatonisme que ha acollit la tradició occidental des de Monteverdi, Grigny, Fresc.:obaldi fins al seu deixeble Froberger, i més endavant Biber, Reincken, Buxtehude, Fischer i alguns més, Bach arriba a un punt en què la tria de model for- H 5 ESMUC i{j,i,(iij ARTICLE mal no és tant una qüestió, diguem-ne, sentimentalment abstracta, sinó un atzucac amb un component pràctic poderosíssim. En el moment d'encarar les sèries, tots els exegetes remarquen que el model de les Variacions Go/dberg poden ser uns quants, des de candidats, mal que aquí caldria parlar més aviat d'equiv!llències, de respostes dutes a l'extrem: la Capricciosa de Buxtehude i els Essercizi d'Sc1:1rlatti fins a la Ciacona amb seixanta-dues variacions de Handel, però què passa quan ha d'escollir model per 1:1 El clave ben temprat entre el Blumen Strauss i I'Ariqdne Musicc¡ de Fischer, o sigui , entre una seriació basada en els modes pit~gòrics i una altra b1:1sacüt en ejs tons majors i menors? Bach treu aleshores la navall& d'Ockham i mirQ endavant en comptes de contemplar-se en els misteris del mite. Mira a la ciència, o sigui als números entesos com a tractament objectiu de matèria, i no com a emblemes de realitats numèniques o com a símbols antropomòrfics. Amb la sistematització de l'univers tonal en detriment de l'univers modal, Bach arrenca la música del món de la màgia perquè ja no li serveix, i la porta al món dc la ciència. Enriquit a més amb la inclusió de peces en semitons, El clape ben temprat representa les exèquies del neoplatonisme musical. I encara què passa, uns anys després, quan es planteja el model de L'art de la fuga? Els histori1:1dors proposen aquí les Fiori musica/i de Frescobaldi, un model cent anys més antic que el de Fischer. Si des del punt de vistíl de les essències estructurnls pot arrjpar a sem blar una aprcci!1ci6 superficial, des del caràcter i l'expressivitat és forç!lmés discutible, en el sentii més ampli del terme. a consecució de l'expressivitat sembla un dels pocs llocs de debò comuns en les diferents pràctiques i tendències artístiques. Es pot difelir en moltes coses, d'ordre formal o ideològic, però la majoria d'escoles í tradicions coincideixen que quan es diu que algú o una obra és inexpressiva, o tan sols que té problemes d'expressivitat, vol dir que presenta un problema seriós de comunicació i, per tant, d'essència artística. A la meitat del XVIII, les formes de l'art musical comencen a debatre's, com en la literatura i en les arts plàstiques, entre la necessitat d'atendre un públic cada cop més ampli d'una banda i, de l'ílltra, no deixar de ser deutor de la comitència d'una aristocràcia, restringida per definició, que en garanteixi la no extinció de la més alta exigència. I aquí la dialèctica és la del gran art, aplicada a les circumstàncies. La quinta essència en la precarietat, el despullament formal de l'essència, la depuració cap a la síntesi, cap a l'imprescindible, l'eliminació d'allò que, dient-ne superflu, posem en discussió, l'escala de valors i la rilosofia de fons en relació L 6 ESMUC amp els quals establim ca1egories dc superflu i de no superflu en un extrem, en l'altre la riquesa de la complexitat, l'exploració formal de tots els pensaments i els harmònics associats, les analogies formals i sensitives, les homotècies dimensionals, les categò1iques, els jocs formals interiors, fent la volta al tòpic o portant-lo a les últimes conseqüències, duta a l'expressió més rica. La vella dicotomia entre àtics i asiàtics, passada per diversos avatars. Un mateix autor ha explorat els dos camins, fins i tot dins d'una mateixa obra: per buscar-ne un exemple extrem, Bach en El clave ben temprat, en les Goldberg. en les Cl101·als, en Ics diferents versions d'un mateix Choral -An Wasserflüssen Babylon, per exemple- mostra la seqijència formal: partint de l'exposició simple, a través de l'escalada gradué!l de COJnplexitat arriba a la síntesi simple. Coincideixen en el temps, al final de la seva vid&, els dos OPtiS uflimum, l'obrél mé~ complexa -L:art de /q fuga- i IEI més simple: el Choral Von deinen Thron tret ic/1. Un camí de saviesa que no exclou la bondat de cadascun dels passos ni en categoritza l'alçada intel-lectual, i que al llarg dc la història de Ja música s'ha anat encarnant en diverses confrontacions formals equivalents: la construcció d'una forma límpida des de la claredat del tema i l'economia i l'equilibri dels mitjans? L'excentricitat del virtuosisme, l'stylus pflantasticus exacerbat fins a les últimes conseqüències expressives? Corelli o Buxtehude? La serva padrona o la Cantata del cafè? Leclair o Locatelli? Leonard Cohen o limi Hendrix? I no tan sols en música, també podem dir àtics o asiàtics? Petrarca o Cavalc11nti? El Quixot o el Per- Amb Ja sistem a tització de l'univers tonal en detrimen t de l'univers modal, Bach arrenca la m úsica del món dc la màgia perqu è ja no li serveix, i Ja porta al m ón de la ciència. si/es? Perugino o Giorgione? Ozu o Kurosawa? Bemini o Bon-omini? I no obstant això, i tomant a Bach, es poden encara transitar estranys Hi màIaies on l'expressivitat no és qualitat sinó concessió i per tant feblesa, i pel que fa al resultat, entrebanc. En una versió rel!ltivament recent -enregjstr11ment i edició de 1998- de L'art de la [11ga, el musicòleg erudit i teclista Robert Hill acompanya la seva exceJ.Ient versió en clflvicèmbal de tradició italiana amb uns interessants coment<~ris sobre les seves opcions formals que recorden coses que en el món actual hi ha massa estímuls que impulsen a oblich¡r. No hi híl. certamept, multituds enh¡siasmades amb la iclea de la músicíJ apsoluta, un concepte força en ús en l'especulació intel·lect¡.~al de fa uns quants decennis, al qual no eren aliens al.) tors pròxims, Manuel de Palla sense anar més lluny, autor d'un celebTat - i avui objecte d'am11nts de rareses- Concert per a clave i cinc instruments, esctit des de la modernitat però amb l'esperit barroc molt present. iu Hill en les seves notes que partint del sentit primer de la música instrument11l, o sigui al marge d'arguments diguem-ne literaris, el concepte de música absoluta és ja un terme tècnic per l'abstracció estètica per excel-lència, un art divorciat de tota estretor, de significat, de contingt¡t i, fins i tot, i aquí arribem al punt clau, d'expressivitat. Sense perdre de vista la teoria -si més no curiosa, però força estesa- que com a tal músic& ab~oluta L'art de la fugç¡ no conté en el text indicació instrumental per la senzilla r11ó que no estava pens(lqa per ser interpretadíJ, sinó que es tract¡¡ d'élbstracció pura adreçada a l'especulació intel-lectual, Hill desgrana el procés segt¡lt per alliberar-se dels paràmetres que espatllen el caràcter de música absoluta, de l'expressivit&t en últim terme: elecció d'un instrument que permet la regularitat del timbre i l'homogeneïtat de la clàusula ~s a dir dels moviments-, el rebuig de tot allò que habitualment es busca per no caure en la monotoniíl i per tant en el tedi; en definüiva, per fer l'audició de l'obra flmena i variada pel gust d'un públic auditor al més ampli possible. El resultat és apassioníjnt, perquè ajuda a entendre una obra d'una potènciél intel·lectual única - si abans hem dit Himà)aies, aquest és I'Everest-, i efectivament despu llada de les convencions vulgQrs de l'expressivitat, però en absolut, i en els termes que es vu lgui, inexpressiva, cosa que obliga a replantejar la qüestió de fons. ¿És inexpressiu un teorema de matemàtiques? Méll que pugui ser estranya a la sensorialitat, ¿la teorètic<~ profunda de la música és estranya a la passió? S'ha apuntat més amunt la possible superficialitat de reduir la influència de D ARTICLE les Fiori musica/i a una qüestió de caràcter i d'expressivitat. Efectivament, hi ha la del model en si mateix. La sèrie de Frescobaldi no presenta la monotonia tonal de la de Bach, i si amb la presentació de l'ampli conjunt de peces totes en la mateixa tonalitat, re menor -amb el precedent dc les Goldberg, totes en sol major tret de tt-es en sol menor-, I:art de la fuga no són Ics exèquies del tonalisme acabat d'inaUgurar com a sistema -dir tal cosa seria pl·opi d'uh cíhic, atès que encara ha dc passa1· tot el que anomenem Classicisme-, sl que és, si més no, Una prhnera cdd~1 d'atctició a l'escepticisme. Uha cl"ida que com a r·ealitat conseqüeHt ho trigarà ni dos-cents anys a matetl!!lltza1·-sc, amb Schohberg i els seus deixebles. Un pel"lode de temps exigu si pensem eh el conjunt de l'evolució de la mtlsica a Occident, l quant van dural" la poliJonla, el contrapunt i la fo1·ma sohata. I camí reconegut des d'El clave ben letttpnJI fins a L'ari de la fuga no és, per tant, tan sols el que va de la crisi del model neoplatònic a la confh·mació de la ciència com a element suptem d'entendre el món. Amb el seu menyspreu de la tonalitat, Bach mit·a més lluny encara, mira a la atonalitat, a Wagner i els dodecafonistes a partir· dels quals es produirà el divorci definitiu entre els cims de la música culta i el que sempte s'ha anomehat música popular, un divorci de la resolució del qual l'actualltat no ens oreteix alt1·a cosa que p~ti·òdics, que formes confuses producte del descohcert gehetal , algunes fol"tilïcacion s en actituds més que en materials anacl·òhiques, d'al- E tres, falses expectatives posades en camps i estils que no dohen la talla. A la vista d'aquests antecedents, com distingir, en les disciplínes artístiques, la superació de l'oblit? Vaig encapçalar Uil text de reflexió teòrica, si em permeten que m'autociti, dient: <<l ...] vicissitud i cicatrius fan qüestionar-se en termes personals la idea de superació contínua, matèria de la ira, l'esforç i la modèstia en el tetl·ehy individual, però en qualsevol cas més clata qUe en el col·lectiu, si no se'11 vol dit històric, per·què, pet exemple, a qui li ag1·adi Mozar·t té les hecessJtats cobettes amb la seva música, i potser la de compositors aflhs, i de càp 111ane1'a Ilo espei·a qUe en el fu tut apat"egui a càtrec d'un nou geni una producció millor que això que vol, perquè sap que aqUest taotiament no el pol·ta a Un hiperpat·adís t:nbzar•tià sinó a Beethoven i a Schubert. be la clència. la tècnica i la ihdústtia . la visió evolucionista es trasllada fatalment a I 'art, n'imptegna cada època, i quan s'ocupa del passat envia peces als museus I a la història i en propicia la substitució, com si allò que ha estat expulsés de l'Olimp allò que es pol fer, com si no fos lícit de fer sonets en la mesura que, havent-hi cotxes, no té gaire sentit d'anar en diligència, entenent gairebé les tendències i els estils com a éssers vius que neLxen, creixeh, tnaduren, combaten i moren, i també crien i s'empelten, però que mai, per més que ho sembli o algú vulgUi ferho semblat~ no viuen per sempre ni ressusciten.» I efectivament, quan Beethoven fa la Novf!na, la mtlsica dc Ics esferes ja no és {a foi·tna de l'obra ni encata menys l'essència profuhda. sinó tan sols l'ar·- IJ)Hilfl gurnent. ja és una altra cosa. El Romanticisme i la Modernitat són inimaginables sense la liquidació del neoplatonisme, precisament perquè quan els cientiflcs desdeïfiquen, o deïfiquen del tot. depèn com es miri, i donen catta de natur·alesa pròpia a les seves disciplines adoptaht r·acionalitzacions numèl"iques com a base dels seus sistemes. als artistes els sembla que les fom1es han quedat cohtamlnades de materialisme Insensibilitzant, i l'exptessió de les vicissituds humanes se n'ha de deslligar. Vet aquí el desastre del Romanticisme: els han robat lli cartera, i e11 comptes de r·eclamal·-la I, sJ cal, lluitat" pet recupet·at·la, fugeh eh dltecció conttàda. Pet Jnèrclu, l'inveht ericara dura Un parell o U·es de gehet·acions, i a més sempre queda algú que ho se h'ha adonat -o ho fa veure pe1·què ja li està bé-, però aviat s'esgota de fotma gtadual, fins a l'aniquilació. Aquesta discussió ja no té per a nosaltres cap altre intet"ès que el merament històl"ic. però hem de recordar que quasi dos segles després de la seva mort. encara es considerava possible millorar la sonoritat de Vivaldi. Bach, Handel i Scarlatti. com si, per exemple. Bach mateix hagués estat encantat d'utilitzar instruments més moderns, com si aleshores no hagués fet coses clifetents. aquell tòpic de si hagués disposat d'un piano com el de Liszt, o si, directament, no hagués esta! un altre músic en comptes del Bach que e11s ha arribat. L//~·ó magistral ptofll.111ciada per l'au/or, MIquel de Palol, e/1 l'acle Inaugural del curs acadèmic 2006-2007 de l 'Escola Superior de Mtísic:a de Catahli-rya. I AGENDA IJ)HIIfl Activitats febrer 2007 Eis Concerts de i' Acadèmia (L'Auditori, Sala 3, Tete Montoliu. Lepant, 150. Barcelona) Pour charmer l'almé... Concert Zaplco Dimarts 20, 19 h Daniel Zapico, corda polsda Pablo Zapico, corda polsada Aar•ón Zapico, clave (Oepartarncnt de Música Antiga) Dimarts 27, 19 h Viena, entre el XVIII I el XIX Mal'isa Marlins, mezzo jordi Camell, piano AAN.A'- BALLlST!R (Oopar·tnmeht de Música Clàssica i Contemporània) Per consultar t ot es les activitats: www.esmuc.cat Padllla, 155 • Edifici L'Auditori 08013 Barcelona Tel.: (+34) 933 523 011 Fax: (+34) 933 497 108 A/e: lnfo@esmuc.net lnternet: www.esmuc.cat .