Revista Musical Catalana. Núm. 269 Març 2007
Editorial: Un segle i mig sense cant coral professional / PANORAMA Mort a Venècia. Títol de referència de la pròxima temporada del Liceu. Jaume Comellas / Kaija Saariaho. Compositora i dona del segle XXI. Mercedes Conde Pons / Neix la Fundació Victoria de los Ángeles. Mercedes Conde Pons / Nova temporada musical a l'Auditori de Girona. Josep Jofré / Festival Nou Sons 2007. Festival Mompou 2007. Mercedes Conde Pons / Els Diumenges al Palau. Cicle d'Orgue al Palau. Concert de Tarda al Palau. RRMC / Dietari d'un crític en exedència. Setanta. Antoni Batista / Mikrokosmos: Un aniversari exemplar. Pere Artís / Tangents: Clàssica i popular. Jordi Maluquer / Del seu affm.: Sr. Lluís Pasqual. Jaume Comellas / Cobla: Nacionalismes, o localismes universals. Josep Pasqual / Ars Subtilior: ¿Tocats de mort? Xavier Chavarria / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... María Espada. Albert Torrens / Crítiques: Jaume Comellas, Lluís Trullén, Mercedes Conde Pons, F. Taverna-Bech, Jordi Maluquer i Xavier Chavarria / H20, Concert de cant i aigua a càrrec del Cor Jove / TEMA El Museu de la Música, refundat... Final feliç d'una llarga història / El Museu de la Música de Barcelona s'obre al futur. Mercedes Conde Pons / Del Conservatori a la Casa Quadras. Noemí Calonge / MUSICALIA Franz-Paul Decker. Un veritable forjador d'orquestres. Mercedes Conde Pons / El mes de març a l'abast. Orquestra Simfònica de Sao Paulo amb Nelson Freire. La Passió segons sant Joan al Palau i a l'Auditori. L'Stabat Mater de Pergolesi al Liceu. Ravel i Gershwin amb Michel Camilo i l'OBC. Mercedes Conde Pons / El gato con botas de Xavier Montsalvatge. Jaume Comellas / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / DISCOS / Scherzando. Cesc / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
~VISTA MUSIC. ~ Franz-Paul El constructor de l'O BC El Museu ,de. la Musica estrena casa Grans veus La Simfònica enlapropera d tempora a de Sao Paulo del Liceu al Palau Un Palau obert al món A les persones 1empreses obertes a la cultura: als Patrons. Membres d'Honor, Membres Protectors, Patrocinadors, Socis de l'Orfeó Català I Amics del Palau. A tots aquells que amb el seu suport 1sensibilitat ens han ajudat a arribar nns on som, i que ara continuen col·laborant per obrir el Palau aJ món. aberti¡ • ~d't' ~ U"w4W'....,_. ~ s &•.,,.~m.llul . ..tlltlf ~ Colonial llll ·- .,,_...-.. .. ,.. ..... ,,UAU MIJS IC:A C ArAl AlfA os 7i'Jr/UninJ (h~ '"'" i /J V. lt~~ · •• t ...'= . . SIEMENS • ~-~ 1\rPK --11:>-~ .........OÒCAOtACADIJ.IIft'A -G lberCala ~3 ll<llll'<llrl CAIXA CATAlUNYA ~ EL PAlS r n•m·tm ..:::/euRO:Mr:A -·Ollilmm OlnSo<iol .. 't' ~ c...~ ~ gasNatural lfiiMMi1!h1Q Iii '-::lZ:""" vodafone = *· aro Auól ® Ülltlll_~f.aWI{;a ........ IIADIO ·- »» 1( l:#"'r" ~ FUNDI\00 PI/IG e ~·;-frl- ~ ~ MPG...... .-.....- CAI'AUINYA )_~ MOf Ct C;y;1l. K l lt P10neer $(JUftt/ IIMOft SOU/ renfe u ~ ABC CATALUNYA, ACCENTUAE, ACERS BERGI\RA, AGEFRED, S.A., AGROLIMEN, AGUAS FONT VELLA Y LANJARÓN, S.A., AGUSTITORELLÓ, S.A. , Al RAT, S.A.. ALIANÇA, ALMIRALL PROOESFARMA. ALSTOM TRANSPORTE, S.A., ALTAE BANCO PRIVAOO - (GRUPO CAJA MADRID), ALLIANZ SEGUROS, AON·Gil & CARVAJAL, ARMAND BASI, ASCENSORS JORDÀ S.A., ASEPEYO, ASSOCIACIÓ/COL·LEGI D'ENGINYERS INDUSTRIALS DE CATALUNYA, ASTRALPOOL, BAGU~S­ MASRIERA JOIERS. BANCO POPULAR ESPIIROL, BANKINTER, BAOU~S ASSOCIATS, FAMILIA BARCELÓ SONADA, BASs.AT OGILVY, CADENA COPE, CAIXA DE GIRONA, CAJXA DE TERRASs.A, CAMBRA DE COMERÇ DE BARCELONA, CANON ESPARII, S.A., CAPRABO, S.A., CAVA SUMARROCA, CIMENTS MOLINS, CLARIANT IBtRICA, CLOS INTERIOS, S.l., COBEGA, S.A., COL! LEGI D'ENGINYERS DE CAMINS CANALS I POATS- CATALUNYA, COL! LEGI DE FARMAC~UTICS DE BARCELONA, COMRÀDIO, COMs.A, S.A.. CONDIS SUPERMERCATS, CONSORCI DE LA ZONA FRANCA DE BARCELONA, CR~DITO Y CAUCIÓN, JOAN CURT OI MASSANA, CHOCOLAT FACTORY, JOSEP DANIEL ILLUISA FORNOS, DIARI AVUI, CARLES DIAZ 1G0MEZ, OOW CHEMICALIBtRICA, ORAGADOS, S.A, EL MUNOO DE CATALUNYA, El PUNT, ERCROS. ESTEVE, EUROFIRMS TREBALL TEMPORAL, FRANCESC FEANÀNDEZ I JOVAL, RAMON FERRERI CANELA, FIGUERAS !NTERNATIONAL SEATING. S.A, ARA DE BARCELONA. FM.2 INSTAI.! LACIONS, S.A., MARIA FONT DE CARULLA, FUNDACIÓ JESÚS SERRA, FUNOACIO PUIGVERT, FUNDACIÓN ALTADIS, FUNDACIÓN CUAffiECASAS, FUNDACION HEABERTO GUT DE PROSEGUR, GABINET UAIDE. GADEIGRUPO DEASISTENCIA Y DISEÑO ELECTRÓNICO, S.L.. GAES, GISA, GLAXDSMITHKLINE, G.P.O., S.A., GREMI DE CONSTRUCTORS DE BARCELONA I COMARQUES, GRUP PANRICO, GRUPO AC MARCA, HABITAT GRUP EMPAEs.ARIAL, IBERDROLA. I.C. EMPREs.ARIAL, !NORA, INVERSIS BANCO, LA SEDA DE BARCELONA, LABORATORIS DR. ECHEVARNE, LABORATORIS INIBs.A, S.A., LATITUD4, LAYETANA IMMDBILIÀRIA, LQTO CATALUNYA, ALBERT MALLOFR~. MIDUEL ALIMENTACIÓ GRUP, S.A., HORACI MIRAS I GINER, MORGAN STANlEY, MRW, NATUR SYSTEM, S.L., NEC IB~RICA, S.A•• NESTL~ ESPAÑA, S.A., NISSAN MOTOR IB(RICA. S.A. , NOVELL. ONA CATALANA. ONDA RAMBLA. OVIDEO TV, PANASDNIC TECHNICS, PORT AVENTURA, PORT DE BARCELONA, PRICEWATERHOUSECOOPERS, QUADIS, RACC, RECOLETOS GRUPO DE CDMUNICACION, SA. REGAL, REVISTA MUSICAL CATALANA, REYAL GRUPO, RICARDO MOLINA. SA, ROCA JUNYENT, S.L, FRANCESC RUBIRALTA I VILASECA, JO~ ANTDNIO RUMEU DE DELÀS, SABA APARCAMENTS, SA, SAC.R.E.S.A., s.AGE LOGIC CONTROL, SALICAU, s.ANOA - AVENTIS, JOAN s.ANTAULÀRIA I SEGURA, EMILI SARRION I AVINENT, FUNDACió s.AYTEL SERVEIS INFORMÀTICS, SEI.MAA, SA, SERVIREO, S.G.A.E·FUNOACIO ALITOR, SINCHAO-CLDN MULTIMEDIA. S.L , JOSEP SINGLA I BARCELÓ, SOLVAY IBtRICA, S.L.. 11111 11111 OR F E0 CAT A LA SONY ESPAAA, S.A., STAFF EMPRESARIAL, THE COLOMER GRDUP, TDRRASPAPEL, OSCAR TUSQUETS BLANCA, VIATGES BAIXA$, S.A, VITALICIO ASSEGURANCES PA LA U O E LA MUS I CA Illi • 4a ÈPOCA ANY XXIV 5 EDITORIAL ari NÚM. 269 Un segle i mig sense ca ot coral pmfessional 6 -------------------------------------·--··-------·-·········-·------------------------------------------------·------8 -----------··--------------------------------------------·······-········--------------------------------------------· 9 Mort a l'enècin. Titol dc referència de la pròxima tcmpomda del Lice u per Jaume Comellns PANORAMA Knija Snul'iuho. C<unpos ilorn i dona del segle XXI per Mt•rY:rdcs Conde Pons el ~ Iu Fundoció Vic:toria dc los Angeles per M. Con dl' Pons ova lcmpomdo musicul o I'Audotori dc Girona per Josep Jqfré 1 CONSW. EDITORIAL: Fèlix Millet (president), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull. Ramon Muntaner i Ramon Pla. CONSW. DE Dllllcaó: Pere Artls (editor), Jaume Comellas (direcció), Llurs Millet (direcció musical) i Montserrat Urpi (coordinacíó amb I'ESMUC). DissENY ORIGINAL: Ferran Sendra. MAQUETACIÓ I SECMTARIA DE REDACCIÓ: Teresa Martlnez. PuBLICITAT: Megmar 2001, S.L. Septimània, 31, baixos. 08006 Barcelona. Tel.: 656 812184 Aie: molist@megmar.org PIIEJMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: Oistribarna, S.A. DIPÒSIT LEGAl: 8·34.432/83 ISSN: 1887·2980 COI.·LAIIOROI EN AQUEST NllMERo: Pere Artls, Antoni Batista, Noemf Calonge, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Albert Ferrer i Flamarich. Josep Jofré, Jordi Maluquer, Esteve Nabona, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Sergi Riera, Francesc Taverna·Bech, Albert Torrens, Marta Trias i Uuls Trullén. lO Fcs livul ou Sons 2007. Fcslivall\lompou 2007 per i\1. Corule Pons ··-·--·····················-··----------------------------····························--·--·-····--·-·················· ll 13 14 EDITA GRUVEROVA, EN LA PROPERA TEMPORADA DEL LICEU Els Olumengcs a l Palau. Cicle d'Orgue al Palau. Co ncert dc Tn rda ni Palau per RRMC Oictnri d'un crflic en excedència. cla n ta per l11toni /Jatista l\llkrokosmos: Un a nh crsari exemplar per Prrr Art/s 15 T ongcnts: Clilssico i populnr 16 Oci seu uffin.: Sr. Lluis Pasqua l per Jaume Came/las per Jordi ¡\/nluqurr Coblu: Nncionnlismcs, o loca lismes uni versals per ./ost·p Pasq11rrl 17 18 EL DIRECTOR MANUEL VALDIVIESO, Al CICLE ELS DIUMENGES Al PALAU ' ((} Ilo hnn dit, ho han cscl'it .......................................................................................................................... 19 l ). 20 26 TEMA Ars Su btlll <ll': l'roen ts d c mor'l'! prr· Xaoier CilrllltlfTirr 27 A prOI)ÒSit dc... 1\.lul'lo Espada per ,-1//Jert '/innns Critiques per J\.Icrcedcs Candi' Pons, Xavier Clwvat7ia, Jaume Came/las, Jordi Maluquer; Urds Tmllén, Fmncesc Taverrra·8ecl4 H20, Con cert dc cant i oiguu a càrrec del Cor Jove per Estn•e ¡\abona Ell\luscu d c la l\lús ica, rcfund aL Fin a l rcliç d'una llarga història -----------·-·····-------------------···························----------------------------------·--·-················· 28 3} 32 ··································-················----------------------------------································· 37 El l\luscu dc lo \lús ica dc Borcclon a s'obre al ful ur per MeiY'ttles Condl! Pons ·-·--······················-----------··--------··························----------------------························ Oci Conservatori a la Casa Quadras per ¡\oeml Calonge MUSI CALIA F'rnnz-Pau l Dcckcr. Un verita ble forjador d'orqu estres per /llercedes Conde Pons Elm es de març u l'abast. Úl'(IUCStra Símfònica de Sao Paulo amb clson F'rehe L<1 l'tJS.~ió segons sant Joan al Palau i a l'Auditori. L"Stabal111atcr de l'ergoleslul Liceu. fluvel i Gershwin amb Michel Camilo i l'O OC per Mrrredes Condr Pons 40 El gato con botas cic Xavier· Mont.salvatgc per J. Coml'llas ........................................................................................................... ................. DISCOS SCHERZANDO CONCERTS 41 Mús icu c ncr·cuudu. Sidolws.com per /~dunrd V. Ptmi 43 44 perCesc 45 Revista de I' ESMUC, pàgines centrals 3 99 11111111111111 PALAU MÚS ICA CATALANA BARC ELONA I Música de Cambra IVTe rr·porada 2oo6-20o7 I 3 Domectes. 7 lebcer 2007.21 h 2 OimectM. 17 gener 2007. 21 h 1 Dijous, 23 noYemiJre 2006. 21 h • ····················································· · ····································-··············· · · ·aFàiï.:.sï.:iA:·~----- - COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA HELMUT DEUTSCH, QUARTET GUARNER! PIANO MOUI1: CMoii!WI Fo._ K 590 '· CMo~~~n:m. Jan6ce4<: q:>. I r Re me;cr,r .,-· a-t.H tún. Txaikovskl: 01no e1o: Schubert. Btahms I Mendelssohn cr..-- T. L de Vlci.Ofla: 'OIIicun """""""""' M . Flobca "el Voli": 1..0-/I..O.MII 5 Dimecres. 18 eb<~ 2007, 21 h . ..................................................... QUARTET LEIPZlG Beethoven: O...~ II• .,F.t.I!"'II''CW; ~~ 4 Oomectes. 7 març 2007. 21 h . ..................................................... JEAN DECROOS, liiOlONCEL DANIÈLE DECHENNE, PIANO a..-Mendetuohn: o...., ,..1'1W10( cp.I!JtJ ~ --- Schumann: -OI'dM~po. .... 111 Chopln:.sa.ata. .. Sd .......... "" R6ntgen: - - 3..,Sd...,., - .. SALA PETIT PALAU Bnlhmo: CMoii!IOIA 2. WII..O- op. sr Preu per concert: 18 € Ptb'Odne: ~ Port de B.aralon~ Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra -..................................... ...•l'ONCA CONVIDA· 1 Dijous, 18 gener 2007, 19.30 h Mendelssohn: S<-.- por llllm, IO,MSI- o-· o- Schubert:SMola•L '~ OOO<IIIo) t-<nló per Mendeloaol>n:Sm.l>t1iiperoc:M10S núm. 12. on SOl ff'W10f . - 3 Oijous. 15març 2007. 19.30 h ......................... ............ .. 2 0ijous, 151ebrer2007,19.30h . .......................................... •l'ONCA PRESENTA• Oeton!Cione,_l _ ---F--.... M IIITcrnrorad a ?oo6- ?oo7 4 0ojous, 31 maig2007, ... ....... - .......19.30h . ...................... •l'ONCA _ PROPOSA· __ •l'ONCA ESTRENA• .,.__,_ .......,_ ~ I.Wollldol.l*nol - Oeton!Cione."""""""- Ricciot1l: CCnaotli'loÑ>l I, Wl Sd J . S. Bach: a:w-1poro-/OO'QIAIIn nGm. 1. en La mener. 8\NV 104 r J . S. Bach: ClJraJttporo"*"l _ . nün. 2. en Mi ml!/« 8WV 1042 La-dllmar - d e M. Dood<ll. &Oiln> el cooll> J . S. Bach :ClJt>ciJtrdO~ •"'-de lompo de J. l\¡yra. nt.m.2,8'JF<amajcx. BWV 1047 Grleg: 1*"""11 Sl.óto op. •o ll4rber. ~ ClJt>ciJtto - - - /] ,¡, ~ MÚOICIIdelold!jo,Elio4ono.~gol -CIO'MOd'allroo. c:aoo-......_ ... , poto- o.~ Preu per coneen: 10 € - 1; _ ,.,.,..._ • ~Mdorrl o==:~ SALA PETIT PALAU PlilnM- f'Orqunn HacianlfCibsb tfAiwtt«tt Cambra Coral . 'II Terr·por.Jda 2oo6 - 2oo7 C1CLE Da COR DE CAMBRA Da PAlAU DE LA MÚSICA CATALANA 1 Oijous, 14 deoemtn 2000. 19.30 h ; ................................. .. . ....... MUSICA D'AUTORS CATALANS ....... ~fS.h l~A-S,. 2 Cl;¡ous, 25 geoe< 2007, 19.30 h . ........................................... CONCERT PER A VEUS FEMENINES I ARPA 19.30 h 3 Dijous, 22 febrer 2007,............ .. . ; .................... ....... MUSICA ESLAVA PER A COR I PIANO ._______ 4 Cl;¡ous, 22 març 2007, 19.30 h .................................. . ...... ~ MUSICA DE ....., SCHUMANN Brotons:-'*"-""' 10 _.._ _ ona:BI'I!IItw••"""'""Toldri:Sar Brol Bmtons:t.o_ ......... Oftla: ll>laC~W~CDW-- Preu per coocert: 10 € FUNOA00 CAIXA CATAlUNYA -o. PoirocinodOtcMI Cord«CombtacMIPIIIUdo la Mú-ColllaN INFORMACIO I VENDA: Tel.: 902 442 882 · Fax 932 957 208 horari de diluns a dissabte de 10 a 21 h afe. ~laumusoca.crg Venda d'entrades per ln1emet: www~crg SALA PETIT PALAU OrganiiU I p•troclna: EDITORIAL s podria acceptar que el títol que acabem de posar a aquest comentari editorial és un pèl detonant i fins i tot podríem admetre que així mateix contingui un cert matís de provocació. Tanmateix dissortadament no es pot dir que sigui excessiu, si deixem de banda la realitat isolada del Cor del Gran Teatre del Liceu, de dedicació focalitzada en l'espectacle líric. Cal situar una mica el context per posar en evidència com és d'important l'afinnació incontestable del títol. Va ser l'any 1850 quan Josep Anselm Clavé va crear, amb la Societat Coral la Fraternitat, el primer cor - podríem dir-ne estable- de Catalunya i per extensió de tot l'Estat espanyol. Des d'aleshores el cant coral ha estat el corrent musical en el qual Catalunya ha mostrat sempre una puixança més particularitzada i sobretot més identificadora de la seva personalitat. A cavall de la música popular i de la culta, la històtia del cant coral català constitueix un dels referents musicals més gloriosos amb què compta el país. El patrimoni bastit en aquest segle i mig de trajectòria, en tot cas - i amb l'excepció apuntada- s'ha mogut sempre des de la vitalitat pròpia de la benemèrita i tan substitutòria societat civil, des de l'àmbit estrictament privat; per tant, al marge de la iniciativa institucional pública. Aquesta manera de fer que ha donat tants fruits i tan substanciosos, en tot cas amb l'evolució de la realitat social ha acabat esdevenint insostenible per causa del fet elemental de l'exigència qualitativa dia rere dia més elevada, i per tant no pot ser assumida des de pressupòsits estrictament voluntaristes. Per molt que aquests, insistim en això, hagin donat, i donen dia rere dia, resultats molt per damunt del que permeten els seus recursos objectius. D'aquesta manera Catalunya, durant dècades i dècades la gran avançada del cant coral a tot l'Estat, ara viu una dinàmica al marge del que imposen els temps. I així, no disposar ni tan sols d'un cor professional es converteix en primer term e en un anacronisme cada dia més ingrat i, de manera principal, una mostra de dèficit de patrimoni musical, que condiciona d'una manera perceptible el desenvolupament fluid de la seva activitat en la parcel·la més transcendent: la de la música culta. Un segle • • 1 Inig sense cant coral professional I®C 269 5 /Ol PANORAMA 'Mort a Venècia' Títol de referència de la pròxima temporada del Liceu Uestrena a l'Estat espanyol de Death in Venice (Mort a Venècia) de Benjamin Britten i l'especial acumulació de veus importants configuren els fets més destacats de la programació de la pròxima temporada del Gran Teatre del Liceu. D'aquesta manera, se segueix amb la línia de donar a conèixer l'obra del compositor anglès, després de Jes anteriors versions de The turn ojscrew (a l"'exili" del Mercat de les Flors), Billy Budd (temporada 2000-01), Clariana (2001-02), Peter Grimes (2003-04) i A midsummer night's dream (2004-05). per JAUME COMELLAS ~e 269 6 102 o manté una estructura pràcticament calcada a l'anterior amb deu programes escenificats i dos títols en concert, en un conjunt que, tanmateix, ben alh'Clment al que s'esdevingué aleshores amb el pes del cicle Manon, està mancat d'un autèntic fil conductor. Es tracta, per tant, d'una programació genuïnament de temporada. com són habitualment les dels teatres que segueixen aquest model. Hi hau rà qui hi trobi a faltar òpera francesa i també Donizelli i Puccini; però és clar, no és possible atendre els gustos particularitzats. I hi haurà a qui li dolgui -nosaltres-, que un cop aconseguit el privilegi d'un repartiment autènticament sensacional per a Die Walkiire, només es presenti~ potser seria millor dir, es pugui presentar- en versió de concert en dues sessions: recordem els debuts d'Evelyn Herlilzius i Rcné Pape amb Waltraud Meier i Placido Domingo. Una nota també destacada és la recuperació de títols força anys absents, com són els casos dc Luisa Miller (vint-i-cinc anys després de l'excitada versió cantada per Josep Carreras i Angeles Gulín), Lucrezia Borgia (vint-i-cinc anys), Andrea Ozénier i La Cenerentola (vint-i-dos anys) i Tannhiiuser (setze). En una anàlisi diguem-nc generacional, quatre programes estan bastits sobre obres del segle xx, per bé que només dos, l'esmentada Death in Venice i el doble programa de cambra dedicat a Balada, corresponen a estètiques autènticament properes. La resta és repertori del gran segle operístic, per descomptat el XIX, amb un títol -Don Giovanni- que hi llepa. Hi ha el que podríem anomenar contemporaneïtat una mica •·feta", o madu- H ra, en el doble i en principi molt atracliu programa format per El castell de Barbah/ava dc Béla Bartók i Diari d'un desaparegut dc Léos Janacek -estrenades amb sis anys de diferència- i el contingent discontinu d'òpera catalana arriba de la mà d'un doble programa cambrístic de Lleonard Balada - Hangman, Hangman ! i The Town o[Greed-, que es representarà al Foyer. Quant a produccions, no sembla que la pròxima temporada s'hagin de produir esquinçaments excepte, si de cas, pel que fa a la reposició del muntatge del Don Giovanni de Bieito, i el fet que cap acusi la mesura precautòtia de l'o.ffabonament fa suposar que seiem davant d'un cicle plàcid en aquest aspecte. Cal remarcar dues produccjons amb col·laboració de teatres japonesos -Andrea Chénier, producció pròpia del ou Teatre Nacional dc Tòquio- i Tannhiiuser