• ..,. ..0 ~ 7 ESMUC Ester Bonal Coordinadora del pràcticum de pedagogia "El nostre repte és educar musicalment una societat que ha eliminat les activitats artístiques de la seva quotidianitat'' PrQ/'essíonal d'entusiasme encomanadls i personaLitat aclaparadora. Activa. Hiperactiva! Nfestra il·lusionada i compromesa. Professam des deja més d'una dècada en diversos instituts de secundària. A l'ESNIUC, Ester l:Jonal iltlparteü: classes de didàctica de la música a secundària i d'instruments de l'educació musical. Vinculada a l'Escola d'ençà del segon any de creació, hi combina la seva activitat amb la tasca de cap d'estudis a Can Ponsic i promotora del projecte Xamfrà (teatre, música, dansa i arts escèniques), implantat al barri del Raval. Un projecte "que parteix d'una voluntat de discriminació positim", ea:plica. Sumar eyorços, en difinitiva, per treballar en la lfnia de creixement personal, d'integració social, de promoció cultural. Bona/, a més, acaba d'assumir la cootdinació del nou pràclium de Pedagogia de l'E 1\!UC; programa que exposa en aquesta entrevista. I per RUT MARTfN _E _z_ __ - Quins són els objectius del pràcticum dc pcdugogla de I'ESMUC? -Bàsicament, posur en contacte els estUdlnnts amb els possibles àmbits lnborals umb els quo ls es poden trobar al llnrg de la scvt1trujectòrln pr·oresslonal: acostat·-los als cchttcs on podnm exercir com a docen ts assessot·s, etc. ideulment caldria fer, en primer lloc. un !rebull d'observació d'un àmbit laborul t·cal: després analitzar aquesta realitat I, per últim, realitzar una pràctica d'Intervenció. Seria bo que els mateixos ulumnes poguessin contrnstar amb ultres companys el resultat d'aquest estudi; contrastar quins coneixements teòrics i pràctics han rebut a I'ESMUC i si els han estat útils o no. En definitiva. saber si se'ls ha proporcionat els recursos nccessoris per realitzar una bona observació, anàlisi i diagnòstic de la realitat. Aquest !rebull, per ell mateix, ja es convertiria en una avaluació molt útil per a l'Escola. Crec que nquest procediment té molt sentit en tant que articula un fil conductor potent i (Hil dc contacte amb la realitat de l'educació musical que, en el cas de la pedagogia. intenta corregir el que és encara una 1rsslgnaturu pendent. - l..a visió que planteges s'endevina més complexo del que tradicionalment s'havia associat a les clàssiques pràctiques de final de carrern ... -A ixi ho espero! Dc fet - i oquesta és una opinió molt personal-, crec que el món universitari sovint tendeix a allunyar-se de les neccssitnts reals generades pel seu entorn Immediat. Potser perquè el món canvia masso de pressa i, dc retruc, també varia la mateixa idiosincràsia dels individus amb els quals treballem. Penso, en aquest sentit, que el pri\cticum es podriu convertir -o a través seu-, en uno porta oberta, en una via de contacte, entre I'ESMUC i els conservatoris de grau mi~à i nivell elemental, nmb els centres de música, les escoles. els serveis educatius diversos ... -Aquest nou plantejament del pròcticum que arrela en la base del procés educatiu, pretén treballar aspectes com lo c•·cació de públic avesat al consum cultural o donar una major presència de In m(rsica en fn nosIra quotidianitat? Si és a ixi, com fer-ho? -Això seria dema nar molt, pct·ò sí, crec que cal treballar en aquesta lfniu. Redreçar les tendències actuals és difícil. En aquest sentit. considero b¡)sic que I'ESMUC assumeixi la línia plantejada pel musicòleg Christopher Small quan es preguntu què en farem, de formar tants artistes/músics, si després no som capaços d'omplir els auditoris... El nostre repte és sensibilitzar, educar musicalment una societat que, per desgràcia. ha eliminat les octivituts artístiques de la seva quotidianitat. En altres cultures, lo música, les activitats escèniques, formen part de l'imaginari col·lcctiu, però nosaltres hem anul perdent aquest actiu. És en aquest marc on ens cal integrar aspectes com ia interculturalital. l'aprenentatge de societats apnrentment no tan evolucionades com la nostra però amb valors de riquesa humana. comunicativa i vital molt sòlids. - Hi ha un prototip de pedagog musical? -Per estudiar pedagogia o educació, en un senti t més ampli del terme, d'entrada t'has d'estimat molt Ics persones; això és bàsic, no és cap tòpic, pcr·què la feina és dura -sobretot sl treballes en segons qui ns àmbits socials i culturals o amb segons quines franges d'edat. Per· tant, insisteixo, t'h11s d'estimar molt les persones i t'has dc formar molt bé: en el cas dc lo música, has de ser un músic amateur profund. Si a més ets, com passa amb alguns nois i noies de I'ESMUC, un bon instrumentista, fantàstic! Però si més no cal ser uno mico tastaolletes dc diversos instruments: has de poder cantar, tocar, transmetre entusiasme, sensibilitzar, acostar la gent a la música -sobretot, a la música que es fa de manera conjunta, col·lectiva, que és el que realment dóna sentit al fet musicul. - Què n'esperes, d'aquesta nova experiència educativa? -Si ho fem bé, podem aj uda r -o hau ríem d'aj udar- que en el futur surtin pedagogs de la música que tinguin, d'una banda, una bona formació acadèmica, de base, amb re· cursos sòlids ... Gent que entengui el compromís social i educatiu que comporta la seva feina, capaç de treballar en equip, que es diu aviat, i genl més capaç de col·laborar· que no pas de competir. que també es diu aviat. En això, I'ESMUC pot ser una peça clou, juntament amb la tasca que exerceixen altres professionals. Entre tots, crec que és factible fer un gir a la percepció que té la societat dels ensenyaments i l'educació musical del país. -Percepció, entenc, a hores d'ara negativa ... -El més bonic que he sentit al llarg dc la meva trajectòria professional és el comentari del director de l'lES Miquel Taradell en assegurar que el fet d'incloure l'assignatura dc música en el seu institut li havia permès entendre la importància dc la música en l'educació de les persones, en tant que permetia cohesionar les comunitats educatives. És aquesta la tasca 111és Important dels músics, de l'educació musical: tro nsmetre aquests aspectes a la societat. Però perquè això sigui possible, hem dc convèncer la resta de la societat. Qui di u la música di u el teatre, la dansa i totes aques tes assignatures tan boniques que malaurndamcnt tenen un paper cada vegada més rcsiduul en l'ensenyament general dels nois í noies. Obviar el valor, la profunditat educativa d'aquestes disciplines, d'aquestes matèries que ajuden la gent a expressar-sc, és un greu error. Tradicional 'Messies' amb Christophers MESSESPAR'TlCIPATRJ DE LA CAIXA. OBC. The Sixteen. Par· ticipants individuals. Dir.: Harry Christophers. El Messies de Handel. PALAU DE LA M0SICA. 191 20 DE DESEMBRE DE 2006. per Albert T orr ens a començar com una tradició importada de terres angleses, però després de deu anys, molts ja consideren ben nostra l'audició, pels volts de Nadal, d'El Messies de Handel -organitzada per la Fundació "la Caixa"- amb participació del públic en algunes parts corals. Un Palau de la Música ple fins a la bandera va tornar a vibrar amb aquest oratori, autèntic monument dc la mú- V sica occidental. Continua sent inevitable preguntar-se, en acabar l'audició d'El Messies, com Handel va poder escriure, en només tres setmanes -això diuen les cròniquestanta i tan bona música, capaç no només de mantenir l'interès de l'audiència, sinó de captivar-la de principi a fi durant gairebé tres hores de durada -que van ser força menys en la versió de Christophers. En els conce.rts del Palau, va contTibuir a aquesta circumstància, sens dubte, l'art d'una de les millors batutes del món en el camp de la música antiga: Harry Christophers. El director es va moure dalt del podi amb una elegància molt blitànica i un gest amplificat per les necessitats de fer-sc entendre a cantaires situats aneu dc la sala, que, en conjunt, van superar amb correcció les enrevessades tirallongues de notes de la música barroca. Malgrat això, assolir determinats nivells d'agilitat i precisió rítmica amb un cor dc més de 300 persones no és fàcil, i Christophers, que ho sap, no va Una altra perla de la música de cambra obra de maduresa. un mosaic de sonoritats ple de subtileses tímbriques que va sonar càlid i molt equil ibrat des del primer compàs. El Trio en Mi major de Tomàs Bretón va ser tota una descoberta: hi plana la tradició romàntica, refinada, d'inconfusible regust hispànit:, però sense caure en el nacionalisme ranci, populista i de cartró pedra tan explotat en les seves sarsueles. La lectura va ser estilitzada, amanyagant el so i les inOexions dinàmiques, amb unes lluïdes frases inicials del violoncel i una magnífica evocació del cante jondo en el quart temps, a cànec de Joan Orpella, que encara admetien més carnalitat i aspror. Però va ser en la segona part, en el Trio núm. 2, op. 67 de Xostakóvitx, una obra sense concessions, agressiva i directa, que vam veure el Trio LOM en plenitud de condicions, còmode i exhibint tot el seu arsenal sonor. La intensitat i l'emoció va anar in crescendo, amb un brillant i vigorós segon temps, impecable d'execució (es nota que estan enregistrant l'obra); dramàtic i evocador el "Largo", amb un gran treball en els dià legs, i una culminació d'alt voltatge en el "Finale", de titme hipnòtic, amb un magistral crescendo inexorable, frenètic i embogit que ens va mostrar el millor LOM Piano Trio dels últims temps. quelles actuacions que bastants anys enrere omplien la sala per escoltar-hi el cicle de les sonates per a violí i piano de Mozart, o bé el Mikrokosmos de Bartók a càrrec d'un joveníssim Carles Santos, els lieder de Schu berl i josep Soler a càtTec del tenor joan Ferrer i el pianista Jordi Albareda, o l'enyo rada Anna Ricci estrenant-hi obres dc Ccrcós, Casanovas o Homs ... I amb això volem significar que el so tan ric en inflexions expressives, o bé tan subtil en el ventall de caràcters i colors del quartet de trombons ens van captivar amb l'alè comunicatiu de quatre magnífics intèr- prets que van traduir amb precisió admirable i eloqüència brillant un programa gairebé absolutament inèdit. ja que excepte l'obertura de La flauta màgica de Mozart -revestida de veritable musicalitat i renovades perspectives tímbriques-, tots els textos eren inèdits. Tanmateix. ja fos pel seu llenguatge i estructura, orientades vers el neoclassicisme o fins i tot amb reminicències jazzístiques, tant les Trois pieces d'Eugène Bozza, com Réflexions de Jéróme Naulais i Trombone quartet núm. 1 "Densities" d'Anthony Plog, van ésser acollides ravorablement pels assistents. CICLE B.S COLORS DE LA MÚSICA. LOM Piano Trio. Montsalvatge, Bretón, Xostakóvitx. TECLA SALA. L'HOSPITALET DE LLOBREGAT. 17 DE DESEMBRE DE 2006. per X. Ch. / s reconfortant presenciar de primera mà el procés de maduració d'un conjunt com el LOM Piano Trio, formal pel pianista Daniel Ligorio, el violinista Joan Orpella i el violonccl·lista josé Mor: a cada actuació creix, fa un pas endavant amb lectures més sàvies i estimulants, i consolida la personalitat i el caràcter del seu so, que ja comença a ser genuí i inconfusible. En aquest programa vam constatar el bon treball conjunt i la compenetració dels E seus membres: Daniel Ligorio, com sempre, precís, segur, generós, vehement, expansiu; Joan Orpella treu un so irisat del seu violí, de tons àcids, ben impostat, impecable d'afinació i molt personal; i José Mor conlTibueix decisivament a l'empastament amb un so contingut, elegant, pulcre, molt homogeni en tot el registre i amb intervencions lluïdes en els passatges de protagonisme. El LOM Piano Trio és una màquina ben greixada i ja ha agafat velocitat de creuer. Van encetar el concert amb el Trio de Montsalvatge, una Recital trombonístic CICLE NOUS VALORS JOVES I ClÀSSICA Slide Brass Quartet 584 (quartet de trombons). Mozart, Bozza, Naulais, Plog. ATENEU BARCELON~. l3 DE DESEMBRE DE 2006. per Francesc Taverna-Bech L ' antiga sala d'actes de l'Aleneu Barcelo nès ha adquirit una nova resom ia i diríem que amb el canvi de color dc l'entapissat i la disposició diferent dc les butaques (s'hi ha eliminat el passadís central), l'atmosfera que s'hi respira sembla més acollidora i alegre. Ara, el que cal és que el públic, més aviat escàs, augmenti en nombre perquè aquest veU i històric auditori torni a viure dies de més lluïment. I ben cert, el mig centenar de persones que van aplaudir els quatre joves trombonistes que componen I'Slide Brass Quartet SB4 ens van posar de manifest que el que s'havia escoltat tenia tota la qualitat i dignitat musicals d'un concert i que, per tant, estava en la línia d'a- aniscar gens i va confiar molts moments corals -massa, polser- a la seva formació. The Sixteen, divuit veus -i no pas setze- que van sonar com una sola, tot fent gala d·un empastament i una afmació exquisida com només els anglesos saben aconseguir-la. Excel·lent quartet solista i bona feina de la secció dc corda de I'OBC en un repertori que no li és habitual. És clar que els resultats musicals no eren l'únic objectiu de l<1 vetLlada: es tractava, abans de res, dc mantenir una tradició, i els cantaires, aquest èxit, ja l'havien aconseguit abans de començar a cantar. RMC 268 25 73 Matrícula d'honor per a Joe Lovano i Keith Jarrett VOI.L DAMM 38è FESTlVAL INTERNACIONAL DE JAZZ DE BARCB.ONA. l'AUDITORI, PALAU DE LA MÚSICA, ETC. DEL6 DE NOVEMBRE AL SDE DESEMBRE DE 2006. per Albert Suñé es actuacions del nonet dc joe Lovano i del trio de Keith Jarrctt van ser els punts culminants dels sis concerts del Voli Damm 38è restival lntemacional dc Jazz dc Burcelona als quals vam assistir. Els dos líders i la seva gent van oferir, a dosis massives, tot el cabal de la seva saviesa. Que és molta. Però Chano Domínguez i el seu New Flamenco Sound, Sax Four Fun + Javier Girouo. Tango Reflections Trio, i el sextet de Madelcine Pcyroux no es van quedar enrere. A des· grat d'algunes irregularitats. Per tant, es pot ben dir que, en general, van ser sis concerts prou reeixits. Joe Lovano ens havia encantat a Terrassa el març de 2004 amb motiu del Festival dc la ciutat egarenca. Lovano, en aquella ocasió, bufà el saxo tenor però també el clarinet baix i el saxo soprano. L'acompanyaren contrabaix i bateria. I prou. Però la puixança de la seva música i la seva enorme coherència i qualitat ens van deixar amb la boca oberta. O sigui, si en fo1mació de trio sense pianista ens havia captivat, què podria passar a l'hora dc comandar un nonet? La resposta foren ducs hores seguides de gran música, en què Lovano s'envoltà de diverses sensacions. En el seu recent disc Streams of Expression, el saxo tenor de Cleveland fa una capbussada en el passat però també mira cap al futur. Que és exactament el que va fer a Barcelona. Agombolat per tres saxas: Ralph Lalama (tenor), Steve Slagle (alt) i Gary Smulyan (baríton); el trompeta Barry Ries, el trombó Larry Farrell, i un trio ñtmic, }ames Weidman, piano; Dennis lrwin, contrabaix; i Otis Brown 111, bateria, Lovano es gronxà de manera esplenderosa entre Miles Oavis, Gil Evans, John Coltrane, la seva pròpia obra, la del director Gunther Schuller, i coses de Wayne Shorter i Ornette Coleman, fins a entrar