en una coproducció del Gran Teatre del Liceu, I'Opéra National de París i la Tokyo Opera Numori. En tot cas, si no hi ha lloc per a la temença -en el sentit convencional de l'expressió-, tampoc no sembla que n'hi hagi per al gran esdeveniment dramatúrgic, polèmic o no. En l'apartat de dramatúrgia no hi ha espai per a la provocació però tampoc per al gran esdeveniment La dramatúrgia catalana hi té un pes notable, ja que ultra l'esmentada i coneguda aportació de Don Giovanni, compta amb les que signen els "furers•· Àlex Ollé i Carles Padrisa amb escenografia i vestuari de Jaume Plensa per al doble programa El castell de Barba blava i Diari d'un desaparegut, i de Joan Font, el director de Comediants, per a La Cenerentola, que comptarà amb escenografia i vestuari del seu coHaborador habitual Joan Guillén, amb qui ja va fer equip en el muntatge de La flauta màgica, de ben segur la producció liceística més rendibilitzada. Cal afegir en aquest capítol la reposició de la bella però ara molt properament recuperada escenografia de Mestres Cabanes per a Aida -el títol més representat al Liceu-, amb el suport del vestuari d'una sòlida artífex, la ita liana Franca Squarciapino. Robert Carsen (Tannhiiuser), Willy Decker (Death in Venice) i Gilbert Deno (Luisa Miller) són directors d'escena prestigiosos que ja sabem què poden donar de si, per ben coneguts, mentre que una porta oberta a la sorpresa gratificant la pot constituir Guy Joosten (Eiektra). PANORAMA josep Pons se les haurà an1b el doble programa Bartók-Janacek, i en la resta hi ha de tot: els sòlids coneixedors del gran repertori italià -Callegari (Aida ), Benini (Luisa Miller)-; el retorn d'un director de força envergadura, Pinchas Steinberg (Andrea Chénier); el més que conegut Friedrich Haider (Don Giovanni), aquesta vegada sense dirigir la seva muller, que serà dirigida per un per a nosaltres desconegut Stefan Anton Reck. i fina lment el debut de Patrick Summers (La Cenerentola); mentre que Al varo Albiach tindrà cura del doble programa Lleonard Balada. Grans veus entre debutants i coneguts ' ha fet esment al principi de l'escrit que una de les característiques de la temporada és la conflu ència d'un estol de grans veus, o de veus grans, que mostra un clar crescendo respecte de les campanyes precedents. Hom vol destacar sobretot les que dintre d'un nivell excepcional podran ser gaudides per primera vegada al nostre Teah·e. Són noms tan importants com els esmentats de la soprano Evelyn Herlitzius i del baix Renê Pape, dues de les veus wagnerianes més importants del moment, que amb Waltraud Meier i Placid o Domingo configuren -ta l com s'ha apuntat-, un dels equips artístics més impressionants que es poden reunir actualment per a Die Walkiire. La mezzosoprano texana Joyce DiDonato és una de les Cenerentoles més destacades del moment i el seu debut al Liceu coincidirà amb el d'un altre destacat especialista en el génere buffo, el baríton Bruno de Simone, amb un príncep casador que incorporarà ni més ni menys que )uan Dicgo Flórez. Una altra primera actuació destaca ble és el de la soprano sueca Katarina Dalayman en el paper de Judith en El castell de Barbablava. És una especialista en papers durs, per exemple una esplèndida intèrpret de Maria de Wozzeck. Finalment, en aquest capítol de veus destinades a la prometedora descoberta, hi fi gura el baix baríton nord-americà Kyle Ketelsen, que permet albirar un LepOt·ello de gran nivell, en un repartiment de Don Giovanni que encapçala el gran baríton anglès Si mon Keenlyside, juntament amb una gran especialista en aquesta òpera, Veronique Gens, i Àngeles Blancas. Queda l'apartat de cantants ja ben coneguts del públic liceista, en alguns casos potser molt insistidament presents, malgrat que no hi ha dubte que són ben estimats pel nosh'C públic. És el cas, d'una manera especial, de la supersoprano búlgara Edita Gruberova, amb un altre títol a mida i amb companys així mateix ideals, com el seu -aquí- fidel i brillant Josep Bros, i la gran contralt Ewa Pod- S Ies. El retorn d'Elektra serà servit per un altre conjunt de veus extraordinari, amb un tTio de sopranos autènticament off categorie: Dcborah Polaski, Adrianne Pieczonka i Eva Marton, amb el suport d'aquest artista profund que és Graham Clark. Les òperes del re pertori italià pesant gaudeixen així mateix de repartiments de notable envergadura: Cura, Voight, Alvarez, Vas i Viorica Cortez, i també Dessl, Armiliato i Michaels-Moore, per a la inaugural Andrea Chénier. Cedolins, Alagna, Joan Pons, Hasmik Papian, Elisabetta Fiorillo, Dolora Zajick i Palatchi Mig segle de presència liceística de Josep Carreras per a Aida.L Krassimira Stoyanova, La Scola, Frontali, Prestia i Ramey per a Lui- sa Miller. Tannhiiuser comptarà amb un altre repartiment de luxe: Peter Seiffert. Petra Maria Schnitzer, Beatriz Uria Monzon i Bo Skovhus. Thomas Moser, un alh·e nom il·lustre. encapçala el llarg repartiment de Death in Ven ice amb el debut liceístic de l'excel·lent contratenor Cm·los Mena. Weigle dirigirà plats forts en la recta final de temporada na vegada més el capítol de batutes no és el fort de l'oferta. Hi domina més l'ofici consolidat que la signatura excepcional o el debut engrescador i hom ha dc confiar molt al per altra part exccl·lent quefer del titular de la parccl·la, Sebastian Weigle, que comença rà la "seva" temporada el mes de febrer, en què concentrarà, gairebé seguits, els quatre plats forts que ha de cuinar: Elektra, Tannhiiuser, Death in Ven ice i Die Walkiire. U I tenor clourà el cicle de recitals amb un en el qual es rememorarà el mig segle del seu debut al Liceu en el paper de Trujamón, sent un nen, en una producció d'El retablo de Maese Pedra de Falla, ben agombolat per la batuta de Josep lturbi i la companyia a l'escenari de Manuel Ausen si. Felicity Lot!, Ronaldo Villazón, )uan Diego Flórez i Robert Holl completen l'exceHent quadre de ''recitalistes··. I pel que fa a concerts, destaca especialment el que oferirà el Cor del Gran Teatre del Liceu amb la versió de Les noces d'StTavinsky en homenatge a Roman o CandolA; per cert, ¿seria de més fer extensiu l'homenatge a qui va ser el seu cabdal col· laborador Vi.ttorio Sicuri? L'a ltre concert inclou la versió també d'una obra contem porània, específicament simfonicocoral. que és La pesta dc Robert Gerhard - una gran composició-, sobre la coneguda novel·la d'Albert Camus, en una proposta que di1igirà Antoni Ros Marbà i amb recitat de l'actor Josep Maria Pou. E ~e 269 BALLET El Béjart Ballet Lausanne, el gran esdeveniment U na nova presència del Béjart Ballet Lausanne que condueix encara amb autoritat el llegendari Maurice Béjart constitueix la fita més remarcable de la temporada de ballet. Amb el títol de Béjart, l'amour, la Danse, el genial coreògraf marsellès camí dels vuitanta anys d'edat confegeix una mena d'autohomenatge que, amb tot, permetrà gaudir d'algunes de les seves coreografies més celebrades. L'Hamburg Balleu, en tot cas hi posarà de ben segur la nota més fresca i potent amb una coreografia que justament es titu la Tod in Venedig (Mort a Venècia), en una coincidència interessant amb l'òpera de Britten amb la qual altemarà escenari el mes de maig. Tanmateix, les partitures que s'hi dansaran no tenen res a veure amb la de Bt·itten, sinó amb J. S. Bach i Wagner. La temporada l'obrirà la compan yia de l'exquisida ballarina Sara Baras en un programa amb coreografies pròpies sobre música, enh·e d'altres, de Bizet i Paco de Lucía, comptant amb el suport del bon gust de l'escenògraf i figurinista Francisco Nieva. 7 103 PANORAMA Kaija Saariaho Compositora i dona del segle XXI La música: lpot ser masculina o femenina? Sempre s'ha associat inconscientment la música, d'una manera gairebé exclusiva, al gènere masculí. per M. CONDE PONS a Història ha reconegut únicament homes com a màxims creadors per una raó fonamentalment social. Exceptuant casos amats de dones compositores -com Hildegard von Bingen, Fanny Mendelsohnn, Clara Schumann o Alma Mahler- amb més o menys sort en el reconeixement de la seva obra, el gran catàleg musical dels darrers vint segles és pràcticament d'exclusivitat masculina. Però Ja música, en realitat, no és ni masculina ni femenina, és senzillament Art. I com a tal, expressió d'una sensibilüat, d'uns sentiments que -malgrat que sembli obvi- no són exclusius de l'home. Vet aquí que e l món canvia continuament, i darrerament -tot s' ha de d ir- d'una manera exageradament frenètica. Els canvis, extensius a l'àmbit social, han posat la dona -sortosament- gairebé al mateix nivell que rbome en drets i llibertats, i és per això que -tot i que malauradament encara ens sobti- ja no és tan estrany trobar compositores en el panorama artístic contemporani. És el cas de la finesa Kaija Saariaho, nascuda l'any 1952 a Hèlsinki. Després de formar-se a l' Acadèmia Sibelius d'Hèlsinki, Siena i Freiburg, es va establir a París l'any 1982, on des de llavors col·labora assíduament a l'!RCAM, aprofitant de manera important -tot i que no exclusivaels avenços de la informàtica i l'electrònica en la seva obra compositiva. Després d'anys de forjar-se una reputació internacional amb obres a cavall entre l'experimentació i la mera llibertat expressiva, l'estrena de l'òpera L'amaur de loin sobre un text d'Amin Maalou f en el Festival de Salzburg de l'any 2000 va suposar el punt d'inrtexió d'una carrera impecable, amb obres cada dia més interessants. Aquest és el cas de la darrera obra simfònica que es va poder sentir a Barcelona el passat mes de gener: Orion, basada en el mite greco-romà -en una de les versions més esteses- del caçador Orion, el qual, a causa del seu orgull, que el duia a afir- L ~e z6g 8 IO.J mar que cap animal no el podia matar, va ser condemnat per Ja deessa Hera -Juno en la mitologia romana- a morir picat per un escorpí. Tots dos personatges van ser coJ.Iocats al firmament en forma de constel·lacions, una oposada a l'altra, per no trobar-se mai juntes. L'obra de Kaija Saariaho és una immensa peça simfònica per a gran orquestra dividida en tres parts: "Memento mori", "Winter Sky" i "Hunter". L'eix temàtic que uneix els tres moviments d'Orion es pot identificar amb la personal visió de la compositora sobre la mort. El primer moviment recorda la caducitat i limitació terrenal de l'home amb la dita llatina "Recorda que has de morir" i que en la peça s'expandeix en una àmplia paleta de colors melòdics, en diversos nivells d 'aprofundiment sonor, generosos i rics com la vida mateixa. "Winter Sky" mostra la transparència del cel nocturn d'hivern finlandès, on es pot observar fàcilment la constel·lació d'Orion i que representa en certa manera el pas d'allò físic -la mortalitat- a la immortalitat o transcendència celestial, i que en música troba reflex en la subtilesa dels solos de piccolo, violí, clarinet, oboè o trompeta, que s'entrelliguen i s'expansionen progressivament ftns a culminar en el darrer moviment -"Hunter" (caçador)- en un explosiu i contrastant tutti, en què l'ímpetu sonor - identificable amb la força del caçador- no ens fa oblidar, tanmateix, aquella caducitat "Winter Sky" mostra la transparència del cel nocturn d'hivern fmlandès on es pot observar la constel·lació d'Ori on. mortal que ens fa febles, efímers, homes al capdavall. aija Saariaho va ser la protagonista -el dia abans del primer concert de l'O BC en què s'interpretava la seva obrad'un col·loqui obert al Conservatori del Liceu en què vam poder gaudir de la senzillesa de la persona, però també de la grandesa de l'artista humil, que amb la seva feina intenta oferir al públic visions noves, reflexions alternatives sobre els temes que ocupen l'home i que en la música troben un lliure vehicle d'expressió. El món de la creació resta obert, la música no ha dit tot el que podia dir, només cal tenir el cor i l'esperit obert al món, fer preguntes i estar atents a les respostes que la mateixa Natura ens ofereix. En ser preguntada sobre l'abundància de compositors finlandesos i la mancança de dones compositores, Saariaho respongué amb senzillesa: "Els finesos tenim molt de temps lliure, hi ha moltes hores de nit i molt de temps per pensar' i "les dones fins fa poc tenien el temps ocupat íntegrament pel sosteniment del nucli familiar i per aquest motiu, poc temps per cultivar l'esperit. A més, el compositor és habitualment molt egocèntric i obsessiu, característica poc atribuïble a una dona". El món canvia, i la música també. Ara que les dones també poden gaudir d'un cert egocentrisme -entenent-bo en termes artístics-, podem celebrar que en música no està tot dit, i això ens ha d'omplir no només de satisfacció. sinó també d'esperança. Que la música no pari! l( PANORAMA Neix la Fundació Victoria de los Angeles El passat 15 de gener, exactament dos anys després del traspàs de la inoblidable Victoria de los Angeles, es va celebrar -amb un acte a la Sala Petita del Teatre acional de Catalunya- la presentació de la Fundació Victoria de los Angeles, que té com a objectiu la promoció i divulgació de la memòria històrica i artlstica de la gran cantant barcelonina. per M.C.P. / E s innegable que Barcelona recorda Victoria de los Àngeles, prova d'això és la inauguració el passat 3 de febrer dels Jardins Victoria de los Àngeles a La nova Facultat de Geografia i Història al carrer de Montalegre 4!n ple cor del Raval-, però calia potser una institució pública que s'encarregués de Ja perpetuació d'un art que ara només forma part de les nostres vides, dels nostres cors. El clima d'admiració cap a Victoria de los Àngeles va dominar un acte en què, tanmateix, un excés de parlaments a mode d'homenatge o glossa de la vida i trajec tòria artística de l'estimada cantant barcelonina van relegar a segon terme la raó fonamental d' un acte d'aquestes cat·acteristiques: la presentació i, per tant, explicació de la feina que aquesta fundació ha d'assumir per perpetuar el record d'una mestra en l'art d'expressar sentiments mitjançant la seva immaculada veu. Els parlaments, a càrrec d 'Àtex Robles -patró de la Fundació VdA-; la directora del Gran Teatre del Liceu, Rosa Cullell; la directora de Cooperació Cultural de la Generalitat de Catalunya, Anna Falguera, i de la directora de Columna Música, Núria Viladot, es van limitar a rememorar i evocar moments inoblidables - sens du bte- de la vida de Victona de los Àngeles: però en acabar, la pregunta encara flotava a l'ambient: quin paper té a un efecte pràctic la Fundació? Només Núria Viladot va donar pistes del que són ara per ara els inicis de la ingent tasca que, se suposa, tindrà l'esmentada Fundació. Colwnna Música projecta entre 2007 i 2010 publicar una sèrie d'enregistraments històrics, alguns per la seva repercussió e n la carrera de l'artista i d'altres pel fel de ser totalment inèdits fins ara, entre els quals es poden comptar una Martha de Flotow del MetropoLitan de Nova York, datada el 1962, el recital al Palau de la Música en el 45è aniversari del seu debut o una Mat/On de Massenet amb Nicolai Gedda al Metropoti tan el 1959. De moment, ja es pol gaudir del primer títol publicat, dos recitals a Tòquio, el 1988 i 1990, an1b Manel García Morante acompanyant al piano Victoria de los Àngeles. L'acte, breu, sobri, va tenir com a colofó una actuació brillant del ballarí Àngel Corella, en una sentida recreació sobre l'ària "O mío babbino caro" -del Gianni Schicchi de Puccini- cantada per Victoría. o s'entén, però, què hi tenia a veure la interpretació de dos fragments per a quartet de corda sobre temes de la Manon Lescaut de Puccíni, quan aq uest títol, per buscar-hi alguna relació, ni tan sols va estar dins del repertori de Víctoria de los Àngeles. ¿No hauria estat millor projectar un breu audiovisual en què la mateixa Victoría ens parlés amb la scva veu? Sincerament, ¿qui millor que ella mateixa per convèncer-nos que no només no l'hem d'oblidar, sinó que ens serà impossible? ~e 269 Nova temporada musical de l'Auditori de Girona La nova temporada musical de l'Auditori de Girona va arrencar el dia 3 de febrer amb Jorge Drexler i s'allargarà fins a donar pas, el mes de juny, al VIII Festival de Músiques Religioses i del Món de Girona. perJOSEP JOFRÉ altre de música de pel·lícules de John Barry. L a programació, amb la voluntat de ser equmbrada, ofereix concerts d'estils diversos, que van des de la música clàssica fin s a les noves propostes presentades a Càpsules amb la intervenció de grups gironins de rock, pop i derivats. A més del cantautor uruguaià, hi haurà figures de la categoria d'Uli Caíne i Paoio Fresu, Jordi Savall, Julíeta Venegas, el brasiler Toquínho, Goran Bregovíc amb música dels Balcans o els pianistes Aleksei Volodin, Maria joào Pires i Ricardo Castro. En la programació, també hi figuren Yurdal Tokcan amb "Diàlegs d'Orient Mitjà", Cris )uanicó i l'Original jazz Orquestra del Taller de Músics, l'Orquestra de Cadaqués amb la Simfonia Pastoral de L. V. Beethoven sota la direcció de Nevílle Marriner, l'Orquestra Simfònica de Muníc amb Phílíppe Entremont com a pianista i director, i l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya amb dos programes, un al costat del pianista joaquín Achúcarro i un També l'Orquestra de Girona hi actuarà en dues ocasions, una juntament amb el violinista Ara Malíkian i l'altra sota la direcció de Francesc Llongueres i que amb el títol de "Cordes germàniques" oferiran La nit transfigurada, op. 4 d'Arnold Schonberg. David Russell , Premí Grammy 2005 pel seu CD Aire Latino i una de les fi gures principals de la guitarra actual, va ser l'encarregat del primer concert clàssic de la nova programació. L'obra que va servir per obrir el recital va ser la fantas ia Pensamiento espanyol, op. 9, del compositor reusenc Antoni josep Mate u Brocà, que juntament amb la tè nue íl·lumínació que hi havia a la sala de cambra va dur al públic l'ambientació necessària per captar totes les subtileses que, sobretot en la segona part, desplegà amb gran mestratge el guitarrista escocès. Tant en la Partita en Si menor BWV 1030 per a flauta sola de J. S. Bach com en els Valses poéticos per a piano que va escriure Enric Granados, la transcripció i la interpretació fetes per Russell van mostrar un gran equilibrí en el desplegament de la sonoritat de la guitarra en tots els registres. Però l'obra que va tocar amb més expressivitat va ser Elegia del composito r austríac Johann Kaspa r Metiz. També va mostrar un gran domini tècnic en l'execució de la difícil Preludio. tiento y toccata, obra del composito r i director suís Hans Haug. Però allà on es va sentir el Russell més esplèndid i comunicatiu va ser en la interpretació de les obres que tancaven el repertori programat: Vals, op. 8. núm. 4, la sonatina A la meva mare i Somni a la floresta del compositor uruguaià Agustín Barríos. D'altra banda, el nou equipament cultural de la Devesa de Girona s'atreveix amb les primeres produccions pròpies, com els espectacles Clar de Llunes. en què ínteractuen els sons del piano de jordi Masó amb l'espectacularitat de les bombolles de sabó de Pep Bou: i els Músics de Bremen, aquest últim inclòs en els anomenats Concerts Familiars. una sèrie de cinc concerts els diumenges al ma tí que són dedicats al públic infantil. 