amb pas majestuós en l'avantguarda. Foren dues hores en què brillà especialment l'autèntica secció de saxos de big band que hi havia a l'escenari. Greixada, L RM-C 268 26 74 musculada, plena de vigor però també de matisos, constituí una autèntica columna vertebral, a la qual s'afegiren els esplèndids contrapunts dels dos vents, mentre els tres rítmics no afluixaven i es convet1ien en un admirable suport. Foren dues hores d'unacoherència extraordinària, d'una riquesa harmònica estentòria. Tothom se sabia el seu paper a la perfecció. Perquè tot sonà miHimetrat, polit, ple de feeling, enormement cohesionat. I a l'hora dels solos, tots blillaren a gran escala. Excepte Ries, el més fluix en aquest aspecte. Però no pas a l'hora d'actuar com a músic de conjunt. I és que no és fàcil per a un trompeta encaixar-se entre un trombó i quatre saxos i que se'l senti de manera precisa, sense destacar més que els altres. Lovano dirigí amb mà mestra i eU mateix estigué admirable com a solista. El seu és un so poderós però a la vegada relinat. Que s'envolta d'un fraseig llarg, compacte, molsut. Tot el que diu té sentit. No es repeteix mai perquè cerca sempre els tons i les expressions més adients per a cada tema. Si a tot això, hi afegim la seva tècnica extraordinària, no ha d'estranyar que s'endinsi en qualsevol estil jazzístic amb la certesa que eUi els seus se'n sortiran sense cap problema. I deixant a tots un extraordinari regust a cosa ben feta i condimentada. er la seva banda, el trio de Keith )arrett elevà el Lirisme jazzístic a l'enèsima potència. Perquè de tot l'estol d'estàndards que teixí el pianista, en sobresortí sempre una qualitat, una elegància, una distinció i una classe desarmants. A més, jarrett és d'aquells que P sent a cor què vols allò que interpreta, ja que és capaç de caragolar-se damunt del piano o d'agenollar-se al seu davant. I posseeix una inventiva i una tècnica prodigioses. El seu fraseig, clar com una patena, alterna frases curtes amb explicacions enormement llargues. Però curulles de precisió, matisos i intenció. No comet ni una fallada. Totes les notes van a dins, serenes, plenes, admirablement distribuïdes. Fins i tot en els temes més ràpids. Per teixir tota la seva extraordinària simfonia, amb uns finals de gran bellesa, el líder compta amb dos vells companys de viatge. ja fa molt temps que el contrabaix Gary Peacock i el bateria Jack DeJohnette agombolen el mestre. I, al seu torn, demostren que són també uns mestres de gran alçada. Que saben a la perfecció què sortirà del cervell del pianista. És per això que construeixen sempre d'acord amb el tema que s'interpreta. Pcacock ho fa amb una soltesa, una expressivitat i una solvència exquisides. Aplicables també als seus solos. Igual com el bateria. Que se sap col·locar amb total impunitat en l'entorn creat pel líder. Perquè DeJohnette no és el mateix quan toca amb Larry Goldings i John Scofield, per exemple, que quan bo fa amb jarrett. En aquest cas, embolcalla les har· monies amb un seguit de sons que no sobresurten mai de l'univers creat pel líder. Uns sons en els quals destaquen una precisió i una finor admirables. Les altres quatre propostes es van col·locar a uns nivells molt acceptables. La més estranya fou la que oferí la nova sensació vocal, Madeleine Peyroux. Se l'ha comparada amb Billie Holiday, però aquesta semblança no la vam veure enLloc. Si no és en certes arrossegades que se li acosten una mica. Però la Peyroux no és pas una cantant de jazz usual. Ho diem per l'estil d'interpretar-temes dc Cohen, Waits, Dylan o Gainsbourgh- molt relaxat, molt poc aprofundit, molt poc sentit, un bon xic festivaler. Amb moltes cadències del country. La vocalització, però, és prou bona. Pel damunt de tot plana, això sí, un estil molt per- sonal. Que no arriba gaire a l'espectador. Possiblement per la seva manca de grapa. Extensiva a la seva manera dc rascar la guitarra acústica. El grup que l'agombolà va fer la seva feina com qui diu sense despentinar-se. Amb la qual cosa es va malmetre força la possibilitat d'escoltar molt més un trompeta com Ron Miles. Que va estar exccl·lcnt en les seves curtes interpretacions, sempre d'acord amb l'atmosfera intimista que creava la líder. Però, és clar, si Miles s'hagués deixat anar, haulia enfosquit la tasca de Madeleine. I el gran triomfador hauria estat ell. De la resta del grup destacaren alguns detalls del guitarrista Jon Herrington, mentre que Kevin Hays als teclats, Johannes Weindenmuller al contrabaix, i Darren Beckett a la bateria es van limitar a acompanyar amb estòlida precisió. e Chano Domínguez i el seu New Flamenco Sound podem dir que la cosa encara està per acabar. Hi ha uns fonaments, però la construcció grinyola. Perquè hi ha una barreja de sensacions que no arriben a bon port. I es passa d'una cosa a l'altra sense gaire suc ni bruc. Això ho diem quan els deu músics són damunt l'escenari. És a dir, Chano al piano; Oiego Urcola, trompeta i trombó; Llibert Fortuny, saxos alt i soprano i efectes de so; Marina Albeco, teclats i vibràfon; Jordi BoneU, guitarra; Mario Rossy, contrabaix; Marc Miralla, bateria; Roger Soler, percussió; Blas Córdoba "Kejío", cante; i Tom as Moreno "Tomas ito", ball. De fet, aquests deu homes aconseguiren moments realment impactants, de sàvia i eloqüent fusió. En què tots els intèrprets van demostrar la seva gran sapiència, especialment el líder i Urcola. Però a la resta de les seves intervencions, hi mancà unió i coherència. I més creativitat. Perquè es repetiren D ..-- conceptes. Per tant, cal que Chano investigui més a fons. Perquè no n'hi ha prou amb una reunió dc deu músics excel·lents. En canvi, quan el líder es quedà només amb cinc homes -desaparegueren Urcola, Fortuny, Albero i Bonell- la cosa funcionà millor. Perquè s'aprofundí molt més en el flamenc i es deixaren de banda floritures excessives. Fou aleshores quan el gran art de Domínguez aparegué amb la força i la subtilesa que el caracteritza. i quan "Kejío" i "Tomatito" es van poder Uuir de veritat. acabem amb els dos concer1s que van servir per unir en una mateixa nit el tango amb el jazz. En la primera part, actuaren quatre saxos italians -Stéfano Menato (alt i soprano), Thtzer Hans (alt), Zeni Fiorenzo (tenor) i Giorgio Beberi (baríton)- i un d'argentí, el líder Javier Girotto (soprano). La proposta fou realment dura, aspra en ocasions, agosarada. Però la música excel- lent en general que teixiren els cinc saxos gràcies a uns arranjaments avantguardistes de Girotto, deixà constància que allà hi havia cinc músics molt aplicats i cohesionats, que sabien què tenien entre mans i que van tTansmetre sensacions molt reeixides. Els dos saxos alts i el líder van oferir, a més, les seves qualitats com a solistes. La segona part anà a càrrec de Tango Reflections Trio, format per Adrian laics, piano; Horacio Fumero, contrabaix; i Matí as Gonüilez, bandoneó. Aquesta proposta fou més clàssica que l'altra, molt d'acord amb el djsc Astor Changes, que han tret recentment. És a dir, es tractava d'apropar-se a l'univers de Piazzola aportant la nota pròpia del grup. Que tampoc és un usual combo clàssic. Ni de bon tros. Un grup que respira a fons sota la batuta de Iaies, un pianjsta que sembla que no toqui a causa de l'enorme facilitat amb què tecleja. Però ja ho crec que toca! A més, la seva és una música de gran bellesa i densitat. A la qual donen magnífic suport, la saviesa d'un Fumero en estat de gràcia i un Matías Gonzalez perfecte i acurat des del seu bandoncó. El grup estigué sempre a un gran nivell, modulat, creatiu, sense dcfallences. I especialment el líder i Fumero oferiren solos majestàtics. Un bell repàs de la música occidental del segle XVI B. SO ORIGINAL: ORíGENs I MEMÒRIA. La Capella Reial de Catalunya. Montserrat Figueras. Hespèrion XXI. Dir.: Jordi Savall. "La Ruta de l'Orient en el temps de sant Francesc Xavier". BASfLICA DE SANTA MARIA Da MAR. 22 DE DESEMBRE DE 2006. per LI. T. I 2 s riginal, perfeccionista, musicològicament impecable, acurat fins a la recerca del més mínim detall. Jordi Savall una vegada més va crear un programa d'un atractiu indiscutible en què amb el títol "La Ruta de l'Orient en el temps de sant Francesc Xavier", oferia un repàs de la música occidental de la plenitud del segle XVl complementada amb música japonesa h·adicional, la música del país que tant va admirar qui fou -juntament amb Ignasi de Loyola- el redactor de les constitucions de la O Companyia de Jesús. En commemoració del cinquè centenari del naixement de sant Francesc Xavier, Savall va plantejar un concert en el qualla solemnitat i sobrietat gòtica de la basílica de Santa Maria es convertia en marc arquitectònic de bellesa sublim i diferent del majestuós ban·oc dellesú dc Roma. Música polifònica dc Cristóbal de Moralcs, instrumental de Venegas de Hcnestrosa, de Bartomeu Càrceres i culminat amb el Cant de la Sibil·la -inequívocament vinculat a la Nit de Nadal de la basílica de El gust de la varietat CICLE DE CONCERTS DEL GRUP XXL Grup XXI. Picker, Liderman, Charles i Newman. AUDITORI EDUARD TOLDRÀ DEl CMMB.l4 DE DESEMBRE DE 2006. per A. T. i algú creia que_ la. música contemporanta només podia sonar d'una únjca manera, el quart i últim concert de la segona temporada de concerts del Grup XXI es va encarregar de desmentir-ho. Diuen que en la varietat hi ha el gust, i el programa interpretat a l'Auditori del CMMB -davant d 'un públic, tot s'ha de dir, testimonial- es va traduir en un eclecticisme d'estils que va destacar els contrastos i va afavorir una millor comprensió dels diversos autors: l'americà Tobias Picker, l'argen- S tí Jorge Liderman, el "nostre" Agustí Charles i el reconegut teclista americà Anthony Newman, que va estrenar en persona el seu Concert de cambra per a piano, autèntic plat fort reservat per al final del concert. La formació del Grup XXJ. com deia el títol del programa, era l'anomenat "conjunt Pierrot més percussió" -com bé explicava el completíssim programa de mà, el mateix quintet que va fer servir Schonberg en el seu Pierrot Lunaire amb l'afegit de la percussió. Així doncs: Oauta, ela- Santa Maria del Mar-, es complementava amb música instrumental i vocal japonesa, en què la sonotitat de flautes, biwa (llaüt), o flautes dc bambú ens transportaven a la serenor i al misticisme tan inequívocament 01iental. El programa, estructurat en set parts, amb lectures de cartes pertanyents a sant Francesc Xavier, amb una acurada disposició dels músics per obtenir una difusió acústica al més nítida possible davant la gran alçada de la basílica. va estar plantejat amb un equilibri musical summament acurat. La subtilitat del cant homofònic, la riquesa de la polifonia, amb una impecable CapeUa Reial de Catalunya, la vistositat sonora que proporciona la instrumentació dels baixons, violes, arpes, sacabutxos o comelfos permetien al públic que omplia la basílica a vessar gaudir d'una música d'un gran atractiu en què la compenetració dels quatre músics japonesos convidats, el virtuosisme de Ken Zuckerman interpretant el sarod la raga sobre "O goloriosa Domina", ens petmetia obtirnos a la música de diverses cu ltures i d'un atractiu i interès incontestable. rinet, violí, violoncel, p~anoi percussió. Al capdavant dè. tots, el director convidat Mark Gibson, que es va moure per totes les obres amb naturalitat i precisió, fruit, segur, d'una interiorització acurada de les partitures. Totes, excepte la del concert de Newman, que el mateix autor es va encarregar de dirigir des del piano. ~obra de Newman, en quatre moviments -un dels quals en memòria de les víctimes de l' 11 de setembre de 2001- és una primícia que no s'amaga de múltiples influències -barroques, romàntiques i contemporànies- i que, després de passar per diversos ambients contrastats, acaba en forma d'esclat optimista. Un final acollit pel públic amb calidesa per coronar un concert variat i gustós. RMC 268 27 75 ltta•J¡(i8(i ORFEÓ CATALÀ UOrfeó Català i l'O BC presenten tres estrenes Durant els propers mesos es podran escoltar a Barcelona tres grans obres del repertori simionicocoral en estrena absoluta a Catalunya. Ralph Vaughan Williams, Edward Elgar i Robert Schumann en seran els protagonistes. Rookh de l'escriptor irlandès Thomas IPer JOSEP VILA i CASAÑAS n la temporada de I'OBC, concretament els mesos de febrer i abril d'aquest any 2007, es podran escoltar dues d'aquestes estrenes. La primera, el Dona Nobis Pacem del compositor anglès Yaughan Williams, serà dirigida pel director titular de l'O BC, Eiji Oue. Aquesta cantata per a gran orquestra i gran cor amb soprano i baríton solistes fou composta l'any 1936. De fet, l'obra és una mixtura de diversos moviments compostos en diferents moments de la vida de Yaughan Williams. Quan es va estrenar, l'obra causà un fort impacte en el públic britànic, atès que el temible núvol gris d'una nova guen·a estava tapant el cel dc Ics Illes Britàniques, provinent d'Alemanya. És una colpidora combinació dc fragments de la Missa llatina (el mateix títol recorda el darrer moviment dc la litúrgia romana) amb fragments bíblics de Jeremies, Daniel i el Llibre dels salms, i amb fragments del poema de la Guerra Civil de Walt Whitman. L'efecte d'aquesta obra va més enllà d'un oratori, que és com alguns l'han volgut classificar. En molts aspectes ens recorda l'estructura de la Simfonia del mar del mateix autor. E RM-C 268 a segona estrena de l'any serà una altra obra anglesa, en aquest cas d'Edward Elgar. The musikmakers fou molt criticada a Anglaterra per dos motius: en primer lloc, pel llibret escolHt, un poema d'Arthur O'Shaunessey que en el seu moment va estar molt de moda però que avui sona antiquat a oïdes del públic britànic. D'altra banda, Elgar inclou en aquesta cantata algunes citacions d'obres seves anteriors, com són Ics Sea pictures, T'he Dream ofGerontius, Les variacions Enigma i les seves dues simfonies, fet que va ser interpretat per alguns crítics com una manca d'inventiva i originalitat. Aquestes consideracions no tenen, però, cap fonament si es té en compte que, malgrat l'anacronisme del llibret, Elgar se sentia profundament identificat amb el "somniador de somnis" del primer vers del poema, i si entenem