9 105 PANORAMA FESTIVAL NOUS SONS 2007 Integració per a la recerca de noves expressions l'ntegrru· el passa t i el present en un mateix cicle, per tal d'oferir una nova visió, una nova dimensió de Jes obres del passat, però també del present ActualitzaT les primeres i fer les segones més accessibles, tot obrinl el venta ll de públic que vulgui accedir a la música dita "culta". Del10 al 29 de març a l'Auditol'i. I per M.C .P_. _ _ _ questes són les premisses fonamentals del Festival ous Sons 2007; que tothom surti dels concerts amb la sensació d'haver après alguna cosa, d'haver obert una nova escletxa al seu horitzó mental i cultural. personal i general, una nova via per comprendre la música dels nostres dies. i també la del passat, en el context que li correspon, que és l'estlictament individual. Per això, el nom del festival "nous sons" l'hoimplica una actitud concreta a ra d'anar al concert: amb la ment neta de referències que puguin dificultar l'accés a les obres, que en aquest context ens han de sonar noves a tots. Des d'aques t punt de vista, el cicle Nous Sons 2007 presenta set concerts, en què per sobre de l'àmplia mostra de compositors que ofereix, destaquen dos noms: el blitànic jonathan Harvey ( 1939) -amb sis obres programades- i el català David Padrós ( 1942) -amb qua tre obres en programa- i que tenen en comú una particular predilecció per la innuència musical oriental i la vinculació espiritual de la música, sempre amb una particular intlexió en la recerca de noves formes d'expressió. Altres noms que cal destacar -<le Ja creació contemporània- són els de Paul Barker, Hans Eisler, Magnus Lindberg, Toru Takemitsu o les compositores Kaija Saariaho i lsidora Zcbeljan. En el marc de la producció espanyola: Benet Casablanc~:~s, David del Pucrto, joan Guinjoan, Joaquim Homs, Ramon Lazkano, Hèctor Parra. José María Sanchez Verdú, josep Soler, Jesús Torres o José Luis Turina. Quant als noms ja integrats en la tradició, hi trobarem des de A RMC 269 Schumann i Liszt a Stravinsky. Xostakóvitx, Ravel, De bussy. Falla o Ives. Exceptuant el darrer concert del Festival, en què l'O BC interpretarà - sota la direcció de François Xavier Roth i amb la participació de la soprano Anu Komsi- peces d 'Ives, Szymanowski, Stravinsky i l'estrena de Unies i plans de David Padrós, al costat de White as jasmine de Jonathan Harvey. els altres sis concerts són en format de cambra i s'efectuaran a la Sala Oriol Martorell i Tete Montoliu de l'Auditori. l Brodsky Quartet, juntament amb el clarinetista joan Enric Lluna . inaugura el cicle amb un concert el I O de març, en què destaca In Memoriam: For Those Who Fall in Times of War, obra encarregada pels mateixos musics al britànic Paul Barker. L'obra conté un fort element escènic i dramàtic -cal no oblidar que l'obra s'inspira en el conflicte dels Balcans- que de ben segur sorprend rà l'espectador. En la primera part s'alternaran la formació de quartet i els solos de clarinet amb peces d'Stravinsky, Xostakóvitx i ZebeJjan. En el context de petits grups de cambra, podrem gaudir també de l'actuació de I'Ensemble Proxima Centauri, el Trio Kandins ky, I'Ardilli String Quartet i el Grup Instrumental. Totes quatre formacions combinaran obres de compositors estrangers amb la interpretació d'obres de compositors dc l'Estat espanyol, tot destacant entre aquestes algunes estrenes absol utes. En aquest sentit, l'Ensemble Proxima Centauri presenta un programa eclèctic en què destaca Nalwsmahasi de Ramon Lazkano, escrita expressament per a I'Ensemble, i l'es- E trena de " .. .from !he meadows" de Ramon Humet, una lectura musical extreta de les vistes de la catedral de SaJisbury recollides pel pinzell de John Consta ble. L'Arditti String Quartet, al seu tom, estrena el Quartet de corda núm. 3 de Benet Casablancas i presenta per primer cop a Catalunya el Quartet de corda núm. I de Joan Guinjoan. Amb el Quartet de corda núm. 4 de Jonathan Harvey -estrena a Espanya-, l' Arditti String Quartet ens mosh·arà l'estreta compenetració entre la música del compositor britànic i aquesta formació, fruit de més de trenta anys de col·laboració i de recerca de noves sonoritats gràcies a l'ús de la informàtica. n dels concerts més interessants és el proposat pel pianista Jordi Masó, que a mode de mosaic interpretarà un extens programa d'obres breus per a piano, totes de compositors diferents, amb una clara linealitat temporal. En la primera part i partint de quatre peces dc l'Àlbum de la joventut de Robert Schumann, el pianista mostrarà l'evolució estilística de l'art pianístic per mitjà dels homenatges -amb l'evident factor refe rencial al passat- a grans compositors de la història de la música per altres també grans compositors. Així doncs, podrem sentir dos homenatges a Haydn fets per Debussy i Ravel, un homenatge a Debussy fet per Falla o un dedicat a Ravel pel gran pianista català Ricard Viñes. En la segona part, l'epicentre de l'homenatge serà el centenari de joaquim Homs, i estarà basat en obres de compositors vius, com son Casablancas, Torres, Del Puerto o Guinjoan, entre d'altres. U FESTIVAL MOMPOU 2007 Els poetes del so a Fundació Caixa de Catalunya inicià al febrer el ll Festival de Música Contemporània, amb el títol "Mompou 2007. Els poetes del so". Al voltant del gran pianista i compositor català gira el nou festival que enguany - arran de les obres a l'auditori dc la Pedrera- se celebra íntegrament a la Sala de Cambra Oriol Martorell de I'Auditorí de Barcelona. El cicle s'inaugurà el passat I de febrer amb la integra l de la Música callada de Mompou, en una acurada versió del pianista Albel't Atenelle. format en l'escola catalana que té L 10 106 com a referents Ricard Viñes, Albéniz, Granados i Marshall, el qual va ser el seu mestre. Durant quatre mesos, el Festival acollirà concerts de cambra en què el nom de Frederic Mom pou -amb obres seves tan descriptives com Cants màgics, Paisatges o Altitud- s'alternaran amb obres de compositors del segle xx i contempor·anis, com son Benet Casablancas, Agus tí Charles, Helmut Lachenmann, Mauricio Sotelo, Toru Takemitsu o John Cage. L'objectiu del Festival és mostrar el poder poèticament evocador de la mú- sica, que en Mompou va tenir un important vehiculador mitjançant les seves composicions, i que -tot i no crear escola- va influir en el tractament i l' apropament a la música d'altres compositors. En aq uest eix vertebrado1~ l'únic tret comú és el caràcter intimista de la música presentada, amb diverses formacions i artistes tan reconeguts com el Trio Kandinsky i altres joves intèrprets q ue tenen l'oportunitat de donar-se a conèixer; un caràcter~ el del petit fo1mat, que escau a la perfecció al caire íntim del so dit a cau d'orella, el de Ja poesia. PANORAMA La 'Passió segons sant Mateu' a Els Diumenges al Palau La interpretació de la Passió segons sant JVIateu de Bach constilue.ix el con cert més rellevant de l'edició d'enguany - la quinzena- del cicle Els Diumenges al Palau, que se celebrarà del 4 de març al 10 de juny amb un total de sis concerts. per RRMC U na vegada més hi domina la programació instrumental, en aq uest cas amb dos concerts simfonicocorals i un recital de cambra -duo de piano. Tot això en un context de notable nivell de qualitat i amb uns repertoris oberts a diversos tipus de composicions. El duo format pels germans Luis i Víctor del Yalle, segons classificats en El Primer Palau del 2005, obriran el cicle amb un programa a dos pianos i qua tre mans amb obres de Mozart, Ligeli i el bell poema La Va/se de Ravel en la transcripció per a dos pianos del mateix compositor. El si mfonisme pur ve de la mà de ducs notables f01macions alemanyes: per ordre de programació, la Brandenburgisches Staatsorchester Frankfurt/Oder - antiga República D emocràtica Alemanya-, dirigida per Michacl Sanderling, fill del llegendari Kurt Sanderling. La violonista Katrin Scholz interpretarà la Fantasia escocesa per CI violí, arpa i orquestra, i l'esplèndida Simfonia núm. 4, "Romàntica" de Bruckner completarà el programa. L'altre concert simfònic el protagonitzarà l'Orquestra de Ja Ràdio de Colònia amb la violinista alemanya Yuki Manucla Janke i el director titular Mikhaïl )urowski, amb un programa RimskiKórsakov, Prokófiev i G rieg. La Passió segons sant Mateu arribarà just una setmana després de Pasqua amb una versió dirigida per Manuel Valdivieso amb l'Orquestra Barroca Catalana, el Cor Lieder Càmera, el Cor -infantil- Sant Esteve de Castellar del Vallès i un quadre dc solistes catalans de notable envergadura capitanejats per l'evangelista Lluís Vilamajó, amb els bai xos Xavier Mendoza i Enric Martínez Castignani. la soprano Marta Mat heu. el contratenor Jordi Domènec i el tenor josep Benet. L'Orquestra acional Clàssica d'Andorra i el Cor de Cambra del Palau de la Música oferiran el segon programa simfonícocoral. amb obres d'un notable interès que es clourà amb la composició San-Gloria del sud-africà P. L. van Dijk. La Simfonia per a cordes de Mendelssohn s'escoltarà al bell mig de dues obres corals, una d'aquest mateix compositor -Christe, du La mm Got- LLU IS VILAMAJÓ .____ _...- fes-, i el Salm 13 ("Herr, wie lange willst du mcin so gar vergessen'') de Brahms. Daniel Mestre, director aju dant del Cor de Cambra del Palau dc la Música, n'assumirà la direcció. E I cicle acabarà amb un concert interessant, de caràcter modem -amb connotacions jazzístiques i constància del tango simfònic-, a cura de la JO C Sinfonietta, amb dos noms destacats del nostre jazz -Lluís Vidal i Horacio Fumero- i el bandoneista Pablo Maintetti i direcció de Manuel Vald ivieso. El programa és format per obres d'Stravinsky, Kurt Weill i Astor Piazzola . ~e 269 Dos concerts componen el Cicle d'Orgue al Palau La condició de l'orgue del Palau de la Músjca Catalana d'únic orgue de concert laj c es posarà en evidència per mitjà dels dos concerts que configuren la XV temporada del Cicle d'Orgue al Palau. per RRMC e celebraran els dies 23 de març i 1 I de maig a dos quarts de vuit. Els protagonistes en seran l'organista do nostia rra Ósca r Candendo i l'alemany He inrich Walther. Ambdós són artistes d'un prestigi internacional remarcable, sobre la base d'una solidíssima fom1ació i d'uns historials farcits d'esdeveniments rellevants. Doctor per la Universitat de Valladolid amb una tesi sobre música espanyola, Óscar Candendo interpretarà S un programa integrat per obres de Mendelssohn, Liszt. Brahms i Reubke. Heinrich Waher ha actuat arreu del món, ba impartit cursos a diverses uni- versi tats d'Europa i els Estats Units i ha enregistrat vint CD amb música per a orgue, virginal i clavicordi. El programa que interpretarà està format per obres de Liszt, Robert de Ja Riba -de qui oferirà la Cançó de bressol de la Mare de Déu-, Brahm s, amb dos corals, i finalment la transctipció per a orgue. feta per ell mateix. de la Simfonia núm. 58, ··Reforma" de Felix Mendelssohn. s·han establert uns preus especialment reduïts. que afavoreixen l'assistència de tots els afeccionats a la música i al so privilegiats que emanen dc lïnstrument dels instruments. 11 107 PANORAMA Música de tota mena en el cicle Concert de Tarda al Palau Composicions simfonicocorals, jazz, concertism e de cobla, òpera, virtuosisme de piano i simfonisme concertant configuren un ventall completíssim d'oferta, que és el qu e presenta la tretzena temporada del cicle Concert de Tarda al Palau. per RRMC na oferta que reitera la seva doble vocació, no poc difícil d'assolir, de conjuminar dimensió popular amb rigor i substància U RMC 269 musical. En total seran sis concerts, que abastaran el període del 5 de març -sempre en dilluns a les set de la tarda- a 1' 11 de juny. El Cor Jove de l'Orfeó Català, juntament amb l'Orquestra de Cambra Terrassa 48, amb un quadre de joves solistes, oferiran un molt atractiu programa presidit per la Missa en Sol major, "Sant Nicolau" de Haydn precedida per laconeguda Simfonia "dels adéus", sola Ja direcció d'Esteve Na bona. La Locomotora Negra, la formació de jazz estable catalana més representativa -la contemplen trenta-cinc anys d'activitat- , oferirà un concert dedicat a l'expressió més au tèntica del jazz clàssic (EIIington, Armstrong, Basie, Hampton). El jove i brillant pianista José Enrique Bagaría -guanyador d'El Primer Palau i més recentment del Concurs Maria Canals- actuarà en solitari amb un prog¡·a- ma Haydn, Falla, Schumann i Ravel. El simfonisme ve de la mà d'una orquestra jove - la Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida dirigida pel seu titular- i actuarà amb el pianista Albert Guinovart amb el més que rodó Concert núm. 2 de Rakhmàninov, per acabar amb La Ventafocs de Prokófiev. La Principal del Llobregat, una de les cobles que més atenció dedica al concertisme selectiu, oferirà un programa molt exigent amb alguns dels noms històrics de la composició per a cobla, encapçalats per Joaquim Serra, juntament amb Toldrà, Oltra, Bernat, Ros Marbà, Blay i Moraleda. El cicle es clourà amb un recital d 'àries i duos d'òpera a càrrec de la soprano Mabel Ortega, el tenor Jorge de León, el baríton Matteo Suk i el baix )in Seok Lee, amb la Simfònica del Vallès i una batuta de tanta solvència com la d'Uwe Mund. Aquest cicle és promogut per la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música i la Fundació Agrupació Mútua. Concert benèfic de la Fundació Síndrome de Tourette amb el 'Requiem' de Mozart per MARTA TRIAS olfgang Amadeus Mozart ha cridat mo lt l'atenció, no només entre els estud iosos dc la música; la seva personalitat diferent, extrovertida, ratllant sovint el límit que marquen les normes socials (o superant-lo de vegades), ha donat peu a multitud de biografies que el descriuen com una persona maleducada i consentida, poc amiga de les normes i de les convencions socials. Alhora en destaquen el gran sentit de l 'hum ot~ i el lloen com a ànima ins ubstituïble de les festes. També sembla cert que patia obsessions i que li era força difícil dominar-se. Analitzant el seu comportament, hi ha qui afirma que el problema de Mozart no era altre que la síndrome de Tourette. Problema? Si és cert que Mozart tenia síndrome de Tourette, quina influència va tenir la malaltia en la genialitat de les seves composicions? Tot i que no es pot demostrar clínicament, ¿la síndrome podria explicar en bona W 12 108 part la forma particularment transgressora de les obres de Mozart? Segurament, de totes maneres hauria estat un geni, però la síndrome podria haver aportat un tret distintiu al procés creatiu. Però no tots els qui pateixen aquest trastorn són genis de la música. La majoria ha de batallar diàriament per sentir-se part integrant de la societat, que no sempre entén el comportament estrany dels afectats per la síndrome de Tourette. Per als qui no coneixen aquesta malaltia és difícil d'imaginar les repercussions fami liars, escolars i socials que pot arribar a tenir. ¿Qui pensa, quan veu un nen amb tics motors i/o vocals, que aquests tics són símptoma d'un trastorn neurològic? La Fundació Síndrome de Tollt·ette té com a objectiu principa l aconsegu ir la integració social dels afectats i, per poder continuar treballant-hi, organitza un concert benèfic en què el Cor Albada, amb l'Orquestra de Cambra Terrassa 48, els solistes Ana Puche (soprano), Anna Alàs (contralt), David Hernandez (tenor), Marc Pujol (baix), Quim Térmens (concertino), dirigits per Esteve Nabona, interpretaran el Requiem de Mozart el dia 29 de març de 2007 a les 21 h a l'Església de Santa Maria del Pi de Barcelona. Concert benèfic de la Fundació Tourette Cor Albada de l'Agrupació Cor Madrigal. Orquestra de Cambra Terrassa 48 Dir. : Esteve Nabona. Requiem de W. A. Mozart Dia 29 de març de 2007, 21 h, basílica de Santa Maria del Pi ( Barcelona). ® FUNDACIÓ TOURETTE PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA Setanta Setanta vegades set, la metàfora de la generositat i la Lolerància. El dia 2 d'abril, Antoni Ros Marbà fa setanta anys. Un aniversari amb canvi de dígit i acabat en zero convida a mirar pel retrovisor de la vida. per ANTONI BATISTA n aquest cas, el paisatge que s'hi veu és pletòric. La carrera immillorable del compositor, del mestre de mestres i, sobretot, del director d'orquestra. Per fortuna, però, allò que es veu mirant endavant és igualment engrescador. Una trajectòria en la maduresa creativa i un calendari ple de cites artístiques del més alt nivell. El mestre recorda que va fer cinquanta anys al davant d'una bona bullavesa, al port de Marsella, al costat de la Jacqueline. Els setanta els farà amb la Real Filarmonía de Galícia, orquestra de la qual és titular, en plena interpretació del Rèquiem alemany de Brahms, una de les obres que ha inscrit amb lletres de titular al seu repertori. 