els elements L 28 76 autobiogràfics que el compositor veié en el text d'O'Shaunessey, què més natural que recórrer a alguns dels motius musicals que havien vertebrat la seva producció anterior! Afortunadament, el públic no va identificar-se mai amb les valoracions dels crítics i l'obra assolí immediatament una gran popularitat i fou interpretada en moltes ocasions després de l'estrena. Avui dia l'obra continua vigent i es programa molt sovint als auditoris d'arreu del món. The musicmakers sonarà també a l'Auditori els dies 16, 17 i 18 de març sota la direcció de Franz-Paul Decker. inalment, com a cloenda del cicle Palau l 00 que 01·ganitza la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música, es presentarà la cantata de Robert Schumman El paradís i la Perí. La composició està basada en una de les quatre narracions compreses en la novel·la orientalista La/la F Moore. L'orientalisme de l'obra, proper al de Les mil i una nits, adaptat al gust romàntic va fascinar Schumman des de la primera lectura l'any 1841 . Aquesta obra es pot considerar com la síntesi dels esforços de Schumann per arribar a dominar tots els gèneres compositius. S'hi combinen les grans masses corals i orquestrals amb la inspiració melòdica més subtil i profunda pròpia dels seus lieder per a veu i piano. Compta amb set solistes: dues sopranos, una contralt, dos tenors, un baríton i un baix. Aquesta obra té una empenta, una frescor i una espontaneïtat que la fan irresistible. L'OBC actuarà com a orquestra convidada al cic le i comptarà amb la direcció de Danie l Reuss, director fins fa uns mesos del RI AS Kammerchor, un dels cors de referència del panorama musical actual. La dilatada experiència en la direcció de cors i orquestres professionals del mestre Reuss suposa un gran al·licient per a l'Orfeó Català, que tindrà l'avinentesa de treballar amb ell durant força assaigs. L'estrena es farà al Palau de la Música el 14 de juny. Es manté viva d 'aquesta manera la inquietud que l'Orfeó Català ha sentit, des de l'inici, de renovar els seus repertoris i d'oferir noves primícies al públic. No oblidem que fou aquest cor el que estrenà a Catalunya i a Espanya obres tan emblemàtiques com la Novena de Beethoven, La Creació de Haydn, els grans oratoris de Bach, el Paulus de Mendelssohn o el Requiem de Duruflé, entre d'altres. Agenda febrer 2007 Barcelona L'Auditori Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Orfeó Català. María Espada, soprano. José Antonio López, baríton. Eiji Que, director. Programa: Dona nobis pacem de Vaughan Williams (cor, orquestra i solistes). Ell/eó afamat de Rodñguez Picó. Simfonia núm. 8, op. 93 de Beethoven. Dia 9, divendres Dia 10, dissabte Dia 11, diumenge (21.00 h) ( 19.00h) (11.00 h) d'un ció Recupera , . . IDUSIC Important 1 patrimoni de grans noms històrics de la música catalana no és excessiu, circumstància encara més perceptible en el camp de la composició que .......... en el de la interpretació. La figura de Joaquim SetTa en tot cas fmma part del grup d'artífexs de gran relleu que amb la seva trajectòria i el seu potencial creatiu han marcat una fita profundament referenciadora de la nostra històlia. La confluència d'un doble aniversari -cent anys del naixement i cinquanta de la massa prematura mort- esdevé una vegada més un esquer oportuníssim per recuperar la imatge de la seva envergadura humana i sobretot artística. La figura del compositor nascut a Peralada però crescut i fet intel-lectualment a Bru·celona mostra molts dels matisos i de les contradiccions propis dels artistes i intel·lectuals d'una època convulsa i rica, però també crispada fins a arribar a la tragèdia de l'escreix bèl-lic fratem. Època que, a més, Catalunya va viure amb una intensitat particular. La història personal i creativa de Sena ve, ine- vitablement, marcada per aquest context i a més de manera molt fibladora, per tal com va condicionar fins i tot l'extensió de la seva vida, per causa de Ja malaltia tan anoiTeadora i identificadora dels anys de la postguerra que va ser la tuberculosi. El Tema que proposem ens situa la doble dimensió -creativa i personal- de l'esmentat músic per mitjà de tres treballs que permeten mostrar-ne una visió força completa. Apunt biogràfic i recorregut per la seva obra a través dels dos vessants que més la van caracteritzar: la de cobla i la culta al marge d'aquesta formació. En el primer ha estat una autèntica columna, fins i tot en el vessant subsidiari de la docència, i en el segon la seva aportació ha restat massa amagada enmig del context d'obHt i sobretot de manca d'autoestima que viu el nostre país. Per aquest costat de manera particular s'obre una via que, ben assumida, mereix que ens porti a una recuperació d'un aplec d'obra d'un notable interès que no pot restar més temps amagada a les fondàries d'un oblit injustificat. ~e 268 29 77 • en quatre episodis La Cobla de Cambra de Catalunya em va en cruTegar una biografia del mestre .Joaquim Serra per acompanyar els quatre CD que contenen l'obra sardanística d'aquest compositor, que algú ja ha batejat com el "Pompeu Fabra de la música de cobla". Els quatre CD contenen quatre episodis de la vida professional del mestre, indissociable de la seva vida personal. per ESTEVE MOLERO Peralada (1907-1926) RMC 268 a primera etapa va dc 1907 (data del seu naixement, a Peralada) a 1926. És l'època d'infantesa, que passa entre Peralada, Figueres i finalment Barcelona, on comença els estudis musicals reglats amb Enric Morera (abans ja els havia començat amb el seu pare, el compositor i fiscomairc Josep Serra i Bona!; i la seva tieta, Maria Àngels Corominas). Escriu les primeres composicions, com Ics sardanes La primera volada, Camí enllà, Delers o Infantívola, en què la influència dels primers mestres és notòria. Cant de joia (de 1925) és important, perquè s'hi albira la influència del veí que fa un parell d'anys ocupa el pis dc sobre dels SetTa-Corominas, ni més ni menys que el violinista, director i compositor Eduard Toldrà. També és pel contacte amb Toldrà que SerTa escriu les primeres obres de forma clàssica, com el Trio en Mi per a violí, violoncel i piano. La glossa Els tres tambors (de 1926) és destacada perquè és la primera obra per a cobla de l'autor que no és una sardana. L'existència de Les danses de Vilanova (d'Eduard Toldrà) i Presents de boda (de josep Serra), escrites poc abans, no pot passarnos per alt. El jove Serra segueix els passos de dos grans mestres en el domini de la composició i l'orquestració per a cobla. Aquesta etapa es tanca arn bA Montserrat, la primera sardana de Joaquim Serra per a una formació doble que usarà més tard: la cobla de vint-i-dos instrumentistes. És a dir, l'escriptura per a dues cobles. L La Barcelona de la Segona República i la guerra civil (1926-1939) l 1.927, amb només vint a nys, Serra guanya el Concurs Sant Jo rdj amb una suite per a cobla dividida en cinc moviments, Impressions camperoles, que ell mateix enllestirà també en versió orquestral. Aquest concurs el guanyarà els dos anys següents, amb les obres Glossa del ball de gitanes del Penedès i La fira, un E 30 78 esbós simfònic per a cobla. Serra ja no és un estudiant de música, sinó un compositor que es fa escoltar. I no només en el terreny de la cobla, al qual sempre ha estat associat, com si no hagués escrit per a altres formacions, sinó també en l'orquestral i ellied. En pocs anys, el catàleg compositiu de I JOAQUIM SERRA AMB LA SEVA ESPOSA AL SANATORI DEL MONTSENY, L'ESTIU DE L'ANY 1953. A LA PÀGINA ANTERIOR, JOAQUIM SERRA L'ANY 1956 escriu multitud d'instrumentacions de ballets i danses tradicionals, però a més signa peces de referència com La presó de Lleida (poema simfònic per a dues cobles, 1948), Suite senyorial (ballet en un acte, 1949), Suite per a una òpera i Carnestoltes (les dues per a orquestra i també de 1949). Aquesta tercera etapa en la vida de Serra, tan prolífica, es tanca ell950 amb la composició d'un encàrrec per al Gran Ballet del Marqués de Cuevas, de Montecarlo. Serra escliu la partitura d'Inés de Castro (en tres actes: "La pavana de la reina", "La dansa de la follia" i "Marxa f1lncbre"), que s'estrenarà a París i a Canes. La inspiració compositiva va quedar estroncada per la guerra civil i la mort del seu pare el mateix any 1939. Sen·a no para de créixer: D'aquesta època destaquen les Variacions per a orquestra i piano ( 1931 ), l'obra lítica A Montserrat tot plora ( 1935) o sardanes com Remembrança (1928). Ofrena ( 1934) o la quatrilogia que formen Joiosa, Tendreses, Rocacorba i Apassionada (1936). Pa ral· lelament a la composició, Joaquim Serra ha acabat els estudis superiors al Conservatori de Barcelona ( 193 I) i ha entrat a Ràdio Associació de Catalunya en categoria de di1·ector artístic (1934 ). El 1936 es casa amb Margarida Lleonsí, d'una nissaga de músics peraladencs, i l'any següent neix la seva filla, Joaquima. Però la inspiració compositiva queda estroncada pels greus esdeveniments bèl·l ics que assolen el país: Ja Guerra Civil Espanyola ( 1936- 1939). La guerra, Ja mort del seu pare, el 14 de febrer de 1939, i les depuracions efectuades pel règim dictatorial franquista (que obliguen Serra a deixar el càrrec de Ràdio Associació), duen Joaquim Sena a un període d'inactivitat gairebé total. Durant gairebé una dècada (1936-1945) Serra només escriu peces d'encàrrec (normalment arranjaments de música lleugera) i algunes cançons. La Barcelona de postguerra (1939-1951) mant l'hivern de 1946 Joaquim Serra es posa al capdavant d'una dc les formacions més importants del moment, la Cobla Barcelona, càrrec que també havia ocupat el seu pare. El contacte amb els músics i la música li toma la feb re creadora. En pocs anys en llesteix sardanes com L'ermita vella ( 1946), Cavalleresca ( 1947), Prima11eral (per a dues cobles, de 194 7), Elegia ( 1948) o Empordanesa ( 1950). També és en aquesta etapa quan e l coreògra f Manuel Cubeles li encarrega la direcció musical del nou Esbart Verdaguer. Serra D ~e 268 Castellterçol (1951-1957) I 1952 una ma laltia greu obliga Serra fer un parèntesi i passar temporades de repòs a Pera lada i el Montseny. Finalment ha d 'ingressar al Sanatori del Bru ll , on de mica en mica s'anirà recuperant. La primavera de 1953, després de dos anys d 'inactivitat compositiva, Serra escriu una sardana, Roses del Brull, bona mostra que la seva salut es recupera. Tot i això, els metges li recomanen tranquiJ.Iilat i aires que no siguin els de ciutat, per això Serra i Ja seva família s'instaJ.Ien a Castellterçol, on Serra escriu obres de maduresa, com Amics geni senes, Recordant Vic i Els gegants de Castellterçol (totes de 1954 ). A més d'aquestes i altres sardanes, Serra enllesteix una altra de les obres que esdevindran de referència en la música de cobla. La dansa de fadrins (1955). Malgrat la millora momentània en la salut del mestre (durant Ja qual toma a treballar a Radio Nacional, ara a la discoteca de l'emissora; i a dirigir la Cobla Barcelona), Serra no es refarà de la malaltia i morirà a la prematura edat de cinquanta anys, el 17 de novembre de 1957. A tall de testament musica l, deixa escrita l'obra definitiva de la música de cobla, un poema sim fònic que resumeix les ha1monies, els colors i les instrumentacions que Serra ha llegat a la cobla, Puigsoliu, estrenat pòstumament per la Cobla Barcelona sota la direcció d'Antoni Ros Marbà. E Puigsoliu, la seva obra pòstuma, resta com a testament definitiu de la seva creació. 31 79 Sintonitza, sota la teva direcció: Temporada de I'OBC des de L'Auditori 11 febrer: ,Ell/eó afamat, de J. Rodríguez Picó; "Simfonia núm. 8, op. 93, de L. van Beethoven; 11 Dona nobis pacem, de R. Vaughan Williams, amb Maria Espada, soprano i José Antonio López, baríton. Orfeó Català. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Eiji Que. 10:55 h (directe). 18 febrer: "Les demoisel/es d'Avignon, de J.M. Mestres Quadreny; ,Concert per a violí i orquestra núm. 2, op. 63" de S. Prokófiev; "El sombrero de tres picos". Ballet sencer deM. de Falla, amb Daniel Hope, violí. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Ernest Martínez lzquierdo. 10:55 h (directe). 25 febrer: "Concert per a violoncel i orquestra en re menor" d'E. La lo; 11 La vida breve" deM. de Falla, amb Sol Gabetta, violoncel; María Rodríguez, soprano; Marina Pardo, mezzosoprano; César Hernandez, tenor; Gustavo Peña, tenor; Enrique Baquerizo, baríton; José Antonio López, baríton; Carmen Linares, cantaora; Miguel Ochando, guitarrista. Orquestra i Cor Nacionals d'Espanya. Direcció: Josep Pons. 10:55 h (directe). Temporada del Gran Teatre del Liceu 5 febrer: "Don Car/os" deG. Verdi, amb Giacomo Prestia, Franco Farina, Carlos Alvarez, Adrianne Pieczonka, Sonia Ganassi, Eric Halfvarson, Dan Paul Dimitrescu, Vicenç Esteve Madrid, Ana Nebot, Eliana Bayón i altres. · fònica i Cor del Gran Tea~~ j tlliceu. Or ues · Benini. 20:00 h~e). · cció: Ma - MUSI Intensament clàssics Creació e Un valuós llegat per descobrir, estudiar i difondre D ESPRÉS DE L'ANY l-lOMS (1906-2003), LA MÚSICA CATALA JA TORNA A ESTAR DE FESTA PER COMMEMORAR EL CENTENARl DE J OAQUiiVr SERRA. RECONEGUT SOBRETOT PER LES SEVES SARDAI ES I OBRES LLI URES PER A COBLA, SERRA TAMBÉ VA COMPOt ORI~ MÚSICA PER A FOfuVJACIO S CLÀSSIQUES I PER A ORQ UESTRINA DE JAZZ. U EFEMÈ RIO E DEL SEU Al EME rT ÉS UNA MOLT BO 1A OCASIÓ PER DESCOBRJ R EL CONJUNT DE LA SEVA OBRA, LA MÚSICA DE C tv[BRA, LA Sll\IH'ÒNICA, LA DRAMÀTICA I, PER QUÈ I O, TAi\1BÉ LA MÚSICA DE MODA ESC RJTA A RITME DE SWJNG. J oaquim Serra va compondre la majoria d'obres per a instruments i formacions clàssiques• entre els seus anys de fotmació a l'Escola Municipal de Barcelona i els inicis de la guerra civil. Les obres més primerenques van ser escrites per a petits conjunts de cambra, com el conegut Trio en Mi per a violí, violoncel i piano ( 1926) i les primeres cançons, Brolfador gentil ( 1924) i Camp de Fajol ( 1925). Les seves composicions per a veu i piano ani baren a un total de tretze, les cinc últimes amb text de Josep Cam er ( 1938), i també va escriure altres obres vocals, com A ve Maria, per a tres veus i orgue: Ma tinal, am b acompanyament de violí, violoncel i piano, i cinc peces per a cor a cappella: Idil·li a la fruita galana, La nena de la rotllana, Capvespre, Confidència i Als nens petits. Entre 19 28 i 1929 va compondre tres o bres per a petita orquestra: Romàntica, jocs de jardí i Tres peces, amb les quals adquití la mad uresa compositiva necessària per escriure les Variacions per a piano i orquestra l'any 1931, obra estructurada en tema i cinc variacions. El tema pdncipal d'aquesta obra, presentat pel clarinet, crea un clima càlid i reposat, i de les cinc variacions, totes magníficament ben elaborades, segurament la quarta és la que conté un més alt grau de lirisme, segell inconfusible de Serra, amb intervencions del violí molt inspirades. Dansa ( 1934) i Tres peces breus ( 1932) són les seves dues úniques composicions per a piano. Dins les Tres peces breus, Cançó de bressol-amb reminiscències d'El Noi de la Mare- i Paisatge. tenen una sonoritat recollida. íntima, propera a Frederic Mompou; Pastor enamorat, la tercera peça, té un caràcter més fresc i desenfadat. Les obres escèniques de joaquim Serra daten dels anys finals de la República, Tempesta esvaïda ( 1934) i A Montserrat tot plora ( 1935), la ptimera amb text de Carme Monturiol i la segona dc Víctor Mora. esprés de la guerra civil, la posició de joaquim Serra duran t el règim fra nq uista no fou gens còmoda, ten int en compte el compromís que havia adquirit amb els ideals nacionalistes i el reconeixement que havien o bt ingu t les seves sarda nes i obres per a cobla. Durant la postguerra va escriure música per a orquestrina de jazz i dive rses obres d'encàrrec. Per guanyar-se la vida va veure's obligat a escriure música lleugera per a una formació que provenia de l'altre costat de !"Atlàntic i que s'anava imposant arreu. i seguramen t fou en aquesta època quan D esborrà del seu catàleg els ballables per a orquestrina que havia escrit i arranjat de més jove. La música de moda és una música canviant i que s'adapta sempre als nous temps. En aquest sentit, la música de moda que josep Sena havia escrit a la Peralada de final del segle xrx, com les sardanes, polques o americanes per a cobla, ja de res s'assemblaven als títols com Estre/li ta del mar o Amor con swing que el seu fill Joaquim escrivia a la Barcelona de la postguerra. La sardana, però, fou desviada del trajecte efímer de la moda, i al principi del segle xx esdevingué la dansa nacional de Catalunya. una gran comesa noucentista en una època de recerca i creació de símbols. 2 Joaquim Serra contribuí a elevar el nivell compositiu de la sardana i de la música per a cobla, i és comprensible que no volgués registrar en el seu catàleg una música tan poc transcendent com la música lleugera per a o rquestrina, però que d'altra banda li permetia guanyar-se la vida. Tampoc no donà número d'opus a les Dues estampes simfòniques ( 1954), una parti tura sobre temes populars andalusos, amb regust espanyolitzant i amb castanyoles incloses, una obra d'encàtTec moll poc afí als seus ideals. ~e 268 ntre els anys 1949 i 1950 Serra va escriure les seves últimes obres orquestrals catalogades. quatre ballets titulats Suite senyorial, Suite per a una òpera, El Carnestoltes i Doña lnés de Castro. aquest últim estrenat a París el 1950 i amb el qual rebé el reconeixement internacional. No podem afirmar que actualment la música de Joaquim Serra tingui projecció internacional: tampoc a Catalunya no s'ha donat prou rellevància al conjunt de la seva obra. L'edició crítica, l'enregistrament i l'estudi aprofundit de totes les seves partitures setia molt útil i interessant per conèixer i difondre aquest valuós llegat. Potser d"aquesta manera la seva música s'inclouria més sovint en els programes de concert d"aquí i d'arreu. L'any del centenari és una bona ocasió per dur a terme aquest projecte. E Per guanyar-se la vida va veure's obligat a escriure , . ffiUSICaper a orquestra de jazz i obres d'encàrrec. NOTES I. La infom1ació referen t al catàleg de Joaquim Serrn i la majoria d'informacions sobre les seves obres s"ha ex tret d' lnés Padrosa i Concepció Ramíó. La nissaga dels Serra. G JSC. col·lecció Mos, volum IX. Santa Coloma de Farners, 2000. i d'informació cedida per Josep Maria Serracant. 2. Per a més infom1ació sobre aquest tema, es pot consultar: Ayats, Jaume (dir.) i altres (2006): Córrer la sardana: balls, jol'es i conflictes. Barcelona: Rafael Dalmau editor. i Marfany, Joan-Lluís ( 1996): La cultura del catalanisme. Barcelona: Empúries. 33 81 Entre el preludi de 'La primera volada' i el testament de 'Puigsoliu' Q UAN INTENTEM CREAR UN PARAL·LELISME ENTRE LA VIDA I L'O'BRA DE JOAQUIM SERRA A PARTIR DE L'ANÀUS I DE LA SEVA MÚSICA I DEL CONJUNT DE LA SEVA OBRA, ENS ÉS FÀCIL DESCOBRIR LES INNOMBRABLES INFLUÈ CIES DE TOTA ME A QUE VAN AJUDAR A CO STRUIR U l FE 0 M I~N CREADOR DE LA MÉS ALTA VÀLUA. 1 E 1 KL CAMP DE LA COBLA, E 1 EL QUAL AQUESTES I f?LUÈ ClES TEr I~ NOMS, COGNOMS, DAT ES 1 INDRETS PROPERS 1 CONEGUTS, ENCARA SEMBLA MÉS SE Z ILL. I RMC 268 34 82 per JESÚS VENTURA erò, malgrat aquest fet, no puc deixar de veure en el conjunt de la producció de Joaquim Serra una personalitat única i genial: la d'un home que va seguir sempre el camí que semblava haver intuït de bell antuvi, l'evolució més lògica possible, l'argument musical perfecte. sense fissures, sense escapades. Com si sabés el que havia de fer i el temps que tenia per fer-ho. Joaqu im Serra s' inicià a compondre amb la cobla. Era un instrument que vivia des de casa i que ja coneixia perfectament. A part d'una cançó per a veu i piano de l'any 1924, els seus primers tretze opus són sardanes. Amb catorze anys signa la primera, que titula .La primera volada, i en el lustre següent, un incipient i inquiet joaquim Sena ens regalarà una quinzena dc títols en els quals s'anirà fotjant a poc a poc el futur creador. Són uns primers passos clarament influenciats pel seu pare josep, pel que fa a la concepció i a la fonna, i pel seu mestre Enric Morera, pel que fa a l'harmonia i al contrapunt, però amb petites aportacions que deixen veure clarament la continuació de la història. L'any 1926 esdevé un punt de referència. D'una banda, apareixen els primers reconeixements públics. Fins a tres premis: una sardana, Vora el rierol (Premi a Calella); una sardana per a dues cobles, A Montserrat (Premi Sant Jordi del Foment de la Sardana de Barcelona); i, malgrat que no dins el món de la cobla, potser el més important dels tres: el Premi de la Fundació Concepció Rabell, pel seu Trio en Mi major per a violí, violoncel i piano. També aquell any, i sens du bte esperonat per dues obres lliures pioneres en la composició per a cobla, com són Les danses de Vilanova (1921) d'Eduard Toldrà i Presents de boda ( 1923) del seu propi pare, joaquim Serra escriu Els tres tambors, la primera de la seva producció en aquest gènere del qual havia d'acabar essent un exemple per a les properes generacions. L'any següent arribaren les genials Impressions camperoles, suite P en cínc temps amb el famós i ja clàssic "La vall dels ecos", prodigi d'originalitat i innovació en l'àmbit coblístic. I posteriorment la Glossa del ball de gitanes del Penedès ( 1928), lA fira ( 1929), esbós simfònic per a dues cobles en què destaca el passatge fugat dels instruments de canya, i Introducció i dansa ( 1930) per a tres cobles. ambé en aquests anys signa sardanes molt significatives en el conjunt de la seva obra: La noia alegre que no sap plorar (1927), Remembrança (1928), una de les més popularitzades i amb un mític cant de tenora d'una expressivitat abassegadora, Esplais (1931 ), Evocació ( 1932) o Ofrena (1934). És un moment de febre creadora en tots els camps. En el de la cobla, hom pot descobrir el Joaquim Serra més genial, espontani i autèntic; són totes obres que aporten quelcom nou, però dins d'un ordre, lluny dels efectismes histriònics o les recerques desesperades. Joaquim Serra sap perfectament on vol anar a parar i de quina manera ha d'alterar el llenguatge i la f01ma per obrir camins sense trencar res. La culminació d'aquest període serà La garba, conjunt de quatre sardanes (Joiosa, Tendreses, Rocacorba i Apassionada) que aconseguia el Premi Fundacíó Concepció Rabell el 1936. La guerra civil marcarà l'inici d'un altre període, segurament el més trist i sens dubte el menys productiu. Quasi una dècada sense escriure música per a cobla i tan sols, fins a la seva incorporació a tiles l'any 38, dues cançons per a cor mixt i un conjunt de 5 cançons per a veu i piano. Després res. A partir de l'any 1945 començarà a escriure algunes sardanes de marcat aire intimista: Margarida (dedicada a la seva esposa), La meva joaquima (a la seva fil la) o L'ermita vella, una composició que s'explica que presentà a un concurs i que fou retirada per un dels membres del jurat. L'any 1947 obté novament un premi: en un concurs convocat en commemoració de l'entronització de la Verge de Montserrat guanya amb la sardana Primaveral, per a dues cobles, i aquest fet, T En el món de la cobla es pot descobrir el Serra més genial, més espontani i autèntic. ~e 268 A DALT, ENTERRAMENT DE JOAQUIM SERRA (18 DE NOVEMBRE DE 1957), ENCAPÇALAT PER EDUARD TOLDRÀ (TERCER PER L'ESQUERRA). A SOTA, AMB LINA RICHARTE ALS ESTUDIS DE RADIO NACIONAL juntament amb la seva tasca importantíssima durant aquests anys en la gestació de l'Esbart Verdaguer. marquen un aJtre punt de partida que culminarà l'any següent amb la composició de La presó de Lleida, el poema simfònic per a dues cobles i percussió que glossant el tema popular esdevé segurament l'obra culminant de la seva creació coblística. Paral·lelament, Joaquim Serra assolirà els seus més g rans èxits en la composició per a orquestra simfònica en aquests anys, amb les estrenes de d ues suites per a orquestra, i els ballets El Carnestoltes i Doña lnés de Castro. Però lins allinal dc la seva vida segui rà fidel a la cobla, encara que les seves composicions, al meu entendre, prendran un caire ben diferent. Som davant l'experiènc ia i l'ofici d'un home musicalment madur, conscient de la seva malaltia i amb ganes de complaure els qui l'han estimat. I lluny d'acomodar-se en aquestes circumstàncies. Joaquim Serra escriu les pàgines més compactes i indiscutibles de la seva obra. Els encàrrecs, les dedicatòties o les efemèrides són l'excusa perfecta per culminar una creativitat a la qual no queda massa temps. I s'esmerça en la perfecció: i l'acarona amb sardanes com Empordanesa (amb referències a la del seu pare La pubilla empordanesa), Cavalleresca i Vells amics (dedicades a la Cobla Barcelona) o altres amb títols tan explícits com Roses del Brull, A l'última època, Joaquhn Serra va escriure les ' . , pagmesmes compactes i indiscutibles. Recordant Vic o Els gegants de Castellterçol i amb obres lliures com la Dansa de fadrins. I encara l'any de la seva mort, dos títols cabdals: la sardana A Guissona, el seu darrer guardó, i Puigsoliu, un poema simfònic de factura impecable, que fusiona perfectament la inspiració amb la tècnica. L'epíleg perfecte per a un llibre de ruta que Joaquim Serra va anar reescrivint per a la posteritat. 35 83 Aleksei Voloclin encara no té trenta anys. És un pianista jove de Moscou que s'h a obert camí en la jungla dels intèrprets internacionals amb la gran i dificil virtut de reconciliar el domini tècnic amb l'espirituaJltal musical. És un exemple evident que en els temps actuals no només triomfen els joves artistes "robots", els virtuosos sense ànima que intenta imposar el màrqueting, sinó que encara hi pot haver un jove de sang calenta en la indústria de la música clàssica. Una sang que vibra en cada no ta, perquè sap donar-li el pes que U correspon i sap comunicar l'autèntic l1enguatge de la m úsica, el que entén tothom. La seva interpretació del Concert núm. 2 per a piano i orquestra de Ludwig va n Beethoven va deixar bocabadats els qui vam tenir l'oportunitat d'escoltar-lo i tornarà a fer bocabadar el públic del Palau de la Música Catalana que assisteixi al re ci tal qu e farà aqu est febrer. És un autèn tic plaer. RMC 268 Aleksei La substància de la música l_per MÒNICA PAGÈS i SANTACANA 36 84 -Parli'm de Beethoven, de com viu la seva musica ... -Senzi llament, no sé què es pot dir de Beethoven. Beethoven es toca, no se'n pot parlar, sobretot per a un pianista que l'únic que sap és tocar. L'únic que puc dir dc Beethoven és que es tracta d'un compositor molt estimat, que l'estaries tocant sempre, durant tota la vida. -Pel que fa als concerts de Beethoven, en relació amb els autors russos o respecte d'altres alemanys, quina creu que és la seva aportació fonamental? -A mi no m'agrada parlar ni de russos ni d'alemanys. Tots toquem Beethoven i ens expressem per mitjà d'ell, cosa que és inevitable. Beethoven és el meu compositor preferit, és el que va canviar la meva vida, el que em va ficar de cop i volta al món de la música clàssica quan era un nen, amb les seves sonates i simfonies. Tota la meva vida musical gira al voltant de Beethoven. En tots els meus recitals intento sempre tocar alguna cosa de Beethoven. Per això, tocar un Concert per a piano de Beethoven és una de les experiències més importants que puc tenir; l'any que ve vull tocar tots els seus concerts amb diverses orquestres del món. La música de Beethoven sempre vol dir alguna cosa, alguna cosa diferent, però sempre té un significat concret. -1 què vol dir, per a vostè? -No ho puc precisar, perquè depèn dc l'edat que tinguis. No és el mateix La música de Beethov en em v a f er esdev enir músic, vaig sentir que no cosa podia fer altra , . que ser muslc. escoltar-lo quan ets un adolescent, que quan ets més madur... Sempre et diu alguna cosa, encara que el toquis diferen t, no pots deixar de tocar-lo. -¿Va ser casualitat, que va descobrir Beethoven, o va ser per la seva família ? -De fet, va ser casualitat. però escoltar Beethoven per a qualsevol persona és bastant inevitable, perquè és un dels compositors més populars de la història. Hi ha força probabilitats d'arribar a escoltar el Clar de lluna o la Novena en algun moment de la teva vida. Escoltar-lo per primera vegada va ser una impressió molt forta per a mi, jo era molt jove. -¿Però potser ja estava pensant d'arribar a