1-le deixat anotat en un dietari polític una memorable audició d'aquest rèquiem atípic que no és missa de difunts, al Teatro Arriaga, amb la Simfònica de Bilbao. Hi vaig dur el dirigent de l'esquerra abertzale Jon Idígoras, amb un afegitó no insubstancial: era el primer concert simfònic al qual assistia, i va ser l'últim. El va entusiasmar i en acabat vam estar prenent un most amb patxaran amb el mestre i la Jacqueline. Ara, a en Jon ja no li cal escoltar música: és música. Si no, sant Agustí mentia fins i tot quan va deixar de ser un bandarra. Per casualitat -que casual i causal juguin amb les lleh·es no és coincidènciavaig conèixer el mestre Ros Marbà amb motiu d'un altre setantè aniversari, el E de Herbert von Karajan. Una de les celebracions de l'efemèride va ser convidar Ros Marbà a dirigir la seva orquestra, ni més ni menys que la Fi lharmònica de Berlín, al seu famós feu, molt a prop d'allò que en dèiem "el Mur" i que afortunadament se'n va anar a fer punyetes. Gràcies al patrocini de la seva casa de discos, més exactament del seu director, Claudi Martí, vaig poder assistir a aquell concert històric que va suposar un èxit sense precedents. No és un recurs retòric, perquè poques vegades el públic alemany, tan arquetípicament bon connaisseur com gelat, aplaudeix demanant un bis. Va fer-hi Mussorgski, Rakhmàninov i Ravel. Era el 6 d'abril de 1978, Antoni Ros Marbà acabava de fer quaranta-un anys. Els èxits d'Antoni Ros Marbà es compten per concerts. I amb el temps, si els seus triomfs són més grans, la seva música és més gruixuda. Ha entrat realment en l'espai iniciàtic de tt·anscendir els sons, d'anar més enllà dc la matèria i levitar en l'alè dc l'energia. Mahler va temitzar-ho, i Celibidache ho va reblar. Antoni Ros Marbà va aprendre directament d'ellla seva aplicació musical de Ja fenomenologia. Després, en la dinastia artística que inicia Eduard Toldrà, Ros Marbà ensenya a dirigir i estén una nissaga que ha donat grans noms: Mas, Brotons, Colomer, Pons, Martínez Izquierdo, Valdivieso... Musicalment, Catalunya no només exporta cantants d'òpera; també directors d 'orquestra. L'any 1937, a l'Hospitalet, es patia la guerra. Després, els escarransits temps de ptivacions, de poca llum i poca menja. I el descobriment de la música per mitjà d'un avi afeccionat a Ja sarsuela. En una d'aquelles sessions, al Teatre Victòria, el director va agafar aquell marrec de sis o set anys i el va convidar a seguir l'obra al seu costat. Antoni Ros Marbà ho considera la piimera gran revelació. Després, el primer piano, un Casademont en el qual va perpet1-ar l'Àlbum d'Anna Magdalena Bach. I un harmònium a la Parròquia de Sant Jsidrc, amb les misses gregorianes al faristol i els motets d'en Millet i en Nicolau. Les classes de Dotras, de Zamacois, de Poch, de Macià, de Pich ... I de Toldrà, molt singularment perquè aquell era el director, el que Ros Marbà volia ser de gran. es primeres passes pro.fessiona ls van ser en la música popular. Una orquesh·ina a la Festa Major de Sants. L'acompanyant de Lorenzo Gonzalez, Juanito Segarra i Raúl del Castillo, mambo, bolero, txa-txatxà. El Rigat, el Molino. Després l'Esbart Verdaguer... L'any 1963, amb vint-i-sis anys, Antoni Ros Marbà debuta amb l'Orquestra Municipal. Fa un programa inversemblant, quasi impossible: El cant a la terra, l'obertura de Leonora i la Metamorfosi de Hindemith. El mestre començava a créixer. Per molts anys. L 40 Ofo de descompte Els subscriptors de "Revista Musical Catalana" obtindran un 40% de descompte en la compra d'entrades a les taquilles del Palau de la Música Catalana per als concerts dels cicles Concerts Simfònics al Palau. Cambra Coral, Música de Cambra al Petit Palau, Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra, Cobla, Cor i Dansa al Palau, Cicle d'Orgue al Palau i Els Diumenges al Palau, de la temporada 2006-07. Cal presentar el darrer reb ut de la s u bscripci6. 13 ~ Un aniversari exemplar a celebració de l'aniversa1i d'w1a persona acostuma a seguir gairebé sempre el patró següent: una reunió del$ fami liar·s i dels amics de Ja interessada; l'obsequ i de regals diversos, més ostentosos com més rics són els qui l'ofrenen; un berenar o un sopar suculent, per acabar finalment amb una ballaruca sorollosa en una discoteca de moda. Sé que respon als paràmetres sociològics actuals, però personalment ho trobo molt prosaic. En contrast amb això, no fa gaire vaig tenir ocasió d'assistir a la celebració dels cinquanta anys d'una senyora casada i amb fills. Hi va haver també la trobada consuetudinària de familiars i amics; que feren patents l'afecte i l'estimació a la protagonista. Fins aquí, res que sigui digne d'una menció especial, a no ser la discreció en el muntatge de la festa. El que sí fou especial va ser-ne la cloenda. Va consistir en un recital musical integrat per obres de john Ruter, W. A. Mozart i). S. Bach. Totes interpretades per: persones molt pròximes a l' homenatjada. El cli ma que s'hi creà fou el d'una autèntica intimitat espiritual, aquella que solament pot proporcionar la música amb el seu llenguatge inefable. Tot això havia comportat W1a preparació acurada amb la complicitat dels ofertors, que amb el seu art van aconseguir traslladar·-nos a l'ambient que hi deuria haver als concerts celebrats als palaus de la noblesa del segle XVII. i a les reunions anomenades acadèmies de música que foren un referent fms al romanticisme i que vencent el temps aquella festa els havia fet reviure i actualitzar amb els mitjans de què el nostre temps disposa. La presència d'infants i adolescents que també hi van prendre part activa, em reafirmaren que (contra el que els mi~ans de comunicació acostumen a presentar, explicant-nos el seu comportament poc social) aquestes trobades festives amb motiu d'una celebració poden ser un exemple d'alta civilitat, sobre la base de la música i del seu art interpretatiu. Estic segur que l'esforç de les famílies, juntament am b els programes educatius que ofereixen diverses institucions del nostre país, afavorirà que aquestes celebracions tinguin cada cop més un caràcter sota el designi de la presència artística. M'oblidava de dir que en el berenar, hi cantaven els àngels, especialment en la crema amb melindros! L 14 IlO I per PERE ARTÍS La veu, novament protagonista. de la Schubertíada l recital dc la soprano Kate Royal, acompanyada al piano per Roger Vignoles, va obrir el passat 23 de gener la desena edició de la Schubertíada a L' illa Diagona l, que una vegada més promou joventuts Musicals d'Espanya i que se celebra a l'Auditori Winterthur de l'esmentat centre. El cicle es clourà el dia IS de maig, sempre en sessions de dimarts. Una vegada més aquesta manifestació recolza en la veu, que assoleix el protagonisme en quatre dels cinc concerts. Ultra l'esmentat i el que va tenir lloc excepcionalment al Palau -de fet, en el marc del cicle Palau I 00, protagonitzat per Matthias Goerne-, hi actuaran la mezzosoprano catalana Maria Àngels Civit acompanyada pel grup vocal masculí Die Singphoniker i la soprano Olga Pasichnyk acompanyada per la seva germana Natalia, a més de la violoncel· lista Hélènc Latou r, que hi actuarà acompanyada al piano per Martin Surot. L'esmentada Maria Àngels Civit i Die Singphoniker interpretaran un programa amb lieder de Schubert, i temes de Mendelssohn. Haydn i Silcher, per acabar amb l'obra de Dia bell i An den Gott der E Triiume, de "Charakteristschen Síngerzetten". La violoncel·lista Hélène Latour i el pianista Martin Surot oferiran un programa amb obres de Beethoven, Schubert, Penderecki, Debussy i Fauré. Finalment, el programa de les germanes Pasichnyk estarà integrat per lieder de Mozart, Schubert i Mendelssohn, i les obres Die Kinderslube de Mussorgski i quatre de les Cançons de Kurpic de Szymanowski. En conjunt, uns repertoris que tenen l'atractiu de l'originalitat i l'afany de trencar motlles. Encàrrec de la Fundació Autor i l'AEOS a Bernat Vivancos I compositor barceloní Ber-nat Vivancos ha estat un dels onze compositors que ha rebut l'encàrrec de la Fundació Autor i l' Associació Espanyola d'Orquestres Simfòniques (AEOS) per crear obres simfòniques. L'encàrrec a aquest compositor ha estat a proposta de l'OBC. La resta d'encàrrecs han estat per a )uan Cruz Guevara, a proposta de l'Orq uestra Ciutat dc Granada; Manuel Moreno Buendía, a proposta de l'Orquestra de Còrdova; josé García ROéín, a proposta de la Filharmònica de Màlaga; César Camarero, a proposta de la Reial Orquestra Simfònica de Sevilla; Gabriel Ekoreka, a proposta de l'Orquestra Simfònica de Bilbao; )uan Va ra, a proposta de la Reial Filha1monia dc Galícia; Alberto Posadas i Fabiñan Poanisel los, els dos proposats per l'Orquestra i Cor de la Comunitat de Madrid, i jesús Maria Echevarría i }. Vicent Egea, a proposta de l'Orquestra Simfònica de Navarra. La tria va ser feta per una comissió d'experts que presidia pel compositor Claudio Pricto i integrada pels compositors Joan Vives i Eduardo Soutullo, el director d'orquestra josé de Eusebio i el crític musical Alvaro Guibert. E Joan Josep Blay TANGENTS Premi SGAE de composició de sardanes Clàssica i popular E I compositor Joan josep Blay ha aconseguit el Premi SGAE de composició de sardanes, amb la titulada Una pinzellada en blau. Aquest prem i està dotat amb 3.000 eures. Marc Timon i Jaume Cristau van aconseguir sengles accèssits, dota ts amb 900 cures, per Ics sardanes, respectivament, Tiet Ferriol, l'últim rossinyolet i Xamosa Claudia. El jurat estava format per )oan Albert Amargós, Francesc Cassú, Manuel Oltra, Jesús Ventura i Josep Solà, en qualitat dc president, com amembre de la )unta Directiva de l'SGAE. L'acte de lliurament va tenir lloc el dia 12 de novembre al Teatre Metropol de Tarragona i va comptar amb la participació de la Cobla Mediterrània dirigida per Jesús Ventura, que va co- S D'ESQUERRA A DRETA, JAUME CRISTAU, JOAN JOSEP BLAY I MARC TIMON mençar el concert amb la interpretació de l'obra guanyadora de l'edició del 2005, La primera volada del compositor gironí Ultano Gómez. També s'hi van oferir les sardanes guanyadores de l'edició d'enguany. Debut a Basilea del director català Francesc Prat E l jove compositor i director català Francesc Prat acaba de debutar al Teatre dc Basilea dirigint l'òpera de cambra del compositor anglès Stephen Oliver titu lada Maria und der Zauberer, que havia estat estrenada el 1988. El mateix compositor és autor del llibret inspirat en una obra de Thomas Mann datada el 1930. Prat ha treba llat amb I'Ensemble für Neue Musik der Musikakademie Bascl, que és una formac ió dedicada a la interpretació de música contemporània, in tegrada per estudiants de l'Acadèmia de Música i per professionals. Alhora, el Theater Basel és una de les institucions culturals més importants de la ciutat de Basilea i el segon teatre d'òpera més important de Suïssa després de Zuric. Francesc Prat va néixer a Barcelona el 1975, es va formar primer a l'Escolania de Montserrat i posteriOtment aconseguí els premis d'honor d'oboè i contrapunt al Conservatori Superior de Música de Barcelona. Es desplaçà a Suïssa, on aconseguí el Konzertdiplom d'oboè per la Musikhochschule Luzern i es diplomà en composició a la de Basilea; actualment estudia direcció a Zuric. Obres seves han estat estrenades i interpretades en diversos festivals i !,emporades de música, com també en mostres d'art contemporani a Suïssa, Austria, Alemanya i Itàlia. El mes de setembre d'enguany dirigirà l'estrena de l'òpera Rahel und Pauline de Roland Moser en el Festival de Lucerna. El compositor francès Denis Chevallier guanya el27è Premi Mompou ' obra Trois poème de la vie et de la. mort. del ~rancès D~n is Chcval li7r rou la composic ió guanyadora del 27è Premi In te rnaCIOna l Frede nc Mom pou (Concurs de Joves Compositors 2006), dedicat a la forma ció dc veu i piano, i dotat amb 5.000 euros. El jurat, format per Narcís Bonet, David del Puerto, Manuel García Morantc, Domènec Gonzalez de la Rubia, Martin MataJon i Miquel Bada I, també va atorgar dues mencions honorífiques, una a l'obra To a new counlry del britànic límothy Watts, i l'altra a l'obra So/ea Montoya del nord-americà Nicholas L. Qosqadi. El Premi Mompou també inclou l'estrena de l'obra i l'edició dc la partitura. L om uns provincians. Si bé és explicable que en el barroc i el classicisme els genis de la composició - Bach, 1-layd n, Mozart- enfosquissin els apreciables músics que per ací teníem, aquest abocar-nos al que ve de fora quasi oblidant el que tenim denota inseguretat en la vàlua pròpia, pensar que tot el de fora és més bo. J això val tant per a afeccionats a la música clàssica com a les formes modernes envaïdes per l'anglès, la llengua de l'imperi, a la qual els súbdits, lliurats d'antuvi, sucumbeixen. Admirem el renaixement nacionalista de molts països i Grieg, Smétana, Dvorak, Rirnski són venerats. Un disc d'Harmonia Mundi titulat L'éveil musical des Nations considerava músiques que desvetllaven els nacionalismes respectius. les Rapsòdies hongareses de Liszt, el quartet Voces intimae de Sibelius. la Simfonia núm. 5 de Txaikovski. els Quadres d'una exposició de Mussorgski, la Simfonia en !?e menor del belga César Franck, L'Arlessien e de Bizet i la Simfonia núm. 3 de Saint-Sacns. De per aquí esmentava l'Astúrias(!) d' Isaac Albéniz. Com a màxim se'ls contraposa, com hem vist, i més aviat per les seves obres espanyoles, a Granados i Albéniz. En la segona fornada nacionalista passa el mateix: Vaughan Williams, Falla, Kodaly, Villa-Lobos, Gershwin i Walton només tenen un petita resposta en les músiq ues espanyoles de Rodrigo o Vives. Mentre que Morera, el que canta el poble -qui no sap La santa espina, L'empordà o La sardana de les monges?-, resta bandejat. Totes aquestes reflexions em venien d'Ull concert deliciós programat per la JONC. Una segona part amb les Impressions camperoles de Joaquim Serra, fragments de Les soirées de Barcelone de Robert Gerhard i dos fragments de la Suite empordanesa de Gan-eta podien satisfer l'auditori més exigent i en canvi les nostres primeres formacions no s'hi atreviran mai, malgrat que hagin fet una bona tasca gravant amb orquestra sardanes de Joaquim i josep Sen-a, Toldrà, Garreta, Morera, Borgunyó, Casals i Pep Vent ura. O també obres orquestrals de Garreta, Manén, Serra i Ricard LanlO· te. Tot de la mà de Salvador Brotons. Tampoc la TONC, amatent a la formació dels seus joves músics mitjançant el repertori clàssic, em sembla recordar que no s'hi havia atrevit en les seves 11·enta-tres 11·obades anteriors, fins que ara, amb Edmon Colomer, han gosat. per JORDI MALUQUER RMC 269 15 111 DEL SEU AFFM. COBLA Sr. Lluís Pasqual, en l'avinentesa d'un pregó del Concurs Viñas xop de saviesa Benvolgut amic, ~e 269 ja fa molts anys que ens coneixem, exactament els trenta que configuren la part més substanciosa de Ja seva briJiantíssima trajectòria artística; porto moltes realitzacions seves vistes i sobretot disfrulades, i unes quantes trobades de tall professional de diversa índole. Ara un acte específic m'ha permès un retrobament, fel per a mi sempre gratificant. "I en aquesta figura, la del compositor, és on radica el fet diferencial entre el teatre i la lírica, entre dirigir teatre i dirigir òpera. jo puc fer Les alegres comares de Wmdsor ambientat al Carib [... 1, però si he de muntar el Falstaff de Verdi he de saber que Verdi va escriure nota rere nota, amb una extraordinària i precisa minuciositat no només els estats emocionals dels personatges, sinó també els seus desplaçaments per l'escenari, que condicionen fins i tot/es mides del decorat. [...] Aquesta diferència és, de fet, la mateixa que existeix en una sala dedicada al teatre de prosa i una sala dedicada al teatre líric. Totes dues s'assemblen molt[...] però amb una diferència essencial; entre l'espectador i l'escenari hi ha una faixa que filtra i tenyeix tols els sentiments o les energies que van de l'escenari a la sala i de la sala a l'escenari constantment durant una representació: la faixa que ocupa el fossat de l'orquestra, la música. és aquest filtre, que amb la seva articulació matemàtica ens canvia la respiració i ens posa en un altre ritme, en el de les seves pròpies regles. " f••. j "Per això, i encara que aquesta posició no sigui sempre compartida pels meus col·legues, penso que el lloc veritable del director d'escena en la lírica és la de traductor -assistent del compositor-, cadascú amb la seva estètica i amb la seva oïda, naturalment. Amb el que acabo de dir semblaria que estic tirant pedres contra el meu terrat, perquè el treball escènic passaria a tenir un pes secundari, i per tant, prescindible. No, en absolut. Sóc i seré el primer a defensar que la lírica, l'òpera en aquest cas, no és només un fet musical, sinó per sobre de tot dramàtic. [... j El teatre està més arrelat a la vida i aconsegueix de vegades ser una metàfora de la vida. La música genera la seva pròpia vida i necessita només intèrprets que la facin viure. El director d'escena en serà un d'ells, un intèrpret més, mai l'intèrpret." Aquestes paraules tan sàvies les va pronunciar vostè en el marc noble del Saló de Cent de l'Ajuntament de Barcelona el dissabte 13 de gener, com a pregó del 44è Concurs Francesc Viñas. Saviesa que li va ser agraïda pels assistents amb una de les mostres més explícites de complaença que he viscut en els força anys que he presencial l'acte. Són paraules que a més s'identifiquen de manera exacta amb la seva trajectòria i amb un ideari aJ qual ha estat sempre fidel. ja fa temps que li vaig sentir a dir amb tota convicció que a l'hora de preparar la dramatúrgia d'una òpera, el que posava en primer te1me era la música. 