tocar el piano, llavors? -No, realment, perquè no vinc d'una família de músics i ni ngú no m'an imava a fer-ho. La música de Beethoven em va fer esdevenir músic, vaig sentir que no pod ia fer a ltra cosa que ser músic. Va succeir i prou. -Com es prepara els concerts? -Has dc viu re amb aquesta música, no es tracta només d'estudiar-la tècnicament, de repetir-la moltes vegades; has dc sentir que la vius. -Qui na part hi ha d' intuïció? -És tot. Tot hi intervé, la intuïció també. és clar. És la suma d'intuïció, treball, musicalitat, l'estil... és la combinació de tot. -Què creu que la seva generació aporta a la tradició de la interpretació de la música clàssica? -No ho sé, realment. De fet no crec en això dc fer distincions entre una generació i una altra. Tota la música, també la de piano, depèn completament de les pe rsones, de la ind ivid uali tat de l'intèrpret. Per exemple, abans hi havia Schnabel i Rak hmàninov, que eren personalitats totalment diferents, no tenien res en comú, però al mateix temps s'estimaven i es respectaven tant que sé que Schnabel, desp rés d' haver escoltat Rakhmàn inov tocant Beethoven, li va enviar una carta dien t que havia descobert un Beethoven totalment diferent al que e ll coneixia. I ara la gent té la mania de parlar de l'escola pianística alemanya i de l'escola pianística russa, i a mi això em sem bla abs urd, perqu è cada escola pianística aprèn de l'altra. Hem de parlar de grans personalitats, no de generacions o d'escoles pianístiques. Dins de la meva generació, hi ha pianistes que no poden tocar quasi res i d'altres que sobresurten, com sempre ha passat, o músics que toquen Beethoven d'una manera que no té res a veure i d'altres que intenten anar al fons de la qüestió i treure'n alguna cosa. La història t'acaba mostrant qui és vàlid d'una generació i el qui no. Parlant de mi. jo no sé què tinc de tipic de la meva generació i què no ho és. Només puc dir que estimo la música i que toco. I passa el mateix amb altres intèrprets. Són els altres els qui ens jutgen. -Com veu, des de la perspectiva d'ara, els seus anys de formació, el seu primer contacte amb el Conservator·i de Moscou? -Va ser un període molt dur. Suposo q ue ho és per a to thom, per a to ts els m úsics. La música és tan difícil. tan complicada ... ! Entres en un nou llenguatge, i arribar a dom inar un instrument és el més difícil del món. És realment dur, perquè arriba a un punt que t'adones que no es pot aprendre, que t'ha de venir donat, i llavors és quan comença el més dificil, el més dificil del món. Com més coses entens, com més conscient ets de la música. més has de tTeballar. Taquest procés no té fi; es necessita molt temps per dominar un instrument i quan ho aconsegueixes comença el treball de veritat, això és el que el fa emocionant. -¿Així és com se sen t quan està tocant en un escenari? -Bé, llavors és diferent. Q uan estic tocant, intento oblidar-ho tot. -¿Ah, sí? -Sí, és clar, has d'a rriba r fin s i to t a oblidar-te de tu mateix. dels teus problemes, de la teva vida, i llavo rs comences a tocar realment. t'has de re ndr e amb el composito r. has dc desaparèixer en ell. No has d'existi r. ··rond re't" és la paraula més ad ient per dcfin ir-ho. Toquis el que toqu is. sigui un concert o una simfonia. Has d'estar totalment immergit en el fenomen musical. Oblidar-te de tu mateix. (\ l> -¿Diria que només si et " fons", com diu, es pot arribar a sentit· el caràcter del compositor? -Crec que sí, però depèn de com vagi el concert, de com surti. Has de fer moltes coses. hi ha d'haver molts colors. coses que estan més enllà, en el misteri, no sé com dir-ho. Tens la sensació que estàs en h·ànsit, que ets el vehicle del compositor. De vegades surt una intetpretació de molta qualitat però que no és exactament el que vols escoltar i d'altres surt una cosa més gran. més profund, que no controles. -G eneralment es creu que cal mostrar la manera pròpia de tocar, justament lot el contrari d'obüdar-se d'un mateix, com diu. ¿Creu que es cau en un error ? -Crec q ue sí. No, no Vll ll dir que s'equivoquin, encara que personalment ho cregu i. perq uè la veritat és que només es mostren a ells mateixos, encara que tinguin una gran veritat a dir. Segons ells, no estan equivocats, lògicament. En canvi, per a mi no hi té res a ve ure, en absol ut. Crec que una interpretació en la qual vulguis mostrar el teu punt de vista no és el mateix, no té la mateixa qualitat, encara que sigui inevitable que la personalitat pròpia surti d'alguna manera. Per a mi, s'ha de fer per tal que sentis, que es noti que et fons amb el compositor, encara que no deixis de mostrar del tot com ets. -Potser vol dir que s'ha de produir el contrar i, que és el compositor el qui mostra qui és l' intèrpret, en comptes de ser a l'inrevés, que sigui l' intèrpret el qui mostri qui és el comp ositor. -Exactament. -A més de Beethoven , quins altres compositor·s com pleten el seu extens repertori ? -Bach també és molt important, per a m i, Moza rt, Haydn , Chopin , Schumann, Brahms, Txa ikovski, Rakhmàninov, Malher, Wagner... -¿ Coneix la música d'Albéniz i de G ranados? -Sí, m'encanta! M'agrada molt, és una música meravellosa . He tocat alguna cosa d'Albéniz. Estic molt connectat amb Espanya perquè els meus millors amics són espanyols i tan1bé són ~e 268 37 85 Els cabells molt negres i els ulls petits però molt blaus, en una cara rodona i un cos grassonet. Una aparença agrad able, completament normal, és a dir, gens glamourosa Podria ser de qualsevol pafs, de qualsevol lloc, no forçosament rus. La seva posició de les mans quan toca és Lan lliure que desconcerta, sobretot si esperes trobar-IU la grapa implacable de molts virtuosos russos que corren pel món. Aleksei Volodin sembla que floti per sobre del teclat, que toqui traient un so que es confon amb l'aire, com si pogués fer volar els martellets sense sortir-se de l'estructura invisible de l'obra, sense que res se li escapi de les mans, en sentit literal. Darrere d'una total honestedat interpretativa, s'enfila un so que busca constantment la puresa i una veu que només parla de la veritat de la m úsica. E.GUIUAMET RMC 268 38 86 pianistes. -¿Se sent identificat amb algun període històric concret o algun estil?, ¿amb el romàntic, potser? -Per a mi la música és el més gran del món de l'art. L'Art no en sap, de períodes, per a mi no hi ha la noció del temps. Hi ha persona litats que pertanyen a l'Art, res més. Bach, Mozart, Xostakóvitx, etc., tots pertanyen al món de l'Art. Hi ha formes diferents, però tots pertanyen al llenguatge de la música, la història és el que forma els estils diferents, perquè tots vivim en un moment concret dc la història, però es tracta de la mateixa substància per a tots ells. Per això no m'agrada tampoc dividir la música en música culta. popular. jazz... , per a mi tot és Música. Els intèrprets són diferents, els genis són diferents. però la Música sempre hi és. -¿Ha tingut alguna referència especial entre els pianistes històrics duran t els seus estudis? -Hi ha pianistes que m'han inspirat molt, Rakhmàninov especialment. Intento escoltar la majoria de pianistes i aprendre de tots ells. Per això em sento que sóc una barreja de pianistes diferents, sobretot del segle xx. N'admiro molts, i Rakhmàninov especialment. -Com viu el recital respecte de la interpretació d'un concert? -Sí. hi ha una diferència. En el recital, evidentment, tot depèn només de m i. Puc fer tot e l que vull i no comparteixo l'experiència de la música amb altres persones, com passa quan toques amb una o rquestra. De fet, ho prefereixo, puc treure més colors, fer més rubatos, t'exigeix molt més, puc tocar més lliurement. per això ho trobo més interessant. 1 a més. l'èxit és per a mi tot sol... I (Es posa a riure per fer evi- dent la ironia). -¿Creu que l'èxit pot arribar a pressionar massa l' intèrpret, quan s'està molt amunt? -No penso en l'èxit, no realment. Bé, m'agrada tenir èxit, com a molta gent, és emocionant sentir els aplaudiments i les exclamacions de la gent després d'un concert, no hi ha dubte, i també els comentaris elogiosos. És molt agradable, és clar. Però no t'ha dc condicionar. no ha de ser la finalitat. Hi ha un sentiment de responsabilitat molt fort del que s'està fent. S'ha d'estar en forma sempre. Has de tocar bé. has d'estar concentrat en la música sempre. Els pianistes no fem mai vacances, no podem. Sempre s·està pensant en la música. La interpretació exigeix tant que no pots pensar en res més. Per això no paro gaire atenció al que diuen els altres. -¿Creu que tota vocació implica un sacri1ici, que la seva carrera com a pianista li fa perdre alguna cosa de la vida? -Per a mi no és cap sacrifici, perquè puc fe r el que m'agrada més, i si pots fer el que t'agrada més les vint-i-quatre hores del dia. no es pot dir que estiguis sacriricant res. Per a mi el sacrifici seria haver de parlar dc futbo l amb els amics, perquè no m'agrada. Puc gaudir d'alguns dies a la platja, ho faig dc vegades. però per a mi la felicitat està amb el meu piano i el meu aparell dc CD. Si em vull relaxar, escolto jazz, que m'apassiona: sóc un gran afeccionat al jazz, als pianistes de jazz. La música l'has de viure en llibertat, però si no t' hi dediques totalment, no arribes gaire lluny. -Com veu el moment actual de la música clàssica? ¿Creu que s'haurien de renovar certes formes heretades d'altres èpoques, com poden ser les sales de concerts, que mantenen el model del segle XIX? -A mi m'agrada, no hi tinc res en contra. M'agrada que la gent vagi a una sala de concerts a escoltar música. Per què s'hautia de canviar? -Em refereixo a noves formes qu e ajudin a acostar més la gent jove a aquest patrimoni cul tural. -Bé, haig de tornar a dir que Ja interpretació m'acapara tant que em costa pensar en alguna altra cosa. No m'ho he plantejat. Només puc esforçarme al màxim per tocar el millor possible. És l'únic que puc fer jo, la resta no depèn de mi. -Quin és el seu proper projecte discogràfic? -Les Sonates de Beethoven. que començaré al principi del 2007. -¿Se sent a gust gravant? -Bé, de fet no m'agraden les gravacions. No m'agraden gens, però encara continua sent una part molt important del negoci de la música . Tols els grans artistes que adoro i que m'han ensenyat moltissim van deixar enregistraments, i els estic molt agraït. Ho pateixo, però m' ho prenc com una part desagradable de la meva feina. No podem estar gaudint sempre, de vegades també cal patir una mica amb el que fem. EL MES DE FEBRER, A L'ABAST 'Dona nobis pacem' Una bellíssima cantata de Vaughan Williams El mes de febrer arriba a l'Auditori amb una interessant programació que inclou una gran majoria d'obres d'autors del segle xx. per MERCEDES CONDE PON S TEMPORADA OSC. Orfeó Català. Marra Espada, soprano. José Antonio López, barrton. Dir.: Eiji Oue. Rodriguez Picó, Beethoven, Vaughan Williarns. I Daniel Hope, violf. Dir.: Ernest Martrnez lzquierdo. Mestres Quadreny, Prokófiev, Falla. I OCNE. Sol Gabetta, violoncel. Maria Rodriguez, soprano. Marina Pardo, mezzosoprano, Enrique Baquerizo, baríton. Dir.: Josep Pons. Lalo, Falla. L'AUDITORI. DEL 9 AL 25 DE FEBRER DE 2007 (CAL CONSULTAR DIES I HORARI). om no podia faltar, la presència de la composició catalana es farà palesa en l'obra de dos compositors generacionalment i estilísticament diferenciats, com són Jesús RodlÍguez Picó i Josep Maria Mestres Quadreny, de qui s'estrenarà una obra encàrrec de l'OSC basada en el famós quadre de Picasso Les demoiselles d'Avignon. Del primer de tots dos es recupera Ell/eó afamat -estrenada el 1989 per la llavors Orquestra Ciutat de Barcelona- en la seva revisió del 2006 que implica petits canvis d'instrumentació. L'obra -una mena de poema simfònic de curta durada- està basada en el quadre Le li on affamé ( 1905) del pintor francés Henri Rousseau, emmarcat en el realisme "magicitzant" propi del simbolisme, de caire naïf i oníric, proper al fauvisme. La base de l'obra és un tema clarament identificable que articula tot el seu desenvolupament propiciant el suggeriment d'un paisatge imaginari, fantasiós i el seu dinamisme exòtic i lumínic; un tema lliscant que evoca la seqüència d'atac del lleó a la seva víctima i l'assalt consegüent. En el mateix programa en què trobem l'obra de Rodríguez Picó i després de la Simfonia núm. 8 de Beethoven, l'Orfeó Cata là interpretarà la cantata Dona nobis pacem de Ral ph Vaughan Williams, una de les més belles pàgines del compositor anglès. Tot i estar datada el 1936 -casualment l'any d'inici de la Guerra Civil Espanyola- i distanciar-se substancialment en el temps amb el War Requiem (Rèquiem de guerra) de Benjamin Brillen ( 1962), aquestes dues obres coincideixen no només en el fet d'inspirar-se en poemes que clamen per la llibertat -tant la que es contraposa a la tragèdia humana de l'odi C sense sentit com és la guerra o la manca de tolerància-, sinó també en la combinació d'aquests amb el text propi dc la litúrgia fúnebre cristiana. En el cas de Vaughan-Williams, aquest s'inspira essencialment en versos del nord-americà Walt Whjtman, coincidint així amb Britten en l'esperit expiatori i redemptor de l'ànima, alhora que condemnatori de la més absurda expressió del caràcter humà: la guerra. D'aq uí que en la música d'aquesta cantata la combinació dels sons marcials -percussió i vent metall evocant les fanfares militars amb sons de tragèdia: "Beat! Beat! Drums" (Soneu, soneu tambors!) diu Whitman- es contraposi al lirisme de la pregàtia divina, que s'exemplifica tant en el vers oracional: "Agnus Dei qui tol/is peccata mundi. Dona nobis pacem", com en un altre vers del poema de Walt Whitman: "For my enemy is dead. a man di vine as myself is dead"' (Perquè el meu enemic és mort, un home tan diví com jo, és mort". anuel de Falla és evocat amb dues de les obres més conegudes: el ballet El sombrero de tres picos i l'òpera La vida breve, amb la qual va guanyar el 1905 el certamen convocat per la Real Academia de Bellas Artes. Falla destaca pel personalíssim caràcter que s'extreu de la seva música malgra t els horitzons que obre progressivament al món: des del seu Cadis natal, passan t per París -on va conèixer Debussy, Dukas i Ravel-, Granada, Mad rid i Bucnos Aires, on va morir el 1846. En la seva música, que molts han classificat en el con-ent neoclàssic musical de principi del segle xx -juntament amb Stravinsky o Hindemith-. les referències al M RMC 268 passat -polifonia, música medieval- estan totalment encaixades amb el simfonisme deutor del més pur romanticisme i un particular interès per la música popular, pel folklore autòcton. tan present en la seva imaginativa i sempre brillant orquestració. La vida breve va ser estrenada a Niça el 19 13 abans de presentar-se al Teatro de la Zarzuela de Madrid en la traducció al francès de Paul Mílliet del llibret original de Car! os Femiíndez Shaw i reflecteix a la perfecció l'ambient andalús més profund, l'Espai1a jonda. Crida l'atenció que el ballet El sombrero de tres picos tampoc no va poder ser estrenat -en la seva versió senceraa Espanya. L'èxit rotund es va viure a Londres el juliol de 1919, amb coreografia de Léonide Massine, decorats i vestits de Pablo Picasso. en una conegudíssima producció que encara avui es programa. _3_9_ _ __, 87 141f)lf;ii(l PR E eR rr •e A I EL MES DE FEBRER, A L'ABAST Monogràfic Mozart macònic al Palau o PALAU 100. Orquestra Simfònica de Tenerife. Cor de Cambra del Palau. Raquel Lojendio, so· prano. Rainer Trost i Gustavo Pella, tenors. Dir.: Vfctor Pablo Pérez. Mozart. PALAU DE LA MÚSICA. 7 DE FEBRER DE 2007 (21 h). n la maçoneria, la música representa una de les set arts liberals i simbolitza l'harmonia del món, concretament la que ha d'existir entre els membres maçons. En aquesta linia, la música entesa pels maçons no cerca la bellesa per si mateixa, sinó que tot respon a un treball de combinació dels elements que la conformen, de la mateixa manera com es treballa la pedra. Així doncs, la força resideix en la densitat sonora, la saviesa en el tempo i la bellesa en la freqüència o alçada del so; la combinació d'aquests elements genera l'obra d'art, que és, en essència, una altra manera de maçoneria, una construcció de caràcter inicià tic. un mer vehicle funcional que forma part dels rituals maçònics. Des d'aquest punt de vista, Wolfgang Amadeus Mozart es va iniciar en la maçoneria el 14 de desembre de 1784, oferint a la seva lògia L'Esperança Coronada la seva cantata A tu, ànima de l'Univers, oh Sol. Des de llavors, nombroses van ser les composicions que E RMC 268 Mozart va dedicar a la lloança de les màximes maçòniques, en què l'excelsitud de la seva inspiració trobava un canal d'expressió, tot generant un curiós i interesantíssim catàleg en què la presència masculina -sigui en la veu de tenor, sigui en el cor masculí- troba exclusivitat, tal com s'escau a les condicions de l'ordre. L'única excepció n'és l'òpera Die Zauberj1ote (La nauta màgica), en què amb l'aparença d'un conte fantasiós es percep explícitament el missatge maçònic. En el concert que protagonitzarà l'Orquestra Simfònica de Tenerife dirigida pel seu titular, Víctor Pablo Pérez, s'interpretaran una gran part d'aquestes peces, com ellicd El viatge del company, compost amb motiu del pas del seu pare al grau de "company", o L'alegria maçònica i la Música fúnebre maçònica, dues dc les peces més importants d'aquestes caracteristiques. Curiós per la distància en el temps -anterior a la seva incorporació a l'ordeés l'existència dellied Oh vincle sagrat, cant de lloança a la solemne Lògia de Sant Joan, presagi potser de l'esdevenir vital de Mozart o potser una primera aproximació al mestratge de la saviesa. L'Orquestra Simfònica de Tenerife vindrà acompanyada del seu director titular des del 1986, l'espanyol Víctor Pablo Pérez, un dels directors espanyols més reconeguts actualment i artífex principal de la renovació i el perfeccionament de l'esmentada orquestra, amb la qual ha fet gires per l'Estat espanyol i Europa i enregistraments, molts dels quals premiats. Víctor Pablo Pérez va néixer a Burgos i va realitzar els seus estudis al Real Conservatorio Superior de Madrid i a la Hochschule für Musik de Munic, a més d'Itàlia i Àustria. Després de passar per la titularitat de l'Orquestra Simfònica d'Astúries i ser convidat a l'Orquestra Nacional d'Espanya, va assolir la titularitat a Tenerife. Viatge a l'edat mitjana Des de Montserrat a l'Orient B. SO ORIGINAL Hespèrion XXI. Ensemble Radio Kaboul. Dir.: Jordi Savall. "Diàleg de les ànimes". I La Capella Reial de Catalunya. Dir.: Jordi Savall. Uíbre vermell de Montserrat L'AUDITORI. 5 DE FEBRER DE 2007 (21 h). BAsrucA DE SANTA MARIA DEL MAR. I DE MARÇ DE 2007 (21 h). n dels èxits primerencs de Jordi Savall en la seva homèlica aventura al món pràcticament desconegut de la música antiga i medieval, va ser -fa ja més de vint-i-cinc anys-l'edició del Llibre vermell de Montserrat, cançoner popular trobat al monestir de Montserrat i dit així per Ja seva característica enquadernació en vellut vermell, feta segons que sembla a final del segle XIX. Enguany, en el cicle que dirigeix amb el nom d'El So Origina l, )ordi Savall juntament amb La Capella Reial de Catalunya -que celebra vint anys d'existència amb aquest concert-, toma a presentar la seva personal versió o vi- U 40 88 sió del recull de cançons i danses destinades als pelegrins que arribaven a Montserrat a l'edat mitjana. El manuscrit medieval va ser copiat a la darreria del segle XIV i conté diverses seccions amb reculls de pregàries, els miracles atribuïts a la Mare de Déu de Montserrat i el cançoner esmentat, enh·e aln·es documents. A l'època eren els mateixos fidels els qui cantaven i ballaven de camí al temple o al mateix santuari, a vegades expressant la seva fe, d'altres implorant perdó o fent penitència. El total de cants ben conservats del Llibre vermell són deu en llatí, català i occità, la meitat dels quals responen a la forma francesa del virolai i tres són en forma de cànon a dues o tres veus. Crida l'atenció la presència d'una balada, "Los set goyts". agermanada a la forma de l"ars nova italiana i un motet, "lmperayritz". d'estil francès. En conn·aposició amb l'antelior, trobem la proposta d'Hespèrion XXI i I'Ensemble Radio Kaboul d'Afganistan, que amb l'encertat títol de "Diàleg de les ànimes" proposen un apropament tant cultural com espiritual en lligar la música antiga culturalment occidental: d'Itàlia, Galícia, Cata lunya, Castella i França, amb les músiques considerades orientals de països com ara el Marroc, Israel, Grècia, Pèrsia, Afganistan i l'antic Jmpe1i otomà. En aquest sentit i amb el ric caràcter improvisador suggetit, el so de les flautes, el salteri, l'arpa gòtica i l'harmònium, s'unirà al d'exòtics instruments com ens poden resultar l'oud, el santur, el rubab. el zerbaghali o les flautes de bansuri. I PA E e A fT 1e A 1.1.11fjlf;1!(1 EL MES DE FEBRER, A L'ABAST 'La bella Magelone' de Brahms amb Goerne i Leonskaja PALAU 100. Matthias Goerne, baríton. Elisabeth Leonskaja, piano. Jordi Dauder, narrador. Brahms. PALAU DE LA MÚSICA. 8 DE FEBRER DE 2007 (21 h). ' únic cicle de lieder que johannes Brahms va compondre, entre el1865 i el1869, amb el títol de La bella Magelone (Die schone Magelone, op. 33) arriba a Barcelona gràcies a Palau 100, de la mà de l feliçment pròdig per aquestes contrades Matthias Goeme i la pianista russa Elisabeth Leonskaja, en una faceta seva poc coneguda, Ja d'acompanyant de lieder. Juntament amb el batí ton alemany i la pianista russa, l'actor català jordi Dauder actuarà com a narrador, un rol en el qual ja s'ha prodigat en peces com Pere i el Llop de Prokófiev o Egmont de Beethoven. Compost durant el temps en què va perdre qualsevol oportunitat de casarse amb Clara Schumann i va re butjar una altra possible promesa, Agathe von Siebold, La bella Magelone és una de les composicions més apassionades i romàntiques de Brahms; en definitiva, un dels seus treballs més personals, L en què els sentiments es revelen especialment epidèrmics. Brahms va seleccionar quinze poemes basats en la novel·la La meraveLlosa història d'amor de la bella Magelone i el comte Peter de Provença de Ludwig Tieck, una de les o bres favo rites de Ja seva joventut. L'amor cortès medieval -de caire platònic- en què es basen els poemes escau a la perfecció al tipus d'amor sentimental que va envoltar la vida del compositor germànic. La història d'amor -curiosament amb final feliç- entre el cavaller Peter de Provença i la fi lla del príncep de Nàpols Magelone, que queda vagament explicada en els versos dels lieder -més cenh·ats en l'expressió dels sentiments- es complementa amb la intersecció de fragments narrats que lliguen els esdeveniments. Aquesta opció -poc defensada pel mateix Brahms- dóna en realitat coherència al total del cicle, que és poc concís en la seva versió únicament cantada. Tanmateix, la part vocal té en general un aire declamatori -en contraposició amb altres lieder de Brahms-. essent e l piano qui posseeix les parts més virtuosístiques i complexes. Existeixen poques versions d'un cicle injustament poc considerat per la trad ició i curiosament l'antecedent més lloable és l'ofert pel baríton alemany Dietrich Fischer-Dieskau -de qui Matthias Goerne va ser deixeble- i l'eminent pianista rus Sviatoslav Richter, en una versió antològica. Tant de bo que la combinació vocal germànica i pianística russa donin en aquesta ocasió un resultat tan bo com el del seu precedent. RMC 268 Celebracions homenatja Francesc Taverna-B ech CICLE CEUBRACIONS (Fundació Caixa Catalunya). Grupo Enigma. Suzana Stefanovic, violoncel. Dir.: Juan José Olives. Obres de Francesc Taverna- Bech. LA PEDRERA. 21 DE FEBRER DE 2007 (19 h). per J.C.C. rancesc Tavema-Bech és una personalitat una mica a part en el món de la creació musical catalana contemporània. Persona poc donada a refugiar-se gregàriament en cap grup o grupuscle, la seva llibertat individual és reflex exacte també de la seva obra. la qual s'ha anat manifestant dc manera fluida, sense ròssecs, dependències, ni manllevaments explícits; pe r això és tan individualitzada, tan Sell] pre al marge del previsible. Es una música tanmateix amb un alè poètic molt profund, fruit d'una interioritat molt sentida i alhora molt amagada, i mai d'una promíscua voluntat de figurar en l'escalafó. En tot cas. aquesta darrera circumstància també té una mica o força a veure amb el fet F que la seva obra sigui molt menys coneguda del que caldria. Ara el cicle Celebracions que promou la Fundació Caixa de Catalunya li ofereix una sessió. en el marc d'una iniciativa que abans ha recordat les figures i obres de Guinjoan, Benguerel, Soler i Casablancas. I es farà segons la mateixa fórmula: una primera part en fmma de tertúlia entre dos coneixedors molt profunds de la seva obra, el crític Jordi Maluquer i l'escriptor Albert Sampablo -antic col·laborador de I' OBC i actualment dc l'Orquestra de Cadaqués-, els quals parlaran de la personalitat artística del compositor. A continuació s'oferirà un tast significatiu de la seva obra per mitjà de tres composicions, dues de les quals estrenes absolutes. Començarà amb Signes -per a trio de fusta, piano i trio de corda-, del 1987, que correspon al moment en què Tavema-Bech se situava de manera més propera als postulats del dodecatonisme, malgrat que de fet aquesta obra ja marca un punt d'inflexió vers l'etapa següent , en què recupera la tonalitat, però sempre des d' una plena llibertat; període al qual se situen les ducs est renes. De les fires i els ''aixells (2005) -per a flauta. clarinet. piano i quintet de corda- és una mirada nostàlgica pels anys de joventut i Solituds -per a violoncel solista, quintet de vent, piano i quartet de corda amb contra-• baix- és una re fl exió molt interioritzada a redós cie la pèrdua de paisatges externs i interns. Hom comptarà amb un equip interpretatiu excel·lent, avalat per aquest esplèndid conjunt que és el Grupo Enigma que dirigeix Juanjo Olives amb la participació de la violoncel·lista Suzana Stefanovic -exmembre de l'O BC- i col·laboradora del compositor en altres iniciatives, entre les quals el CD que acaba de ser publicat. 41 89 EL MES DE FEBRER, A L'ABAST 'Boulevard Solitude' o una visió existencial del IllÍte Manon En el marc de la per força insistida "temporada Manon", l'estrena barcelonina de Boulevard So Litude constitueix de ben segur la manifestació més interessant, entès aquest concepte en el seu sentit més dinàmic. En el de capacitat de descoberta i de transcendència del conegut i del tòpic. lfPerJ. COMEL_L_A_S______ mb aquesta òpera arriba al Liceu la darrera de les versions operístiques del mite Manen; una versió profundament aUunyada del context romàntic de l'eix Masscnet-Puccini, les obres dels quals tenen pel mateix ordre 68 i 59 anys més d'antiguitat. Un període que en altres èpoques dc la història de la música no hautia comportat trencaments de conceptes estètics molt pronunciats i que, ben altl'amcnt, en aquesta va viure una convulsió radical significada de manera bàsica, i sense enh·ar en consideracions més analítiques, per la ruptura de Ja tonalitat i el recurs a tècniques compositives -dodecatonisme i serialisme- situades en una molt altra dimensió de les dominants fins aleshores. Nascut l'any 1926, Hans Wetner Henzc és un músic molt representatiu de les convulsions formals sofertes per la música la primera meitat del segle xx; convu lsions que ell va viure de manera intensa, gairebé apassionada, i m'atreviria a dir que molt especialment en els anys, encara joves, de l'escriptura de l'obra que ens ocupa; una obra. per tant, molt pròpia del seu moment, que avui , al cap dc més de mig segle de la seva creació, en el context bàsicament consetvador de les programacions operístiques, resulta avançada i fins i tot atrevida. Un breu apunt d'algunes circumstàncies biogràfiques del compositor ens ajudaran a situar el rerefons de la creació d'aquesta òpera. ascut en una població del Nord dc Westfàlia, fill d'un pare simpatitzant de Hitler, l'any 1944 va ser mobili tzat per l'exèrcit alemany i posteriotment fet presoner pel btitànic. Amb prou feines vint anys d'edat va viure amb convicció la flamarada avantguardista dels excitats estius dc Darmstadt amb el culte ga irebé obsessiu pel dodecatonisme. La seva primera composició data del 194 7; entre 1950 i 1953 va dirigir