1 en un registre no ben exacte, però en una tessitura molt propera, encara no fa un any, en una brevíssima conversa em va confirmar que, per descomptat, en tot muntatge sempre cercava servir l'obra, no servir-se d'ella per al seu lluïment personal-com fan alguns col·legues primadors excloents del seu ego-, hi afegeixo jo pel meu compte. En realitat, aquest és un "ser o no ser" que configura un debat moll viu, molt polèmic també, al bell mig del qual els seus arguments esdevenen elixirs d'una reconfortant capacitat clarificadora. Per tot això, i per molt més, permeti que en nom propi i crec que també en el de molts afeccionats al teatre i a l'òpera, li expressi el meu més identificat agraïment. Nacionalismes, o localismes universals a relativament poc que denominem com a "nacionalistes" els corrents musicals que (pretesament) s'identificaven amb cultures concretes, tot i que el cert és que no és una cosa nova. Les músiques creades amb anterioritat potser no s'identificaven amb països (o nacionalitats) concrets, però sí que es vinculaven amb àrees culturals clarament definides. A Bach i Beethoven no els identifiquem amb el nacionalisme musical, però no podem vincular la seva obra amb un espai fora d'Europa. I és que a una zona li pot ser propi un so de Ja mateixa manera que també li pot ser inherent una olor, una llum o un color, tot plegat amb independència de la bandera que onegi al seu costat i encara que canvïi en el transcurs dels anys. Com que econòmicament parlant de tot se'n pot treure suc, l'explosió del turisme ha ressaltat alguns d'aquests nacionalismes. Montpamasse està estretament vinculada al so d'un acordió, i passejant per Salzburg podrem sentir l'obra completa de Mozart. El paradigma és Venècia, on a cada carrer s'anuncia un concert vivaldià en què les "quatres estacions" no poden faltar, ni que sigui en Ja propina. Vivaldi i Mozart tampoc no s'identifiquen amb el nacionalisme artístic, però el tractament representatiu que se'ls atorga és aquest, tot i el caràcter universal del seu llegat. Recentment, Salvador Mas manifestava que calia despullar la cobla de "deliris ètnics i afrontar-la con un fet cultural". S'hi podria afegir: "de qualitat artística inqüestionable". És cert que la cobla i la sardana tenen penjat un sam benet de música nacionalista en el sentit pamfletari de la paraula que, de la mateixa manera que durant el franquisme li va fer de vela, durant la democràcia li ha fet d'àncora. Que els membres d'una cobla s'asseguin sobre una bandera feta coixí és un fet relativament freqüent (no gaire respectuós amb la identitat) que evidencia la funció reivindicativa (més que nacionalista) que es va assignar a la cobla i a la sardana en el passat i de la qual no s'han desempaUegat. No som més catalans per sentir més sardanes, de Ja mateixa manera que no som més argentins o austríacs per ballar un tango o un vals, però no hi ha dubte que el so de la cobla està estretament vinculat amb una àrea concreta. Curiosament, Ja vinculació nacionalista amb el vals és gairebé inexistent, mentre que la vinculació nacionalista li ha estat molt més profitosa al tango que a la sardana. Paradoxes d'aquest país nostre que no l'és del tot i que té el costum d'avergonyir-se del que li és propi. La música de cobla no és ni millor ni pitjor pel fet de ser d'aquí, però per les seves qualitats artístiques ha de tenir una presència pública molt més evident a tots els nivells. Per mèrits inequívocament artístics, és un localisme cultural (per si sol, clarament nacionalista) de projecció universal indubtable. F Del seu affm. 16 112 Jaume Comellas per JOSEP PASQUAL Concert monogràfic dedicat a ARS SUBTILIOR Benet Casablancas ¿Tocats de mort? E F I IO de març té lloc al recentment rehabilitat Teatre Principal de Sabadell un concert monogràfic amb obres de Benet Casablancas a càrrec del grup Modus Novus (integrat per membres de l'Orquestra de RTVE) i amb direcció del català Santi Serrate. El programa inclou les obres Celebració, Petita música nocturna, New Epigrams i les Set escenes de Hamlet, amb l'actor Jordi Bosh actuant com a recitador. Aquest concert (reposició del celebrat a Madrid l'any passat), s'escau amb motiu del cinquantè aniversari del compositor sabadellenc. D'a ltra banda, el passat febrer s'estrenà a l'Auditori de Madrid la darrera obra per a orquestra de Casablancas (encàrrec de l'O NE), Alter Klang. Impromptu per a gran orquestra, sota la direcció de Josep Pons. També és previst l'enregistrament de dos nous discos monogràfics: l'un de l'OSC i Ofèlia Sala i l'altre per Barcelona 2 16. Conveni de patrocini del Festival de Jazz de Terrassa A l' Ajuntament de Terrassa s'ha signat un acord de patrocini del Festival de Jazz de Terrassa amb una durada que inclou les tres pròximes edicions, fins al 2009. L'acord ha estat subscrit pel mateix Ajuntament terrassenc, l'entitat organitzadora del Festival-Amics de les Arts- i les empreses i institucions locals Copcisa, Caixa Terrassa i Fundació Mina d'Aigües de Terrassa, representades pels seus màxims dirigents. Copcisa i Caixa de Terrassa hi aportaran 30.000 euros cadascuna i la Fundació Mina d'Aigües de Terrassa 11.000 euros. A més, Copcisa subvencionarà amb 25.000 eu ros la Big Band jazz Terrassa, i Caixa de Terrassa col·laborarà amb 30.000 euros en la programació de la temporada estable de la Nova jazz Cava, i també cedirà l'espai del seu Centre Cultural per a tres concerts del Festival i en gestionarà la venda de localitats per mitjà de la seva xarxa. Copcisa col·labora amb el Festival de jazz des de l'any 2000 i Mina d'Aigües de Terrassa ho fa des del 198 7. Lessopranoslsabel~onari ~aribel Ortega al ~onegal es actuacions de les sopranos Isabel Monar i Maribel Ortega constitueixen els al-licients més destacats del cicle de primavera que té lloc al Monegal -Sant Llorenç de Morunys. La primera hi actuarà acompanyada al piano per Mac McCiure i la segona per Ricardo Estrada. Un tercer concert també es basarà en la lírica, amb l'actuació en un recital d'àries i cors d'òpera a cura de l'Òpera de Cambra de Sant Cugat del Vallès. La veu, en l'accepció jazzística, així mateix hi adquireix un protagonisme cabdal amb l'actuació de Canne Canela -un gran referent del jazz vocal català-, acompanyada al piano per un altre nom cabdal del gènere a casa nostra, Lluís Vidal. El duo format per Marina Rodríguez i joan josep Gutiérrez hi portaran el piano clàssic, i completarà la proposta en el daner concert-el dia 12 de maig- l'actuació del duo format per Lezluye Berrio, piano, i Patrícia Martínez. vi0lí. L ~ Corrigenda n el número 267, RMC de gener 2007, en l'entrevista a Sebastian Weigk s'indica dues vegades -en la introducció en la primera pregunta- que ocuE pa el lloc de director artístic del Gran Teatre del Liceu, quan en realitat n'és I "'I rank Peter Zimmennann, un dels violinistes actuals més reputats, diu que. tal com van les coses, la música clàssica desapareixerà en qüestió de deu o quinze anys i que a pattir d'aleshores només es podrà escoltar música en viu als museus. Paraules inquietants, so· brctot venint d'un músic d'opinions ponderades, que mai no ha dit una paraula fora de lloc i la joventut del qual (té poc més de quaranta anys) sembla que hauria de propiciar visions més esperançades i il·lusionadores. Però la veritat és que aquesta no és l'única premonició apocalíptica que s'ha senti t darrerament respecte del futur i la pervivència de la música clàssica en general i de l'òpera en concret. juan Angel Vela del Campo escrivia al diari "El País" que el públic d'òpera "ha envellit ·· i que notava "escassa afició a l'òpera entre joves i nens··. La Cambra de Comerç de Salzburg ba radiograliat el públic del seu prestigiós Festival i ha detectat, no sense esgarrifança, que la mi~ana d'edat és superior als seixanta anys i que. en l'última dècada, hi ha una significativa absència de gent jove. De fet, la Fundació Autor de l'SGAE, en coHaboració amb el Ministeri de Cultura, va fer, ra tres anys. una enquesta sobre els hàbits i les pràctiques culturals que reflecteix xifres similars: el87,4% dels catalans no havia assistit mai a un concert de clàssica; l'òpera registrava audiències encara més baixes: només un 4,4% de la població hi assisteix regulatment, mentre que a\90,7% no li interessa gens aq uest gènere. ¿Ens hem d'espantar? Què estem fent malament? Òbviament. hi ba molts aspectes que cal millorar: el més castigat i urgent, al meu parer, és l'educació musical, que continua rebent un tracte miserable i marginal, relegada a les catacumbes de l'ensenyament. Però ¿quan l'ò· pera ha estat un espectacle de masses? ¿I des de qua n el púbUc jove ha tingut presència significativa a les sales de concerts? Quin problema hi ha que la mitjana d'edat sigui de sei· xanta anys? (i que, com deia un company cronista, la platea del Palau sigui "un mar de caps blancs"!). Si la piràmide de població continua invertint el seu creixement, els que han de patir per una futura manca de seguidors són el pop i el rock! L"espectre de població d'edat ma· dura (públic potencial de clàssica, cada vegada més format, amb més recursos i millors con· dicions en tots els sentits) anirà creixent i continuarà omplint les sales. I pel que fa a l'absència de jovent entre el públic clàssic, aquí en teniu una anàlisi d'estar per casa però curiosa i que cal tenir en compte: Miguel Angel Tapia, responsable de programació de l'Auditori de Saragossa, explicava la manca de joves als concerts dient que '·cada edad tiene sus mo· mentos y quizós la juventud no es momento para la música clósica en directo. de igual modo que un joven, por motivos económicos y de paladar, no estó preparado para corner en el restauran te de Ferran Adrià". l afegia: "Pienso que si en la infancia se ha dejado plantada la semilla, cuando adquieran madurez suficiente I(Jndremos un éxito con el/os.,. I tomem al te· ma de la ·'llavor" i de com despertar el respecte, l'amor i l'afició per la música. En qualsevol cas, ni tan sols mesures tan ridícules com exigir vestit i corbata per veure òpera a La Scala de Milà esmorteirà l'afició per la música. RMC 269 i el director musical. per XAVIER CHAVARRIA 17 113 PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT n un mes marcat, en el CAMP DE LA LÍRICA, pel protagonisme dc la dramatúrgia que li és aplicada, s'hi para una atenció particular en fotma dc reflexions des dc dintre -un creador- i des de fora -un crític. En un altre ordre de coses, la reflexió es trasllada a les fotmes, bones o discutibles. d'usar els recu rsos de tothom en el camp de la CULTURA MUSICAL, entesa d'una manera oberta. En un moment en què aquest tema està ofeti nt realitats colpidores. aquesta reflexió, molt raonada, resulta molt útil. I reflexió per refl exió, la d'una figura tan imP.ortant com MONTSERRAT CABALLÉ, que en la fase fina l de la seva trajectòria mostra la seva profunda estimació per L'ART MUSICAL. Una altra figura, en un tCtTcny diferent, UTE LEMPER, mostra com l'art mai no és innocu, mai no pol restar al marge dels avatars dc la història. començant per la present. ART I COMPROMÍS PERSONAL es mariden d'una manera irrenunciable. E RMC 269 18 1/4 «Què vol dir RESPECTE ALS AUTORS? Mimetisme de les didascàlies dels llibrets? Llavors llencem a les escombraries el 99% de les produccions. O no és més respectuós REVIURE DE FORMA CREATIVA IINTEL·LIGENT aq uests clàssics perquè ens parlin de nosaltres? 1.. . 1 El cas lanul· lació a La Scala de Milà del muntatge Candide per una escena concreta en què apareixen mandataris internacionals molt destacats) h11 posat en evidència els RISCOS DE LES COPRODUCCIONS, que, per raons de costos, dominen en l'òpera actual. Quan diversos teatres signen un acord, ¿saben com serà el muntatge, fan seguiment del procés creatiu? Sempre hi ha lloc per a casos mistetiosos, COM EL WOZZECK VERSIÓ BIEITO, del qual es van despenjar Houston, Rig~ i Hannover, i VAN QUEDAR NOMES EL LICEU I EL REAL, on va aterrar el divendres. Si al tripartit li faltava cultura de coalició, a d'altres potser ELS MANCA CULTURA DE COPRODUCCIÓ.» Xavier Cester. Avui, 14 de gener de 2007. «Simplement hi ha gent que, perquè no reconeix la "SEVA" OBRA, PENSA QUE NO ÉS EN ABSOLUT LA MATEIXA OBRA. Confonen la fo rma en què trad icionalment s'ha presentat una obra amb l'obra en si. f... ] Aquesta associació entre la POLITICA I EL DESTÍ DE LES PER SONES és una constant en els grans compositors. El teatre és un espectacle que commou la gent, ajuda a acabar amb l'apatia i IMPARTEIX CONEIXEMENTS SOBRE POLÍTI CA, no entesa com un factor abstracte. sinó com allò que afecta directament l'individu. Això és el que vull que quedi clar en el meu teatre.» Peter Konwitschny, entrevistat per Peter Blaha. Programa de mà de les representacions de Don Car/os al Cran Teatre del Liceu. «MILES DE MILLONES proycctados e in vertides en faraón icas construcciones de teatros y auditorios, en pretenciosos inten tos de quemar eta pas, no se sa be muy bien de qué. TANTO Dl NERO mc hace pensar en la CANTIDAD INGENTE DE BECAS Y DE BOLSAS DE ESTUDIO de las que podtían disponer estudiantes que sufren en su piel el déficit educativa de nuestro país: [... ] LO QUE IMPORT A ES EN QUE SE INVIERTE ESE DINERO. En nombre dc una concepción puramente espectacular de la cultura sc estan gastando enotmes cantidades de dinero pública en cosas que nada tienen que ver con LO QUE NECESITAMOS CON MAS URGENCIA: UNA AUTÉNTICA REFORMA DE LA ENSEÑANZA PRACTICAMENTE EN TODOS LOS CAMPOS. Por supuesto que no soy tan lerd9 como para no entender que DETRAS DE ESTAS FARAÓNICAS REALIZACIONES hay orra cosa y son los desmcdiclos bcnc(Ïcios dc las empresas constructoras que pa recon HABER TOMADO EL PAÍS POR ASAL TO y andar a su antojo por todas partes.» Javier Alfaya. Revista "Scherzo". gener de 2007. «NECESITO LA MÚSICA PARA SENTI RME VIVA y, aunque a mi edad la mayoría de mis colegas ya han abandonada su carrera, NO PIENSO RETIRARME MIENTRAS PUEDA CANTAR SIN ENGAÑARME AMÍ MISMA. [ ...1 haccr una ca rrera larga depende de la técnica, la voz, la salud y las ganas que se tengan de salir adelante. NO PIENSO ENGAÑAR A NADIE, Y MUCHO MENOS A Mf MI SMA, HA- CIEN DO IMPOSIBLES, por eso ni se me OCUlTe cantar obras que no son adecuadas para mí, pero puedo seguir mi carrera escogiendo el repertorio adecuado.» Montserrat Caballé. "El País", 12 de gener de 2007. «El REPERTORI DE WEILL forma part de les meves arrels artístiques més primitives. Sempre m'ha acompanyat i he après tot el que sé gràcies a ell. De fet, LES CANÇONS I LES OBRES DE WEILL HAN ESTAT FONAMENTALS PER CREAR EL MEU ESTIL PROPI i ajudar-me en la interpretació en els inicis de la meva carrera. Representa una època de Ja història en què tothom es feia moltes preguntes, i KURT WEILL ERA UN FIDEL MIRALL DEL QUE PASSAVA A LA SOCIETAT. En aquest sentit, i després de, tots aquests anys, LA MEVA MISSIO SEGUEIX SENT LA D'APROPAR A LES GENERACIONS MÉS JOVES EL SEU LLEGAT I EL SEU REPERTORI. I veient la gent que ve als meus espectacles, puc dir que ho estic aconseguint. [...] Sí, no hi ha dubtes [que hi ha paral·lelismes entre el món de Weill i el que es viu ara als Estats Units]. El llegat del cabaret berlinès i també de Kurt Weill tenia UN COMPONENT POlÍTIC AVANÇAT AL SEU TEMPS, MOLT COMPROMÈS AMB TOT EL QUE TENIA A VEURE AMB LA LLIBERTAT D' EXPRESSIÓ, amb la sexualitat, amb les relacions humanes, amb la religió. Els EST ATS UNITS JA FA ANYS QUE VIUEN EN UNA CULTURA DE LA REPRESSIÓ MOLT EXPlÍCITA I CONTUNDENT, i la sensació de no saber amb claredat què està passant és molt més acusada ara que fa seixant,a o setanta anys [...] VIVIM EN UN MON D'OMBRES, la veti tat és que tot és molt complicat i de vegades fa massa por plantejar-s'ho d'una manera seriosa. El fet que S'ENVAEIXIN PAÏSOS I TERRITORIS SENSE TAN SOLS JUSTIFICAR-HO ja em sembla terrible en si mateix, però a tot això s'afegeix que EN CAP MOMENT ACONSEGUIM SABER ELS MOTIUS DE LES COSES QUE PASSEN AL MÓN des d'un punt de vista polític i religiós.» Ute Lemper, entrevistada per David Broc. "Avui", 25 de gener de 2007. PANORAMA A PROPÒSIT DE ... Debut recent a la Konzerthaus de Viena María Espada La soprano extremenya María Espada, gairebé una habitual dels escenaris barcelonins, va debutar el passat m.es de febrer en una de les grans sales de concerts del món: la Konzerthaus de Viena. Tot un premi, sens duble, a una carrera desplegada amb voluntat, paciènda i bona feina. I per , ALBERT TORRENS .Què ha s uposat per a vostè el debut a la Ko nzerthaus de Viena? En quin momen t de la carrera li ha arribat i què n'espera? -Canta r en sales importants suposa un prem i a l'esforç de molts a nys . Aquest debu t m'arriba en un moment de maduresa professional i espero que s uposi un impuls perquè la meva presència en aquest tipus de sales comenci a ser més freqüent. -Es diferencia de moltes col·legues de professió, si més no al nostre país, per la seva especialitució en el gènere oratori. A què respon aquesta elecció? -En realitat, treballo tots els gèneres i música de totes les èpoques, tot i que és cert que sóc assídua en les progt·amacions d'oratori. Des de molt jove, quan encara estudiava, em vaig sentir molt atreta per l'oratori i ellied. Hi ha obres tan increïbles ... El repertori és fantàstic! Però també faig òpera, encara que sigui específicament. Amb ellied, a Espanya, no hi ha gaire possibi litats. M'encantaria fer-nc més, però el me rcat no és gaire ampli i això cm fa molta pena. -Quina opinió li mereix la crítica? ¿Troba injust jutjar un intèrpret per una actuació determinada? ¿ L'afecta aUò que diuen de vostè? -Penso que la crítica és una opinió més que sumo a la dels amics i músics que em són propers i, per descomptat, a la meva pròpia, que li asseguro que E L SEU CUlUÚCULUM RECULL. EL TREBALL FET AL COSTAT D'UNA QUANTITAT CONSIDERABLE DE GRANS NOMS DE LA MÚSICA, SI TENIM E COMPTE QUE VA COMENÇAR LA SEVA ACTIVITAT COM A SOLISTA ARAFADEU ANYS. 0 E LA CONVERSA AMB l\llARÍA ESPADA, SE N'OBTÉ LA IMPRESSIÓ QUE LA SEVA ÉS UNA CARRERA BEN PRO- ~e G~A,DESENVO­ LUPADA SENSE P RESSES, AMB OBJECTIUS CLARS I , S OBRETOT, AMB UN BON TREBALL DE LA VEU COM A MITJÀ PER ARRl.BA.R-Hl. POTSEl'\ PEl'\ AIXÒ, TAMBÉ HUMANAMENT DESPRÈN UNA PROXIMITAT 1 SENZILLESA QUE, EN AQUESTA PROFESSIÓ, NO SEMPRE ÉS A L'ORDRE DEL DIA. sempre és la més dura. El nostre nivell en concert fluctua, evidentment, depenent de les circumstàncies, però crec que el bon intèrpret ha d'aconseguir que el seu pitjor concert estigui sempre dins de la correcció. Si més no, aquest és el meu repte. Un dia dolent el pot tenir qualsevol, però és la trajectòria la que ens col·loca al lloc adequat. En ge· neral, estic d'acord amb el que es diu de mi en les crítiques i no me'n puc queixar. Però no arribo mai a deplimirme per una mala crítica ni a salta r dc felicitat per una de bona. -El seu calendari està farcit d'actuacions amb més d' un any d'antelació. Com es viu un ritme dc treball tan intens i alhora variable? ¿És possible conciliar-lo amb una vida familiar sana? -El que més em cansa de la meva feina són els viatges i ser sempre en hotels. Això, a vegades, resulta molt dur. El fet que sigui incert, de moment. ho 269 porto bé. Fa uns anys que no em falta feina i cada cop em truquen amb més antelació. l dóna força tranquil·litat te· nir assegurada la feina dels dos propers anys. Pel que fa a la vida familiar, la veig molt complicada si es tenen fills. Com que no és el meu cas, la porto realment bé. -Parli' ns dels seus propers projec· tes. Qujn li ra una il·lusió especial? -Em va fer molta il·lusió l'última col·laboració, el mes passat, amb l'O BC a Barcelona, ja que els meus inicis van ser en aquesta ciutat. Dels compromisos futurs, en destacaria un concert a Sevilla amb I'Orquesta Barroca de Sevil la amb Christophe Coin, uns altres a Itàlia amb l'Orquestra Barroca de Venècia dirigits per Andrea Marcon, una gira per Irlanda amb el grup Atmoniosi Concerti i Iuan Carlos Ri vera i un concert a l'Auditoria Nacional de Madrid amb el cor i l'orquestra de la comunitat dirigits per Helmuth Rilling. 19 115 En trànsit cap a allò sobrenatural TEMPORADA OBC. Ewa Podies. contralt. Dir.: Ernest Martínez·lz· quierdo. Saariaho, Skriabin, Sibelius, Mussorgski. l 'AUDITORI. 19 DE GENER DE 2007. per Mercedes Conde Pons ensc cap mena de dubte, el concert del tercer cap de setmana de gener va ser el més interessant, el més compacte, el més <~ t ra ctiu dels que portem de temporada dc I'OBC. La presència d'Ewa Podies era motiu sobrat perquè la Sala simfònica de l'Auditori s'omp lís de gom a gom lots tres dics i aplaudís amb fervor el sempre enigmàtic art de la contralt polonesa. Però si d'aquest èxit, molta gent ja n'estava convençut, dc ben segur que la gran majoria desconeixia la també enigmàtica música d'una altra dona, la compositora lïnesa Kaija Saariaho, que va assolir un gran èxit amb la seva darrera peça simfònica Orion. Aparentment. el programa S presentava dos compositors finesos -Kaija Saariaho i Jean Sibelius- contraposats a dos russos - Aieksandr Skriabin i Modest Mussorgski-, tot proposant de desxifrar les semblances i diferències que el veïnatge geogràfic provoca en el personal estil musical de cada compositor. Més en profunditat, cada obra es va descobrir a l'oient en la multiplicitat de transparents fils que les lliguen entre si, tot dibuixant un retrat profund dc l'ànima humana que amaga -mitjançant elrecon·cgut cultural de cada poble- una universal preocupació per la mot1: pel trànsit que deslliga l'home de la seva naturalesa tetTenal. Aixi, Oríon -obra simfònica per a gran orquestra es- trenada el 2002 a Clevelands'acosta a la mort des de la perspectiva mitològica de l'heroi grec Orion, que en morir va ser transformat en constcl·lació, desplegant musicalment tot un seguit de recursos sonors magistrals sempre diàfans, d'elevacions oníriques i misterioses contrastades, amb d'altres de gran repòs. Des de les exaltacions celestials en què Saariaho va col·locar el públic, Skriabin va ser l'enca rregat -amb el Poema de l'èxtasi, o Quarta Simfonia- de transformar aq uest èxtasi gairebé místic en quelcom profundament sensual, epidèrmic, que en els seus límits també apropa a la desvinculació entre ànima i cos. Ja en la segona part. Tapiola -darrera obra simfònica de Sibelius- redirigí els cors cap als recòndits paranys misteriosos dels boscos finesos, aquells on realitat i fantasia confon l'ànima humana, posant-los en disposició per a les Cançons i danses de la mort de Mussorgski, en orquestració de Xostakóvitx: quatre diàlegs de la mo1t amb éssers humans espaordits per la seva presència inexorable i enigmàtica. La veu dc sonoritats and rògines -i per aquest motiu misteriosa- de la conh·alt Ewa Podies, juntament amb l'encís d'una interpretació viscuda i generosa, van dm al clímax un públic que va saber agrair-l'hi, fet que ella va tornar amb la interpretació d'un ària de l'A· leksandr Nevski de Prokófiev, commovedora fms a la dissolució. No cal obviar que una gran part del mèrit recau en una OBC més encertada en la primera prut que en la segona i un Ernest MaJtínez-fz. quierdo a qui cal agrair l'exquisit criteri programàtic i una fetma direcció. RM-C z6g Veus femenines en estat pur CIClE CAMBRA CORAL Cor de Cambra del Palau de la Música Ca· talana. Magdalena Barrera, arpa. Dir.: Jordi Casas. Schubert, Poulenc, Thomas, Janacek, Britten. PETIT PALAU. 25 DE GENER DE 2007. per Xavier Chavarria E 20 116 l segon concert del cicle Cambra Coral va ser una oportunitat excellent per constatar restat de fom1a dc Ics veus femenjnes del Cor dc Cambra. Ditigides per Jordi Casas, van oferir un repertori per a veus blanques variat quant a estils, consistent i d'una dificultat considerable que posa a prova aspectes vocals, tímbrics i de treball col·lectiu. Un programa ambiciós que permetia el lluïment dc les veus, però que també en podia posar en evidència els punts lcblcs i Ics mancances. La quinzena de veus femenines que integren actualment el Cor dc Cambra són veus robustes, madures, de timbre brillant i tomassolat, i tècnicament sòlides. La majoria d'aquestes veus està dotada d'una fo11a personalitat, de vocació solística, fet que si bé enriqueix el resultat sonor, sovint provoca una certa dispersió tímb1ica que, afegida a l'ocasional abús del vibrat, no afavoreix la justesa d'afinació ni l'homogeneïtat sonora. Però en aquest concert, aquesta integració es va assolir en bona prut de les obres interpretades. El Salm 23, Gott ist meín 1-/irt de Schubert, que va obrir el concert, va sonar subtil i delicat, amb un exquisit equilibri de veus. La diàfana transparència dels cinc fragments que integren les Petites voix de Francis Poulenc, a cappella, ens va mostrar una magnífica corda de mezzos, ben empastada i homogènia, i també la qualitat vocal de la tercera veu, amb unes contralts de so vellutat i molsut però perfectament impostat. Lleus indeci- sions en alguns salts intervàlics no van deslluir el bon treball rítmic i la intensitat general que va tenyir la interpretació d'aquesta obra. No van semblar tan dominades ni segures les Tres cançons de Ilradcansky de Janacck, música de regust eslau i harmonies compromeses que, afegides a la dHicultat de l'idioma, van provocar alguns punts febles d'afinació i poca convicció en el fraseig. La soprano Anne McM llan, solista en les dues últimes cançons, va exhibir més precisió, seguretat i una veu atractiva i versàtil. L'obra que cloïa el concert, A Ceremony o[Carols de Btitten, va restablir el bon nivell inicial i ens va permetre tastar en tot l'esplendor la qualitat i les possibilitats d'aquestes veus femenines, en una versió vibrant, plena de força i amb moments de gran intensitat i tendresa (especialment remarca bles els solos de la mezzo Montserrat Trias). I aq uest concert va tenir una altra protagonista molt destacada i que seria injust oblidar: l'arpista Magdalena Barrera, que amb el seu impecable acompanyament va fer créixer les veus i va donar un espe1it molt especial a totes les peces que va tocar. 'Hooliganisme' operístic a redós de 'Don Carlos' DON CARLOS de Giuseppe Verdi. llibret: Joseph Méry i Camille du Lode. Adrianne Pieczonka. Sonia Ganassi. Giacomo Prestia. Franco Farina. Carlos Alvarez. Erik Halfvarson. Dan Paul Dumitrescu. Ana Nebot. Eliana Bayón. Stanislas Arrciez. Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Direcció d'escena: Peter Konwitschny. Director musical: Maurizio Benini. ~----------------------- UCEU. 27 DE GENER DE 2007. per Jaume Comellas la tempesta an unciada es va produir. El Liceu va viure amb l'estrena de la versió original francesa de Don Car/os, un d'aquells escàndols dimensionats que de tant en tant es congrien sempre per les mateixes raons: la disconformitat sorollosa amb una dramatúrgia. Històricament s'ha produït un canvi en el desti d'aquest ti pus de capteniments, abans circumscrits de manera gairebé unívoca a actuacions decebedores dels divos dc torn, que per definició eren els cantants. No sé si la cosa té una mica o molt a veure amb el perceptible trasllat de l'esmentada condició divística als dramaturgs. Ho deixo a tall d'interrogant. d'altra banda molt obert a un àmbit de consideracions ple d'interès. En tot cas, m'apresso a afi rmar que en aq uesta oport uni ta t la resposta contestatària -terme que aq uí perd radicalment la connotació progressista habitual- tenia molt més de partit pris que de conseqüència en el que vam veure, i sobretot disfru tar, en la creativa i potent proposta de Konwitschny. I això no vol dir l que hi donem un aval sense reserves. Emprar el terme "hooliganisme" pot semblar exagerat, però només fins a un cert punt, sobretot quan hi havia una manifesta predisposició -no és natural sortir de casa amb un xiulet a la butxaca del vestit endiumenjati sobretot excés i desmesura fin s al límit de pertorbar el desenvolupament normal de la representació. Els esforços del bon Stanislas Amíez -en el paper d'herald-, amb el diapasó a l'orella per 81Tencar el seu cant a pèl davant la comitiva reial palplantada al bell mig del passadís de platea ho explica tot. I si la protesta és un acte lícit i fms i tot pot resultar saludable, aquesta no es pot produir mai fora del seu lloc i moment, que és a la fi de cada part de la representació. I de passada una observació. ¿Calia posar fora d'abonament aquest títol, amb tot el que això predisposa a aquest tipus de reaccions? Sigui com sigui, Don Carlos ha estat un dels espectacles operístics més impactants i rotunds que s'hagin ofert al Liceu les darreres temporades, especialment els lres pri- mers actes. incloent-hi la pantomima que substitueix el ballet -tan gratuïta com divertida- i la grandiloqüent escena de l'acte de fe, amb força d'excessiu i esbiaixat, però alhora també molt il·luminador del context històric que tant de pes té en l'obra, i amb ell el quadre de valors - progt·cssistes- que Verdi exposa d'una manera palesa. L'acció -d'altra banda canviada d'època pel drama turg segons el moment- en l'original se situa en el segle XVI, però els valors que s'hi pregonen són els consegüents a la Revolució Francesa. Konwitschny ha volgut remarcar aquest aspecte tot potenciant d'aquesta manera una visió més rica i complexa de l'obra. I aquí hom valora més la intencionalitat profunda de la resposta -el bosc-, que determinats detalls -arbres- absolutament fora de lloc, com l'apun t d'espanyolada tòpica, condició de curt dc vista de Posa o de cec del Gran Inquisido r, trcmendisme en les càrregues policials i algun al tre. Es pectacle gegantí que en la part musical - una vegada més la dramatú rgia adq uireix més protagonisme del desi tjable- ens va permetre el pri- Keenlyside-Barcellona: dues visions molt diverses del /ieder RECITAl. SIMON KEEN..YSIDE, BARfroN. Julius Drake, piano. Brahms, Rimski-Kórsakov, Rakhmàninov, Strauss, Poulenc, Debussy, Ravel. RECITAl. DANIEUA BARCELI.ONA, MEZZOSOPRANO. Alessandro Vitiello, piano. Rossini, Respighi, Tosti, Taralli, Donizetti. LICEU. 29 131 DE GENER DE 2007, RESPECTIVAMENT. per J.C.C. A m b dos d ies de d iferència la programació del Gran 'lèatre del Liceu va oferir sengles recitals de caracteJ1stiques molt diferents, al marge de la més immediata - i menys rellevantdel sexe. Per una part l'elegància refi nada i exquisida del baríton anglès Simon Keenlyside, i per l'altra la visió més cxtrovertida i poderosa en la figura de Ja mezzosoprano Daniel a Barcellona. Keen lyside, des del seu pris ma personal - feliçment personal, és clar-, va fer una pro posta més que eclèctica, representativa d' una àmplia valiant de registres que va servi r amb una identificació ideal. Estètiques tan diverses com Ics de Brahms i Ravel, que van obrir i cloure el recital, i enmig les de Rimski-Kórsa- kov, Rak hmà ninov, StJ·auss. Poulenc i Debussy, van fer possible una dc Ics lliçons més explícites possibles dc l'art de l'entesa pro fund a dels continguts. Keenlyside és un cantant modern en el sentit que no pretén mostTar i exhibh; sinó persuadir poèticament. El seu cant és essencial, no hi conté matèria espúria. Potser per això es va mouré millor en els clímaxs perfumats i etcris dels compositors francesos que van ocupar la segona vilegi únic -no és fàcil que es reposi a curt te1111ini- de gaudir de la totalitat de l'obra, tal com va ser concebuda per Verdi. Per tant, una versió definitiva, amb un profund i espès sabor de descoberta, d'impacte imperible, que en la seva gt·andesa integral ha de quedar com una fita inesbotnlble en la històtia del nostre Teatre. I perquè a la fi tot fos rodó, s'ha pogut comptar amb la saviesa d'una direcció musical de Maurizio Benini, fidel a la tradició de grans mestres italians coneixedors profunds del repertori del seu país, un cor sobrealimentat rotund i musical, i un quadre de solistes vocals en què al reconegut tractament mest1ívol de Verdi de les veus greus masculines - excel·lents Prestia, Alva rez, Halfva rson i Dumitrescu- . s'hi ha afegit el de les veus fe menines en un duel molt ben perfilat servit per Sonia Ganassi -triomfadora perquè té els moments més espectaculars- i per la classe excepcional d'Ad rianne Pieczonka. part, que en el sentimental de Rakhmàninov o en els fins a cert punt passionals d'Strauss o Brahms. Daniela BarceUona, ben altrament, es mou més en el terreny de l'exhjbició i de l'expressió directa. El seu cant imposa per la convicció amb què es manifesta, també per la seva sinceri tat, i en part perq uè el blanc i el negt·e hi queden con trastats i hi ha poc espai per als colors intermedis. Ma lgrat que, ta nmateix, l'exquisidesa amb què va tracta r les dues cançons de Respighi , i fin s i to t les de Tasti, com també la identificació vívida amb la del jove compatriota Marco Tara ll i queden com a referències de la seva dimensió d'artista notable, per bé que no exactament liederista. ~e 269 21 117 Veus espanyoles dominen el palmarès malaguanyada Enedina Llaris. També el primer classificat masculí va ser espanyol, el segon premi del tenor canari Francisco Corujo. Al marge de l'objectivitat plena d'aquests guardons, el fet deixa un regust localista que no beneficia la ima tge del concurs. Des dels condicionaments crítics ja avançats, considerem un encert total deixar desert el primer premi masculí i objectable atorgar el segon a l'esmentat cantant i deixar sense podi el baríton corcà Eung Kwang Lee, que l'hauria pogu t compartir molt bé amb el participa nt de nom curiós -precedint un cognom alemany-, Manolito Franz, un tenor lleuger de línia de cant excel·lent. Totalment d'acord amb el segon premi de la nord-americana jacquelyn Wagner -per què no el primer?-, i més fiable el tercer de l'alemanya Anja Schlosser - una cantant amb un profund sentit a rtísticque el de la glacial letona Ma- rina Rebeka amb la qual va compartir el graó més baix del podi. L'alemanya, d'altra banda, va ser una més que merescuda guanyadora de la categoria oratori-lied, de la mateixa manera que ho va ser l'esmentada Wagner del premi a la millor intèrpret de Mozart després d'una perfecta versió de l'ària "Corne scogHo" de Gosi fan tutte. Tina Gorina, molt aplaudida, va aconseguir el premi que es concedia per pl'imera vegada al millor cantant català, i la resta ja són premis de consolació, en alguns casos - actuacions- molt cobejables. Una participació amb la meitat ocupada per sopranos - només una dramàtica-, es va tradui r en una fina l amb el mateix percentatge de protagonistes. Només quatre tenors -cap dramàtic-, una sola mezzosoprano, tres barítons i dos baixos. La veu triomfadora l'any passat -contratenor- va quedar absent de la final. Amb l'escalf encara viu de l'actuació al Palau poques hores després de la cloenda del Concu rs d'una veu tan rotunda i gra n com la de Viole ta Urmana -exguanyadora del mateix concurs- , un es pregunta si aquesta raça de cantants corre el1isc d'extinció. Com així mateix sembla esdevenirse amb la de grans veus de tenor desaparegudes - un any més, i en són uns quantsd'aquesta convocatòria tan representativa. Tindrem oportun itat de parlar-ne d'aquí a un any. dues obertures de Suppé -Un matí, una tarda i una nif a Viena i Poeta i camperoli amb un exquisit Els ocells dc Respighi (malgrat que el compositor inclogui com a ocell la gallina !). També va captivar el brillant intermezzo de Cavalleria rusticana de Mascagni. El programa ens va aportar la ptimera audició de I'OBC de la ben coneguda suite Karelia de Sibelius, el nom de la regió fronterera bressol de la pàtria finesa. On potser la formació es va revelar més limitada va ser en les Danses eslaves /, 2 i 8 de l'opus 46 de Dvorak, lluny del lliurament i la grandesa quasi èpica en què excel·leixen les bones formacions de l'Est. Ens va deixar, però, el bon gust fmal d'una delicada interpretació dc la barcarola de Les contes d' flo[fmann i amb la vitalitat i excel·lent factura de l'obertura de l'Orfeu als inferns d'Offcnbach. El lluïment sonor, natural, gens forçat, és una d'aquelles manifestacions que fan afermar l'Orquestra en la convicció de les seves possibilitats com a primer conjunt simfònic del país. per J. C.C. na vegada més el Concurs Francesc Viñas ha tingut molt del de sempre i poc de nou. Entre el primer, el concepte de gran festa de les il-lusions líriques joves d'arreu del món - moltes i de cinquanta estats-. la disbauxa de Ja pa rticipació coreana amb més d'una quarta part dels més de 400 inscrits i l'escassa collita dc premis d'aquesta allau de presència oriental; també la propensió a apurar -almenys en aparença- el límit màxim d'edat dels participants; no cal dir el desenvolupament modèlic de l'organització, d'autèntica rellotgeria suïssa; el pregó - enguany especia lment substanciós a càrrec de Lluís Pasqual-, acompanyat d'un recital de gran nivell; la memòria de noms mítics -aquesta vegada li ha tocat a l'extravertit Pedro Lavirgen. Hom continua aquest recorregut constatant els pocs premis atorgats a participants prem iats en altres concursos en el veredicte del jurat - mai a gust de tothom- i fi nalment l'esclat de goig i satisfacció dels guanyadors - pocs- i la decepció dels més. Entre el nou caldria remarcar que els cantants han obert una mica el ventall del repertori, fet que ha evitat la insistència en les àries molt conegudes i la seva repetició en la final -un any es va poder escoltar «Ella mi fu rapila» tres vegades seguides- ; també que cada cop els par- U ~e z6g ticipants prescindeixen més de les àries de gran dificultat i sobretot excessivament fatigants, i que a manca ni que sigui d'una sola veu excepcional-cap dels qui van actuar en la final va repetir salutació-, el nivell mitjà va ser considerablement elevat. A part d'això, baixes sensibles en el jurat a última hora -els il·lustres Joan Sutherland i René Kollo- van obligar a una recomposició sense pèrdua de consistència en les figures més "contemporànies" de Luana DeVol i Lela Cuberli, al costat dc la molt valorada -pels participantsrepresentació de noms vinculats a grans escenaris operístics. En defmitiva, un jurat potent que, amb tot, no per això ha de quedar immune, en la discussió. El món de les veus és segurament el més pe1meable a judicis subjectius. a l'apassionament i al joc del tot o res. En tot cas no deixa de resultar arriscat esmenar la plana a l'alineació fina l dictaminada per aquest jura t, sobretot si es parteix exclusivament del que es va poder escoltar en la dar- rera sessió. A l'hora de comentar el quadre de premiats, cal remarcar que per primera vegada en els darrers vint-itants anys hi va haver guanyador espanyol; o més ben dit guanyadora, en la figura de la jove soprano asturiana Beatriz Díaz Gonzalcz, que ha esta blert un pont amb la Quan un concert és una festa TEMPORADA OBC. Dir.: Virgínia Martínez. Franz Von Suppé, Ottorino Respighi, Jean Sibelius, Pietro Mascagni, Antonin Dvorak, Jacques Offenbach. l 'AUDITORI. 6 DE GENER DE 2007. p e r J.M.B. ' esperit de la tarda de Reis en públic, músics i directora és passar-s'ho bé. i res millor que unes peces comunicatives que pem1etin lluir el so d'una gran formació com és I'OBC. Virgínia Martínez va desenvolupar, memoritzat, el L repertori, amatent a marcar tots els detalls i matisos que el seu concepte interpretatiu dels diversos autors li possibilitava. L'Orquestra. lliurada sense recel a la batuta dc la jove directora, va respond re i va tenir grans moments amb les Lirisme contingut PALAU 100. Violeta Urmana, soprano. Jan Philip Schulze, piano. Wag· ner, Strauss, Rakhmàninov, Puccini, Ponchielli, Verdi. PAlAU DE LA MÚSICA. 22 DE GENER DE 2007. per M.C.P. eus com la de Violeta Unnana ajuden a reconciliar-sc amb el món, són veritables edulcorants per a les oïdes que ra n apa ivagar o si més no endo rmiscar momentàniament qua lsevol tipus dc rrisança que un pugui tenir en aquell moment. Per a molts. el record de la seva Kundry al Liceu ja fa dos anys era motiu suficient per anar al Palau a escoltar una dc Ics veus del panorama artístic internacional i, per què no recordarho. guanyadora fa prop dc quinze anys d'un Premi Viñas. 1 la ara soprano Violeta Unnana no va decebre. Concretem, no va decebre l'especial morbidesa d'un timbre que ara sí es revela com d'autèntica soprano spinto, que conserva un color homogeni tant en el registre greu - reminiscències dc mez- V zosoprano que s'agraeixencom en el descobert i brillant registre agut, perfectament col·locat. Va l a dir que on no va esta r tan encertada va ser en l'ambiciós repertori escollü, un popurri de grans fieder alemanys i russos, per acabar amb tres àries d'òpera òrfenes de context en el conjunt total del concert. I és que iniciar un recital amb els Wesendonck Lieder de Wagner és una gosadia molt aniscada. La profunditat psicologicomusical de les cinc cançons exigeixen, tant del cantant com del pianista, un esforç d'interiorització que. amb caràcter d'immediatesa és practJcament impossible d'assolir. I si bé la soprano va anar creixent gradualment en aprofundiment dramàtic, el pianista Jan Philip Schulze no va oferir precisament un desplegament dc matisos abundant. La seva va ser una aportació plana. dc mera execució tècnica i amb un so dur que deixava Violeta Urmana, en moltes ocasions. abandonada a la seva sort. Amb les cançons de Richard Strauss el concett va anar agafant volada. El caràcter joiós. un punt frívol-afavorit per una inconscient distància cap al públic- de la soprano va donar un caràcter molt més proper a l'esperit de la música straussiana: aquella embriaguesa dels sentits. la seducció d'un lluir de melodies a l mateix ritme que la seva veu generosa. Ja en la segona part, Urmana va exceJ.lir en dues de les cançons de Serguei Rakhmàninov: Dissonància i Que bonic és aquest floc!, no tant en el conegut Vocafise, cantal amb més presa que comoditat. I la dosi operística -el repertori en el qual es troba veritablement còmoda- va arribar. Una llàstima que tol i interpretar magníficament les tres àties programades. de Tosca, La Gioconda i La forza del destino. la contenció licderística mantinguda fins aleshores va afectar una més gran expansió del pathos propi del gènere operístic. fet que va repercutir en la recepció de les àries. Tot i això. Violeta Unnana va recollir un èxjt merescut, que va recompensar amb dos -ara sí- magnífics bisos: una copia d'Obradors i l'ària de la Santuzza de Cavalleria rusticana de Mascagni. RMC z6g Lluïda inauguració del Cicle Coral a l'Auditori CIClE CORAL Coral Cantiga. Pilar Subirà, percussió. Marta Jarne, arpa. David Malet, orgue. Dir.: Josep Prats. Britten, Lewkovitch, Poulenc, Bernstein. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). l3 DE GENER DE 2007. per X.Ch. un bon treball en dos motets a coral encarregada d'~­ naugurar aquest nou crcle (una iniciativa excel·lent que permetrà visualitzar en condicions òptimes el bon nivell del món coral català) va ser Cantiga, un cor experimentat. amb solera i tradició, i amb un director, Josep Prats. que és una garantia de qualitat. Van presentar un repertori de clàssics del segle XX agosarat i molt at ractiu. En la primera part , les veus remenines va n cantar A Ceremony o[Carols de B. Brillen , una obra sublim, una fil igrana subtil, íntima i emocionant, però també extremament dificil. Cantiga ens en va oferir una versió ben acabada. ben trenada, detallista i plena de matisos, tant en els passatges L tendres i reflexius com en els més vigorosos i brillants: magnífic, per exemple, el vertiginós cànon a tres ''This little babe", i polides les intervencions de les veus soljstes. La fràgil i deHcada afinació que caracteritza tota l'obra va quedar molt ben resolta (tret de lleus vacil·lacions aïllades) i el característic timbre de les sopranos i les contralts dc Cantiga, prim però elegant, sense vibrato, quasi blanc, va adequar-se a la perfecció a l'esperit de l'obra, que recordem-ho, està escrita per a veus infantils. La segona part va començar amb les veus masculines soles, a cappel/a, i dirigides pel subdirector Emilio de la Linde, amb un gest elegant i precís. Van mostrar (Ave Maria i Lauda/e Oomi- num) del compositor danès Bernard Lcwkovitch: bon empast, equilibri dc veus i afinació justa. Només vam trobar a faltar més relleu en les veus de tenors, de timbre afalsctat. massa pla i que llueix poc en els forte. No van funcionar tan bé, però, les Quatre petites pregàries a St. Francesc d'Assís dc F. Poufenc, també a cappeffa. d'har- monia entremaliada i picant que no va queda r prou definida ni segura, i que va l'e r trontollar l'afinació en diversos passatges. Discreta la dicció del francès i dcsangclada la lectura. que no va acabar de trobar el caràcter, aquel l idioma tan particular dc Poufenc, dc càlida austeritat. El concert va acabar amb les seixanta veus de Cantiga sobre l'escenari per interpretar, sota la direcció de Josep Prats. els Chichester Salms de Bernstein, una obra breu però de gran intensitat i d'altíssim voltatge emocional. La versió va ser irregular: el caràcter hi era. però hi faltava la força. la tensió, el vigor rítmic i el so apocalíptic i tronador que exigeix Bcrnstein en certs passatges, inexcusable per a un cor d'aquestes dimensions. Segur i ben afinat el nen solista Jaume de Oiós; corprenedor l'interludi per a orgue sol tocat per David Malet: i cor- rectes les intervencions dels solistes del cor i la resta d'instruments. Ja fora de programa (com a bis). Cantiga va brodar una magnífica glossa a dotze veus sobre Un raseret eixia del suec Sandstrom, que va posar un punt final brillant i molt lluït al concert. 23 119 Convidats de luxe per a I'OBC TEMPORADA OSC. Cor Madrigal, solistes vocals. Dir: Robert King. Duran: Obertura en Re major, Mendelssohn: Simfonia núm. 1; Haydn: Missa In tempore bel/i. L'AUDITORI. 27 DE GENER DE 2007. per X.Ch. ' L OBC va convidar el director prestigiós anglès Robert King per di rigir el setzè programa de la seva temporada, amb l'al·licient afegit dc la presència del Cor Madrigal, i amb un repertori llaminer integrat per tres obres escrites en menys dc quantnta anys dc diferència que permeten veure la diversitat estilística d'aquell tombant de segle XV II I i XIX. Va encetar el concert la música d'un compositor català. d'aquesta gene- ració maleïda i oblidada, josep Duran, actiu durant la segona meitat del XVII I: la seva Obertura en Re major, una obra breu, tripartida, per a corda, ducs tTompes i dos oboès i que I'O.BC mai no havia interpretat abans, respira un aire galant, d'influència italiana, senzi ll però agradable; Robert King la va llegir amb correcció i hi va donar un regust britànic, gairebé hii11delià. Tot seguit va sonar la Simfonia núm. 1 de Mendelssohn, que escriví amb només quinze anys. purament clàssica per la seva forma però plenament romàntica per l'esperit. Després d'un inici un pèl desmanegat. l'Orquestra es va habituar al gest heterodox amb el qual Robert King tradU:ia la seva visió arrabatada i plena de passió d'aquesta obra precoç, i que ocasionalment va generar certa precipitació en alguns passatges de la corda. No obs· tant això, bon treball del vent i especialment de la fusta, que van brodar el "Trio" del tercer moviment; destacadíssim el solo dc clarinet de josep Fuster, amb un precís i subtil pizzicato de la corda de fon s, i rodó el so general de l'" Allegro·· final, intens i brillant. Ten Ja segona part, música de Haydn de traca i mocador: la Missa in tempore bel/i, en què el cor és el protagonista absolut. Tel Madrigal Ja va brodar, amb una presència sonora contundent: són trenta-set veus que es multipliquen gràcies a la precisió rítmica, l'afinació neta i un em past prodogiós. El Cor Madrigal es va mosh·ar segu r, contundent, sense lïssures, equilibrat i homogeni; un instrument d'altíssima fiabilitat, precís, poli t i versàtil: delicat en l'Agnus Dei, fi níssim en les agilitats del Cum Sancta Spiritu; amb força en l'Et resurrexit i sobrat en els temibles aguts del Kyríe o del Pleni sunt caeli. ------------------------------------------------------------------------------------------------- Una grata nit a l'òpera al so del clarinet EUROCONCERT. Trio di Clarone. Christian German Ruvolo, piano. Mozart, Beethoven, Danzí, Rossini, Verdi, Weber, Doppler. PALAU DE LA MÚSICA. l6 DE GENERDE 2007. per Lluís Trullén ------------------------- ~e 269 na nit a l'òpera, un concert en el qual bé tres clarinets, bé tres comi di basset/o ucompanyats al piano feien un repòs dc celebèrrims moments de Don Giottanlli, ll barbiere, l?igolello. en què virtuosisme, lirisme, encodenament de celebèrrims moments, sc succeïen sota Ja sonoritat càlida i profunda dels clarinets. Música que en el decurs del segle XIX tenia una ela- U ra finalitat cambrística, música que seguia la moda de Ics transcripcions, fantasies, paràfrasis, variacions i altres formes, tol acomplint una doble necessitat: poder conèixer i interpretar els fragmenls operístics més celebèrrims i oferir l'o· port unitat a diversos instruments d'explorar al màxim les seves qualitats tècniques i Ics virtuosístiques. Encapçalats per la genial Sa- Autenticitat liederista d'Ofèlia Sala MÚSICA DE CAMBRA AL PETIT PALAU. Ofèlia Sala, soprano. Helmut Deutsch, piano. Mendelssohn, Schubert, Brahms. PETIT PALAU. l7 DE GENER DE 2007. per Francesc Taverna-Bech mpli i fins i tot amb un cert aire d'originalitat, la soprano Ofèlio Sala ens va oferir un recital dc lieder que, a parer meu, posava sobre la taula tres maneres d'entendre el gènere de la cançó romàntica, o sigui la mcna dc composició vocal que es coneix com un lied. Per una banda, Schubert com el creador d'un gènere que fusiona la paraula poètica amb el so dc la música per crear una obra en què la paraula és música i aquesta expressa l'esperit del poema; Medclssohn. que se A 24 120 serveix d'un text poètic per ct-ear pura bellesa sonora i cercant aquest objectiu purament hcdonístic. s'oblida ga irebé del que expressa el text i la música es transforma en pur arabesc de garlanda de sons. Però sense que això sigui cap menyspreu per la música perfecta, sensual i bonica com un dia de maig... , tanmateix diria que en el fons del seguit d'harmonies i melodies, resulta difícil de ITObar-hi l'emoció. I en Brahms, hi trobem la veritable culminació -tal com ho va fer en la simfonja- del gènere: és a dir, binc Mcyer, i acompanyats per l'eficient pianista Christian Getman Ruvolo, el Ttio di Ciaronc va oferir un repàs brillant i suggerent dels passatges més brillants i coneguts de les òperes esmentades en transcripcions elaborades per Beethoven, Danzi i Doppler en què Ics sonoritats i possibilitats del corno di bassello i dels clarinets ens transportaven a Ics situacions operístiques prou conegudes com el "Là ci darem la mano", ''Una voce poco fa" o el quartet de Rigoletto. Versions en què apareixia una sàvia mesura entre l'exposició virtuosística excessiva i l' ús d'uns tempi controlats sempre a favor de Ja musicalitat. La naturalitat interpretativa, la subtilesa, la ductilitat instrumental que mostraven els instrumentistes ajudaven el públic a acomodar-se en una i altra situació opetística, t-ecreada amb rigor, amb control, amb gust expressiu i, en definitiva, amb Ja qualitat d'un conjunt que el proper any celebrarà el vint-icinquè aniversari de la seva fundació. Una nit a l'òpera amb les so noti tats cà Iides i pro· fw1des dels clarinets, un repàs distès però alhora enfocat amb el màxim rigor dels instru· mentistes. en els seus lieder. el poema és un tot indestriable integrat per l'cspetit emotiu del poema i Ja força emotiva de Ja música. I, a més, s'hi sintetitza tota una estètica dc la composició romàntica. Així. la tonalitat ja no és la basc de l'edifici de la composició, sinó que s'obre a la llibertat harmònica total; el ritme adquireix aquella fl exibilitat que li pe1111et identi(Ïcarse amb tot el que l'envolta, amb la qual cosa les estructures que sustenten l'edifici de la composit:ió ja no són purs models artificiosos, sinó que esdevenen veritable expressió del que el compositor vol comunicar. És així com de la veu, magnífica veu! en facultats de tessitura , volum i temperament expressiu d'Ofèlia Sala i amb un acompanyament ben pun- tuat del pianista Helmut Deutsch, vam escoltar amb interès el seu recital. D'aquesta manera vam preguntar-nos fins on, gràcies a l'expressió tan subtil en matisos i veti ta ble art en Ja respiració. els poemes de Mendelssohn -lamentablement no s'indicava l'autotia de la poesia- ens van resultar una veritable creació Lírica. O bé, en Schubert, vam fruir d'una antològica traducció de la vena popular que recorre i vitalitza la melodia schubertiana, mentre que en Brahms -amb una sensacional versió de Solitud al camp- vam admirar en tota la seva riquesa el fluir del color i l'evocació d'atmosferes emotives. Ben cert, l'art de Sala es pot qualificar com una vetitable expressió, sense sortilegis, ni seduccions gratuïtes, de Ja profunditat creativa ... El conseller d'Educació, Ernest Maragall, avala la iniciativa Tret de sortida als primers grans conjunt s de l'ESMUC eixen la cobla, l'orquestra simfònica i la big band de l'Escola, amb caràcter estable irades atentes entre el públic. Nervis i il·lusió entre els nombrosos músics, en tota l pro p de cent trenta estudiants de l'Escola. I nombroses autoritats dc l'àmbit cultural i polític, encapçalades pel conseller d'Educació, El'llest Maragall. En aq uest contex t va n debu ta r les tres primeres formacions instrumentals estables de l'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC), la cobla, l'orquestra simfònica i la big band, en el marc de tres concerts celebrats els dies 29, 30 i 31 dc gener, a la Sala Oriol Martorell de L'Auditori. Prèviament, el mateix dilluns, dia 29 de gener, els nous conjunts es van presentar en roda de premsa a la Sala de Cor de I'ESMUC. A l'acte, presidit pel conseller Maragall i pel director de l'Escola i director de l'orquestra simfònica, Salvador Mas, també hi va n assistir el director general de Formació Professional i Educació Permanent, Josep Francí; la subdirectora general d'Ensenyamen ts Artístics, Eulàlia Tatché; el direc tor de la cobla de l'ESMUC, Marcel Saba té; i el de la big ba nd, Lluís Vida l. S'hi van sumar els músics Manel Camp (que va tocar la seva Suite de primavera en el concert de presentació de la cobla i és, a més, cap del Departament de jazz i Música Moderna de I'ESMUC) i Joan Albert Amargós (autor de l'obra Variants de colors, programada també en el concert de la cobla). entre d'altres. La presentació d'aquestes tres noves formacions significa el compliment del compromís assumit pel director de I'ESMUC, Salvador Mas, en iniciar la seva etapa com a cap visible de la institució. «Els músics que surtin dc I'ESMUC han d'estar altament M 2 qualificats per fer música i, en aquest sentit, els grans conjunts q ue ara presentem són les eines idònies i imprescind ibles per garantir aquesta pràctica.» Mas va a fegir que «la música s'aprèn fent-la», i és per aq uest motiu que va d efensar la necessitat que aquests nous conjunts ti nguin caràcter estable. El director de l'Escola va explicar que, aquest primer any, els integrants dels grans conjunts han estat escollits en funció del seu expedient acadèmic. tot i que a partir dc l'any vinent l'Escola preveu fer audicions per valorar les aptituds dels músics que han de nod1ir aquestes formacions. Per a Salvador Mas, I'ESMUC ha d'apostar per l'excel·lència: «En música, els millors són els que manen i una Escola com la nostra ha de donar-los sortida.» Per la seva banda, el conseller Maragall, després d'enumera r breument algunes dades referides a l'Escola (prop de 650 estud iants, 220 docents, primera promoció de llicencia ts ja plenament integrats al mercat professional, etc.), va afi rmar que aq uesta situació «ja comença a ser la que toca per a un país com el nostre». El conseller d'Ed ucació va assegurar que la presentació d'aquests tres conjunts no és res més que «l'evidència d'uns resultats» i que aquest fet «demostra la plenitud del que ha de ser la funció integradora de I'ESMUC». «El que fem ara és resultat de l'autoexigència», va afirmar Maragall. que va concloure recordant que «hem de celebrar que puguem començar a escoltar els tres conjunts i que, a més de l'orquestra simfònica, hi hagi també la cobla i la big ba nd. Aquest és un magnífic missatge: no renunciem a res del que som». 1 'l ACTUALITAT COBLA E l primer dels concerts el va protagonitzar Ja cobla de l' ESMUC. que va dirigir el també professor de l'Escola i ritular. entre d'altres. de formacions com la Ciutat de Girona, Marcel Saba té, amb un programa dividit en dues parts. La primera va recordar la figura d'un dels compositors més destacats de la música de cobla, Joaqu im Serra ( 1907-1957), de qui enguany se celebra el centenari del naixement. La cobla de I'ESMUC va tocar tant sardanes com obres lli ures (des de la cèlebre A Guissona fins al poema simfònic Puigsoliu), seguits de manera atenta per la fil la de l compositor, Joaquima Serra, i va donar pas a una segona part ma r·cadament con trastada, amb obres del compositor i pianista Ma ne l Camp (al piano també en aquesta ocasió) i Joan Albert Amargós (Variants de colors, novament un homena tge a joaqu im Serra c reat a pet ició de l'Agrupació Cultural Folklòr ica Barcelo na). En aq uesta segona part, la cobla va compta r amb l'acompanyament d ' un quartet de jazz tam bé forma t per estud iants de l'Escola. ORQUESTRA SIMFÒNICA E l segon de ls concerts de presentació, celebrat l'endemà dimarts, 30 de gener, va servir per donar a conèixer la nova Orquestra Simfònica de I' ESMUC (Salvador Mas, director). després de la seva prometedora intervenció en el marc de l'acte d'inauguració del curs acadèmic 2006-07 el mes de novembre passat. en què la formació ja va interpretar Toldrà i Brahms (la cèlebre Obertura acadèmica). Formada per prop de vuitanta músics, l'Orquestra Simfònica de I'ESMUC esdevé la culminació d'un procés «pràcticament titànic, organitzatívament parlant, però formativament necessari», segons el que va explicar el mateix director de la formació i també de I'ESMUC. Per a la seva presen- iJji.ilifl tació al públic. !"Orquestra va tocar obres clàssiques del gran repertori del segle XIX. amb la inclusió també d'una composició escrita pel músic català Ferran Sor (Alphonse et Léonore ou L'amant peintre: obertura en Re major). Per completar el concert. els estudiants van tocar. sempre amb Mas a Ja batuta, dues obres cabdals de la gran tradició simfònica centreuropea: de }oseph Haydn la Simfonia niÍm. 100 en Sol major. Hob. 1: 100. ~Militar"; i de lohannes Brahms la Simfonia núm. 2 en Re major, op. 73. BIG BAND er cloure aquesta primera sèrie de presentacions, el dimec res, 3 1 de gener, va ser e l torn de la Big Band de I' ESMUC que, sota la direcció de Lluís Vidal, va homenatjar e ls gra ns noms del q ue s'ha anomena t tTad icio na lment com a jazz modern: Miles Davis i Wynton Marsa lis. Si bé ens referim a dos trompetistes, ambdós músics presente n concepc ions antagòn iq ues pel que fa a la seva proposta musical: Davis es va eri gir en un constant innovador i generador de tendències, mentre q ue Wynton Marsalis és un de ls músics més destacats del corrent neoclàssic, un virtuós precoç de la trompeta amb una concepció musical que beu de la tradició per revisar-la i reformular-la d'una manera conscient i crítica. La particular versió d'aquest repertori, que Vidal domina a bastament, es va veure recompensada amb nombrosos aplaudimen ts del públic que assistia al concert, que va omplir la platea de la Sala de Cambra. En la celebració d'aquests tres concerts, també hi van participar els estudiants i professors de disciplines no instrumentals de l'Escola: musicòlegs i sonòlegs es van encarregar, respectivament. de fer els comentaris als programes de mà i d'enregistrar els concerts que, posteriorment, s'emetran per l'emissora Catalunya Música, mitjançant una sèrie pròpia. P Nou equip tècnic del Parc d'Instruments de l'ESMUC E l Parc d' Instr umen ts de l'Escola p resenta e l seu nou equi p tècnic, desti nat a garanti r el manteniment dels instTuments m us icals de l'Escola Super io r d e Música d e Cata lunya i que inicia rà un projecte vi nculat a m b la formació tècnica. Am b aquesta prop osta, e l Pa rc d ' Instr uments contribuirà en bona part a la conservació d'aq uest equipam en t, tot p ro po rcio na nt les e ines ad equad es per a la millo ra i la inves tigació e n aquest àmbit. Els membres de l no u eq ui p són: Carles Hortvath Tècnic en pianos Robert Jaumandreu Tècnic en clavicèmbals, clavicordi i fortepiano Col·labora amb l'Escola Superior de Músi· ca de Catalunya des dels seus inicis i ha par· ticipat en diverses restauracions en el Museu de la Música. Cap tècnic del Taller de jorquera Pianos, amb setze anys d'experiència com a afinador i un dels coJ.Iaboradors més vinculats amb I'ESMUC. L. ' 1 . .... ~.___ -1 ~ Eduard Cervera Cèsar Serra Tècnic en instruments de vent ·- . : ... - Professor superior en clarinet. saxo i xeremia. Taller propi especialitzat en mantenimenl i reajustament d'instruments nous, tol perso· _ nalitzant-ne la digitació. e- Joan Maria Caldés Tècnic en instruments musicals electrònics Estudis d'enginyeria, seminaris especialitzats amb diversos fabricants. Més de vint anys en la direcció de SETEM, empresa especialitza. da en reparació d'àudio professional i instruments musicals. rOTOS! ARlN PAttc D'tH:STMIMENTS -- _. -- - . - ~-:l i _ Anna Andreu Tècnic en instruments de corda - Oscar Laguna Tècnic en orgues Formació am b el mestTe Gerhard Grenzing. Seminaris ISO (Associació Internacional d'Orguene rs). Formació musical al Conservatori An tonio de Cabezón (Burgos). 1 I I ' Tècnic en instruments de percussi6 Grau mitjà de música moderna, en l'especialitat de bateria i percussió. Experiència com a tècnic de percussió en els últims anys arran del mestratge exercit pel percussionista i pedagog Ernest Martínez. Luthier d iplomada a I' IPI ALL A. Stradiva· ri dc Cremona, llàlia. Ha completat la seva ~ formació en diversos tallers de Catalunya i Ità lia. Marc Morera Tècnic assegurances d'instruments musicals Corredor d'assegurances. A començament dels anys 90, s'especialitza en el sector de les assegurances vinculades a la música i per a instruments musicals d'orquestTes. conser· '':ltoris, col·lectius de músics ilo estudiants. - I. 3 IJ).'.iiij ART 1eL E La recepció a Catalunya de Uestètica musical • ~ner1ana r r ' L per Dra. MAGDA POLO 4 ESMUC Exposició Universal de Barcelona el 1888 va obrir les portes dc Catalunya a Europa. Molts eren els passatgers i Ics maletes plenes de partitures que transportava el ferrocarril cap a la capital ca talana. Una gran quantitat d'aquestes partitures eren les dels drames wagnerians. 1 Wagner entrava a Catalunya i hi entrava per la porta gran. 2 I la grand opéra, la producció de Meyc rbeer i la tradició rossiniana, ana va plegant veles a mesu ra que el fe rvor modernista avançava i envaïa la cultura . Davant les consolidacions estètiques de les exposicions de París el 1889 i el 1900. no es podia donar l'esquena al ferm propòsit innovador que es vivia, des dc feia un temps, fora de les fronteres catalanes. Així doncs, malgrat que pels volts dels anys noranta hi havia dos corrents que pugnaven pel1·egne de la cultura musical catalana. els resultats que s'albiraren, amb vista a la introducció dels nous moviments. eren bons i prometien ser fructífers. Els més conservadors veien en l'adveniment d'aires artístics renovadors una palesa amenaça als polifonistes del passat (Brudieu, Vila, Victòria, Palestrina), als simfonistes, representats bàsicament per Ics obres de Beethoven. a la trad ició operística italiana, que tan fortament havia arrelat, i al gènere sarsuelístic - tan ca racte rísticament espanyol-, però no es mostraren reticents a l'empremta wagneriana. Aquest grup estava dirigit pel mestratge de Felip Pedrell, principalment, i també comptava amb els noms de icolau i Millet. Els més renovadors, els que portaven per estendard el modemisme amb totes Ics seves conseqüències, eren els que traduïen el romanticisme aCatalunya. Veien en la presència musical europea dels últims anys una invitació a l'obertura artística i a una aferrissada i destaca ble recerca creativa que els permetés compondre obres pròpiament catalanes, refusant tot manlleu extem, especialment espanyol. Aquest grup es coneixia amb diversos sobrenoms, com per exemple, el grup dels «trenta» o els «paqueñus». 3 Els prohoms més representatius dels quals eren Morera, Mas. Cartada, Fabra, de Ferran i, també, en certa manera, Albéniz i Granados. Un dels paradigmes de l'esperit dels modernistes era el dc fer prevaler l'autenticitat en la música per damu nt de la bellesa i també la identificació musical del poble amb el retrobament dc les seves arrels constitutives. Tot això trobava el seu model en Wagner i en els drames wagnerians. En la recuperació de la llegenda germànica i en els ciments nacionalistes que s'hi traslluïen es dibuixava la pàtria ideal que promulgaven les Bases de Manresa de 1892. I Sígfrid representava el seu màxim heroi. El Wagner que prenia cos en la societat catalana era un Wagner «revolucionari»4 però eminentment idealista. o ens ha d'estranyar. doncs, que pa- En la recuperació de la llegenda germànica i en els ciments nacionalistes que s'hi 1ras1ltó'en es dibuixava la pàtria ideal que promuJgaven les Bases de Manresa de 1892. I Sígfiid representava el seu màxim heroi. raJ.Jelament a això, el romanticisme i l'idealisme alemanys s'anessin introduint a Catalunya. La presència de les obres de Goethe, Schiller, els ge1mans Schlegel, ovalis, Fichte, Schopenhauer i ietzsche de la mà de traductors com Joan Maragall i Josep Lleonart (que també va traduir Wagner) possibilitaren la recepció d'una estètica de tradició i encuny fortament alemany. A ixí doncs, la concepció de l'art com quelcom extremament viu i orgànic, tanmateix com la vida, trencava la barrera classicista de la dicotomia irrenunciable art-vida. 5 Per a ells, la vida era l'art i l'art la vida. Era l'art el que podia canviar la realitat, una realitat amenaçada per la indushialització i pel positivisme mal entès. Segons les paraules de Joan Maragall: «Y ésta es la única manera como nosotros sabemos entender el wagnerianismo: como compenetración del artc y de la vida de cada pueblo... »6 La forma viva schilleriana. lebende Ges/alt, i la paraula viva goethiana, lebendiges Wort, afavmien la fusió de les arts tan típicament romàntica i apostaven per la refmma, tan viva i efectiva en l'àmbit de n·ansfo1mació de la realitat, de l'òpera wagneriana. La poesia s'albirava com la gran redemptora i la música acompanyava (i gu iava) la poesia en la unció d'aquesta redempció. L'estètica de Houston S tewa rt Chamberlain 7 - principal responsable de la recepció catalana de Wagner- es pronunciava clarament en aquesta època de fervent admiració pel mestre de Bayreuth: «El poeta es el que inventa, el que relata, el que contempla; es "el que ticne conciencia de lo inconsciente", como dijo Wagner; el que conoce adón- ARTICLE ifj,:(iiij la filosofia com un culte a la Humanitat. i per tant. que, tant la filosofia com la teologia derivessin en una antropologia. Calia humanitzar la música, ferla més humana. L'art era l'art de la humanitat. aquell que buscava la infinitud en allò finit, en l'home. Malgrat la dimensió de «pervindre» fos fortament feuerbachiana, mai no es donà íntegrament tota la seva dimensió fi losòfica, ja que suposava un perill en l'àmbit religiós p er a una societat conservadora com la d 'a leshores. Així doncs, Wagner s'interpretà bàsicament en les línies estètiques que propugnava Schopenhauer en El món com a voluntat i representació. r aquest to caracteritzà la primera recepció del mestre a Barcelona i va marcar les pautes a seguir: anar acostumant el públic a les noves melodies i harmonies wagnerianes -al pes de l'orquestra- fen tho compatible amb tot el simfonisme i la tradició operística italiana que tanta vigència tenia aleshores. r I a revolució. te1me que tan lligat estava a les revolucions europees fracassades dels a ny~ quaranta, es transmutava 1 amb Schopenhauer9 es bescanviava amb un concepte tan oposat com el de «Contemplació», la qual cosa implicava seguir els paràmetTes estètics i ideològics d' un Wagner que intentava redimir la humanitat amb el seu art i que concebia el fenomen estètic com aquell estat d'èxtasi que revelava l'essència més íntima del món, la voluntat, i que tTansformava la vida en «contemplació de la vida» i en «renúncia de l'home com a individu». Totes les esperances estaven dipositades en l'art i per això els modernistes n'exploraren totes les possibilitats expressives. El modernisme se'n feia absolut responsable: «El modernisme había venido preparada por raros movimientos de la cultura decimonónica salidos de un idealisme que buscaba una solución a su disconf01midad con el ambiente aspirando a otros mundos situades en el pasado ... El fascinante poder que tuvo Wagner se apoyó sin duda en el aspecto psicológico de las formas musicales y de la tematica de sus obras, pero esta acción no había tenido el gran efecte colectivo que tuvo si no hu biese tenido el valor de constituir para todos una especie de li turg ia que hacía representable. sensible. lo que sin ella no serían mas que idea les abstractes. Wagner monumentalizaba todos los ideales de la protesta y de su transformación activa.» 10 L de le conducira su esfuerzo; en una palabra, es el artista que toma por punto de partida el mundo visible e inteligible, y que consigue evadirse de las leyes de ese mundo elevandose. gracias a la potencia de la imaginación, a las mas altas regi ones. ¿ Y cu ales son esas regiones? Son las del mundo del sentimiento: '·sólo por medio de la imaginación pueden comunicarse la razón y el sentimiento". La m(Jsica, por el contrario, no posec ningú n punto dc contacto con e l mundo visible e inteligible: "es la revelación dc ot ro mundo".»s Totes les esperances estaven dipositades en la nova concepció artística del músic de Leipz ig: la recupe ració de l'autèntic esperit de la tragèdia grega, la concepció de l'obra d'art total i la redempció per mitjà d'allò estètic i l'«art del futur», el gran art de la humanitat. L'any 1868 Felip Pedrell escrivia un article que prenia per nom «La música del pervindre» en La Espa1ia musical. La música del «pervindre» era la gran promesa que considerava Wagner com la música del futur. Però, malgrat l'expressió «la música del futur» tingui una connotació molt estreta amb la «filosofia del futur» de Feuerbach (Grundsiitze der Philosophie der Zukunft, 1843) i sigui una expressió eminentment revolucionària (i materialista), en rebutjaren el profund significat per l'amenaça política que suposava, però n'aprofitaren un missatge: veure Totes les esperances estaven dipositades en la nova concepció artística del.m úsic de Leipzig: la recuperació de l'autèntic esperit de la tragèdia grega, la concepció de l'obra d'art total i la redempció per mitjà d'allò estètic i l'«art del futw'>>, el gran art de la humanitaL 5 IJjúllj ARTICLE Joaquim Pena (esquerra) fundà l'any 190li'Associaci6 Wagneriana. Felip Pedrell (dreta), que encapçalà un grup musical més conservador respecte les innovacions artístiques de l'època, no es mostrà aliè a la influència wagneriana La fada, del compositor Enric Morera i el text de Jaume Massó i Torrents, era la manifestació més fidel d'aquest modernisme musical. Aquesta òpera tan emblemàtica s'estrenà en la Quarta Festa Modernista de Sitges el 1897 i representà la primera gran lectura wagneriana en tots els seus vessants estètics. Una òpera que trobà en els Croquis pirinencs dc Massó i Torrents el retorn a una llegenda medieval cata lana, i en la música dc Morera una manifestació de Ics idees wagnerianes i dc l'escola fran cobelga. 6 el geni de Wagner es pot apreciar net i pelat sense la confusió dels adoradors i dels wagnelians i els fanàtics. Durant la febre wagneriana, aquell home era considerat com una mena de Crist... Els bons moments de Wagner, que són infinits, a mesura que el fantasma Wagner ha anat passant de moda, s'han tornat cada dia més sòlids, més olorosos, més complexos i més actuals, per la senzilla raó que Wagner fou un Prometeu veritable i el foc que va anar a ro bar e ra un foc autèntic que enca ra crema. i no fou un fals Prometeu, d'aquests que se n'etigeixen cada dia i que es desinflen amb mitja hora de vociferar.»12 na de les empremtes, però, més importants de la recepció de Wagner a Catal un ya fou la protagonitzada per a tasca de l'Associació Wagl'Associació Wagneriana, fundada e l neriana fou ingent i important 190 I per joaquim Pena, un «wagnerià i es prolongà fins al 1936, i va seriós, químicament pur i monolític» quedar erma la seva activitat - si se'ns permet utilitzar una expressió ell942. Hi hagué una línia estètica pade josep Pla. L'estètica wagneriana amb lesament marcada per una revifalla hequè es bastia era la de Houston Stewart geliana, malgrat que Schopenhauer Chamberlain, com hem esmentat ancontinua va essent-hi present. Les teoteriorment. \Vagner represenries de l'expressió suplien les tava e l model perfecte dc teoties de la imitació i es prol'estètica que es reclamava. nunciava cada vegada amb La tasca de l'Associació Wagnerjana «Així, doncs. podem permés força el vitalisme i el trenfou ingent i important i es prolongà fins fectament aco rdar que l'obra cament de l'antítesi art-vida. dc Wagner és una forma de al1936, tot quedant e1ma la seva activitat Es potencià la concepció rodrama plenament adaptable a màntica de la llengua com a el1942. Hi hagué una linia estètica la nostra tendència estetica y posseïdora de quelcom transque es un dcvcr en tots aquells cendentail:; i com a e leme nt palesament marcada per tma revifalla qui en la seva mà estigui, ferbàsic per a la llu ita cultural i hegelian~ malgrat que Schopenhauer la ascquiblc al poblc.» 11 nacional de Catalunya. El que pretenia l'AssociaL'escomesa i l'empremta continuava essent-hi present Les teories ció era traduir les obres wagmés pregones de la recepció de l'expressió suplien les teories de la nerianes. que fins a lesho res de l'estètica musical wagnes'havien representat sempre imitació i es pronunciava cada vegada •iana a Catalunya es visqué des en italià, fer uns detallats i midel modernisme fins al nouamb més força el vitalisme i el nuciosos estud is dels drames. centisme. Aquests moviments fer conferències .... és a dir, trencament de l'antítesi art-vida. dotaren l'estètica musical d'a- U ESMUC donar a conèixer Wagner i tot el que s'experimentava al gran santuari de Bayreuth. Les crítiques més considerables a la tasca d'aquests wagnerians foren les traduccions grolleres i l'allunyament total del text original mal interpretant i vulgaritzant, moltes vegades, la càrrega metafís ica i transcenden tal de Wagner tot transformant-la, a causa del corrent europeu tan fortament psicologista, en un desmesurat immanentisme. Podem entend re això si analitzem l'extrema anàlisi dels /ei/motiven wagnerians i l'excessiva voluntat psicologitzadora i descriptivista de qualsevol estat anímic i de qualsevol manifestació mimètica. El fantasma Wagner. creat per l'Associació, ennu volava aquell Wagner autèntic que molts coetanis desitjaven i esperaven. Les paraules de josep Maria de Sagarra en són aclaridores: «Sobre Wagner es comencen a desinflar. potser s'han desinnat del tot, les boires del wagnerianisme. Avui dia L ARTICLE. leshores d'un contingut ric que maldava per tTobar l'art genuïnament català i per trobar arreu, en totes les manifestacions artístiques, Catalunya: el primer NOTES I . Altres compositors que figuraven en el repertori musical de l'Exposició de Bar· celona eren Beethoven i Mendelssohn. 2. La Revista Musical Catalana, el 1913, destaca dos períodes importants dclmovi· ment wagnerià a Barcelona: <<El moviment wagnerià a Barcelona podríem dividir-lo en dos períodes: un de propaganda i un altre d'acció. El primer comprèn des de l'any 1868 fin s a I 1890; el segon des de la daITera data fins al present.» Re11ista Musical Catalana, any X, núm. 114. ju ny de 1913, pàg. 145. Per a una actualització dc tot el moviment wagnerià a Barcelona des del seu ori· gen fins als nostres dies, cal tenir present el treball d'