l'Òpera de Weisbaden, abans de traslladar-se a residir a Itàlia, país on des d'aleshores - i pel mig amb una estada a la Cuba castrista- ha estat el lloc de residència, primer al Sud - Nàpols- i actualment prop de Milà. llenze ha tastat bona part de les aportacions compositives sorgides en el decurs de la seva vida, i també gèneres de A ~e 2()8 42 90 tal l popular com el jazz, i n'ha fet un ús lliure, sempre, però, des d'un substrat ideològic situat de manera acusada en un pla de radicalitat progressista, alhora que també molt sensible a l' idea ri nihilista propi de l'existencialisme sartrià - l'assaig L'ésser i el no-res d'aquest data del 1943-; per tant, molt proper a l'època -principi del 1952- en què Henze va estrenar a Hannover l'esmentada òpera amb escassament vint-i-sis anys d'edat. Ell mateix ha definit de manera molt explícita el seu evangeli estètic: " La meva música, de la tensió entre l'abandó de la tonalitat i el retorn a ella, 11'extreu la vída. " I aquesta òpera en constitueix un exemple paradigmàtic. El mot "solitud" defineix de manera explícita la visió del compositor del mite Manon. Recuperant el protagonisme central de Des Grieux en el text de Prévost, i situant-lo en els anys en què va ser composta, Boulevarcl Solitude, el carrer/passeig Sol itud , incideix en els trets existencials dels personatges, en la incapacitat de fer estable cap relació afectiva o del tipus que sigui i en el fat que empeny de forma inexorable l'home contemporani al no-res i al pou sense sortida -huis clos- al qual acaba abocat definitivament. snucturada en un acte dividit en set quadres independents, amb una durada d'una hora i quart, aquesta obra an·iba al Liceu sobre el paper amb un equip artístic molt potent. Per una part la producció amb l'aval del Covent Garden, però sobretot de la dramatúrgia de Nikolaus Lehnhoff, un dels creadors escènics europeus més destacats, ben conegut tant pels afeccionats liceistes com pels teatrals barcelonins. Recordem-ne la magnífica versió d'El cas Makropoulos la tempo rada E 1999-2000. També l'apa rtat interpretatiu és engrescador; especialment pel que fa al per- ¡ II -: ~t ,.r~r \,·. I ' '~" ..:: ~~~ . I IUllli~f '. urn , ~~.\~\v. I. I • I . ·.- ,. • w ... - . J 1' ,, ;. l;lj ' sonatge Manon, an1b el debut a casa nostra de la soprano nord-americana Laura Aikin. És una cantant relativament jove, amb un hlst01ial solidíssim - habitual dels teatres més prestigiosos del món i amb les batutes més estel·lars i amb personatges de pes com Lulu, Reina de la Nit, Marzelline, Zerbinetta (Ariadne ... ), Lucia di Lammenno01; Konstanze, Sophie-, pot constituir la descoberta de la temporada. En certa mesura, a més, és especialista en Henze, de qui també ha interpretat l'òpera L'Upapa. El tenor suec Par Lindskog (Des Grieux), així mateix és un cantant de gran categoria, que a més coneix molt bé aquesta òpera amb la mateixa producció. Remarquem que en el segon repartiment esdevé possible el que amb molta seguretat serà un pas endavant en la carrera de l'excel·lent professional que és Francisco Vas, protagonista de tres de les nou representacions. Tom Fox serà aquí l'especialment malvat germà de Manen i Hubert Delamboye (el capità en Wozzeck la temporada passada) serà el vell Lilaque. Ho elesconeixem tot de la coreografia, mentre que la responsabilitat coral serà a cura del Cor de Cambra del Palau de la Música i el Cor Vivaldi i la direcció de Sebastian Weigle, novament al davant d'una obra de gran exigència. . ' i,1,ii(jlf;iir;i PASSATEMPS Música per EDUARD V. PATSI encreuada Música encreuada de gener 2007 (núm. 267) Horitzontals. 1. El nom del músic nord-català que toca pianos de joguina. Pau romana. 2. Tornades de cançons a la italiana. 3. Batuta. No hi ha música sense això (del revés). Per fer sonar el violí. 4. Ballarí rus i genial (amb i llatina i en plural). Quarta pulsació de Barcelona. 5. Do major. La Fitzgerald sense la A. Viola en francès i desordenada. 6. Mai he aclarit si és la que va de dalt cap a baix o de baix cap a dalt. 7. Població catalana. no confongueu amb la de ConOent. Famosa és la sonora. 8. A Mahler li ha caigut la inicial i la que no sona. Sala de vigilància mèdica constant. Pont de violí cap per amunt. 9. Saxofonistes Lliures i Productius. Fet sorprenent, únic, com ara un concert simfònic gratuït. 10. Llengua de trobadors. Palíndrom en Do major, modulació a La major i Ral centre. Els extrems d'en Lassus. 11. Nicolau, Nono o Nielsen. 440Hz. Els sense fe. Vertica ls. 1. Noble present en moltes òperes. Cançó cubana, o ganes de dormir. 2. A en Martinu li han ca igut les consonants i se li ha posat un quadradet negre pel mig. Els "dc lluna·· són típics dc piano (cap amunt). 3. Idiòfons de xoc fent la vertical. Loca telli , Lccuona o Loillet. 4. El dels pianets petits altre cop (ara, el cognom). Claudi Arimany. 5. Canons i metralladores a l'exèrcit, percussions i metalls a l'orquestra. 6 . Local Naciona l d' Investigació Eufòn ica. Artista, megacrac. número u. North Radio Asociation . 7. La part central del servici del Cant de la Sibil·la. Piano dc segona mà. 8. Delimiten el plànol i fins i tot el pardal.. Murmuri musical, com el llibre de l'Alier. 9. La tapa del piano oberta en sembla una de gavina. Material de disc dels Beatles. Usandizaga o Urrutia. 10. Instrument de metall marcial. Flor règia francesa embriagada. 11. Successió de notes, ascendent o descendent. Dos antics. Solucions en el número següent. sidokus.com Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi. Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular composició musiFA RE Sl Ml SOL LA DO cal. Tencara hi ha una altra pisMl SOL LA RE FA ta: si s'interpreten les notes que - hi ha a les caselles ombrejades DO LA RE l'A Ml SOL Sl (en ordre: d'esquerra a dreta i 1-1-de dalt a baix) sonen els primers LA Sl Ml SOL FA DO RE compassos de la peça musical 1-1-que s'indica al peu del sidoku. SOL FA DO Sl RE Ml LA DO~ - RE DO 00 SOl RF. LA FA Ml Ml LA DO Sl SOL I I FA Solucions en el número següent. Sidoku de gener 2007 (núm. 267) La do1ma è mobile de Rigoletto (G. Verdi) MI SI FA LA LA -- DO 268 I RE -- RE SI LA RE DO FA FA LA DO SOL SI LA SOL 1-- Sl FA ~e RE MI <" "" .sidokus.com> Per tu ploro (Pep Ventura) 43 91 scherzando homenatge ~e 268 44 92 Dibuix publicat en la " Revista Musical Catalana" núm. 24, octubre de 1986 concerts BARCELONA (BARCELONU) 1 FEBRER 21 h Nau lvanow Duo Chopin. I. Guàrdia, violí; M. Farrés, piano. M. ). Andany, actriu. Homenatge aj. A. Goytisolo. Ravel, Williams i altres. (Associació Fem Música!). 2 FEBRER 20 h Liceu Don Car/os de Verdi. Dir.: Maurizio Benini. 21 h Auditori Temporada OBC. Frank Peter Zimmermann, violí. Dir.: Eiji Oue. Ravel. Szymanowski, Mussorgski/Ravel. 3 FEBRER 19 h Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 4 FEBRER llh Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 5 FEBRER 20 h Liceu Don Car/os dc Verdi. Dir.: Maurizio Bcnini. 20.30 h Cambra Auditori Conjunt de cambra de l'O BC. Beethoven. (Temporada Cambra de l'Auditori). 21 h Auditori Hespèrion XXl. Montserrat Fi§ueras. Ustad Mahwash. Conjunt de Ràd io Kaboul. Dir.: jord i Savall. (El o Original: Orígens i Memòria) . 6 FEBRER 20.30 h Liceu Recital Nina Stcmme, soprano. Benedicte Haid, piano. Schumann, Wagner, Grieg, Nystrom. 7 FEBRER 20 h Palau Robert José Menor, piano. Beethoven, Liszt, Rakhmàninov, ProkóOev. 20 h Catedral E. Dantí, orgue. Messiaen. (L'Orgue de la Catedral de Barcelona. Euroconcett). 21 h Palau Orquesta Sinfónica de Tenerife. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana W:atrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Raquel Lojendio, soprano. ainer Tros t. tenor. Gustavo Peña, tenor. Georg Zeppenfeld, baix. Dir.: Víctor Pablo Pérez. Música maçònica de Mozart. (Palau 100). 21 h Petit Palau Quattet Guameti. Mozart, jamícek, Beethoven. (Música de Cambra Petit Palau). 20 h Liceu Don Car/os de Verdi. Dir.: Maurizio Benini. 20 h SGAE Edel Muñoz, guitarra. Casablancas, Terrens, Cherubito, Bosch, Soto, Blanco, Pardo, Rossinyol. (Avuimúsica). 20 h Acad. Marshall M. Hattoli. piano. Rameau, Ravel, Villa-Lobos, Granados, Mompou, Albéniz. 21 h Palau Matthias Goerne, baríton. Elisabeth Leonskaja, piano. Jordi Dauder, nar· rad or. La bella Magelone, op. 33 de Brahms. (Palau 100). 20.30 h Liceu Orqu. Simf. i Cor del Gran Teatre del Liceu. Solistes vocals. Dir.: Maurizio Benini. "Els italians a París": Verdi, Cherubini, Rossini, Donizetti, Spontini. 21 h Auditori Temporada OBC. Orfeó Català (dir.: josep Vila i Casañas). María Espada, soprano. José Antonio López, baríton. Dir.: Eiji Oue. Rodríguez Picó, Beethoven, Vaughan Williams. 10.30 h Cambra Auditori Percussions. Oir. artística: Àngel Pereira. Dir. escènica: Marc Hervàs. (Con· certs en Família. Dues sessions més a les 12.30 hi a les 17.30 h). 19 h Palau Orquestra Simfònica del Vallès. Lluís Claret, violoncel. Dir.: Salvador Brotons. Xostakóvitx, Txaikovski. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 10.30 h Cambra Auditori Percussions. Oir. artística: Àngel Pereira. Dir. escènica: Marc Hervàs. (Concerts en Família. Dues sessions més a les 12.30 hi a les 17.30 h). llh Petit Palau L'orquestra l'O de festa. Companyia Lazzigags (dir. escena: O tiol Úbeda). Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida. Dir.: Alfons Reverté. (Concerts Familiars al Palau). llh Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 12.30 h Petit Palau L'orquestra va de festa. (Concerts Familiars al Palau). 17 h Liceu Don Car/os dc Verdi. Dir.: Maurizio Bcnini. 20.30 h Liceu Orqu. Simf. i Cor del Gran Teatre del Liceu. Solistes vocals. Dir.: Maurizio Benini. "Els italians a París'': Verdi, Cherubini, Rossini, Donizetti, Spontini. 20.30 h Cambra Auditori Quatiet Casals. Haydn, Ligeti, Brahms. (Temporada Cambra de l'Auditoti). 20 h Liceu Don Car/os dc Verdi. Dir.: Maurizio Benini. 21 h Palau Aleksei Volodin, piano. Haydn, Beethoven, Chopin, Liszt. (lbercamera) . 19.30 h Petit Palau Orquestra acional Clàssica d'Andorra. Gerard Claret, concertino director. Ricciotti, Bach. 8 FEBRER 9 FEBRER 10 FEBRER 11 FEBRER 13 FEBRER 14 FEBRER 15 FEBRER ~e 268 45 93 CONCERTS 16 FEBRER 21 h Auditori Temporada OBC. Daniel Hope, violí. Dir.: Ernest Martínez Tzquierdo. Mestres-Quadreny, Prokófiev, Falla. 17 FEBRER 18 h Cambra Auditori Estudi XX. Cor de Terrassa. Grup de teatre dels Amics de les Arts de Terrassa (dir.: Pepi Sabrià). Pep Busquet, artista plàstic. Dir.: Ra;a Ribeta B bestiari de Pere Quart, de Manuel Oltra. (Cicle Coral a l'Auditori). 19 h Palau Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Jordi Vilaprinyó, piano. Dir.: Virgínia Martínez. Serra, Ros Marbà, Garreta, Ferrer, Oltra, Balsach, Pagès, Brotons. Prenafeta. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 11h Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 11.30 h Aliança Poblenou Banda Municipal de Barcelona. Ferrera, Roig. 18.30 h At. Barcelonès Nora Bosch, piano. Massià, Ravel, Mussorgski. (Ass. Massià-Carbonell). 21 h Palau Concerto Srandenburg. Martina Dallmann, flauta. Sarab Chlist, arpa. Dir.: Christian Friedrich Dallmann. Mozaxt, Haydn. (Euroconcert). 21 h Auditori Temporada OSC. (Quarta audició). 19.30 h Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Karina Azizova, piano. Dir.: Jordi Casas Bayer. DvoriíkJaniícek, Rakhmàninov, Sartók, Prokófiev. (Cambra Coral). 20 h ESMUC Trio de flauta, viola i arpa de l'OSC. Fidernraize~ Estapé, Bertran. (Avuimúsica). 21 h Palau Lluís Grané, piano. Albéniz, Liszt, Prokófiev. (Temporada de Cambra d'Tbercamera). 21 h Nau lvanow Quartet Intermezzo. Tangos, música de cinema, frgaments d'òpera, valsos. (Associació Fem Música!). 23 FEBRER 21 h Auditori Temporada OBC. Orqu. y Coro Nacionales de España. Solistes vocals i instrumentals. Dir.: Josep Pons. La lo, Lo vida breve de Falla (versió de concert). 24 FEBRER 12.30 h Auditori So de corda. Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra. Dir. musical: Gerard Claret. Dir. artística: Montse Colomé. (Concerts en Família). 19 h Palau La Ptincipal de la Bisbal. 19 h Auditori Temporada OBC. Orquesta y Coro Nacionales de España. (Segona audició). 11h Auditori Temporada OBC. Orquesta y Coro Nacionales de España. (Tercera audició). 11.30 h Aliança Poblenou Banda Municipal de Barcelona. Sinatra, The Beatles. 27 FEBRER 21 h Pala u Kammerorchester Berlin. G. Cascioli, piano. Haydn, Mozart. (Ibercamera). 28 FEBRER 21 h Polivalent Auditori ! La Follia. Pau Baiges, piano; Elena Rey, violí; Pau Fru·gas i Sergi Casanelles. electrònica en viu. (Joves Intèrprets Catalans). 18 FEBRER 20 FEBRER 22 FEBRER I) ~e 268 25 FEBRER Dit:: Francesc Cassú. Sena, Grivé, Moner; Albert, Martínez Comm, Basil, Bernat, Moraleda, Elias. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). ¡ LLEIDA (SEGRil) 19 FEBRER 21 h Auditori Enric Granados ! Orquesta Sinfónica de Tenerife. Cor de Cambra del Palau de la Música Ca¡ talana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Raquel Lojendio. so- ¡ prano. Rainer Tros t. tenor. Gustava Peña, tenor. Georg Zeppenfeld, baix. ¡ Dir.: Víctor Pablo Pérez. Música maçònica de Mozart. REUS (BAIX CAMP) 10 FEBRER 21.30 h Teatre Fortuny ¡Gelabert-Azzopardi Cia. de Dansa. Orion. SABADELL (VAuis OCCIDENTAL) 28 FEBRER 21 h La Faràndula ¡Macbeth de Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). SANT CUGAT DEL VALLts (VALLts OCCIDENTAL) 4 FEBRER 19 h Teatre Auditori ! Orquestra Simfònica de Sant Cugat. Cor Amics de l'Òpera de Sabadell. ¡ Dir.: Daniel Martínez. Dir. escena: Carles Ortiz. Cançó d'amor i de guer- ¡ ra de Martínez Valls. i Ballet Víctor Ullate. Samsara. 10 FEBRER 22 h Teatre Auditori 11 FEBRER 19 h Teatre Auditori l Ballet Vlctor Ullate. Samsara. 23 FEBRER 22 h Teatre Auditori ! Carlos Núñez amb l'Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra. TERRASSA (VAUb OCCIDENTAL) 46 94 8 FEBRER 21 h Centre Cultural Orquestra Simfònica de Munic. Philipye Entremont, director i pianista. Beethoven, Wagner. Mozart. (Fundacro Caixa Terrassa). 11 FEBRER 18 h Centre Cultural Metàf.lics. Concerts Familiars. (Fundació Caixa Terrassa). LA FUNDACIÓ CAIXA CATALUNYA PATROCINA EL CoR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA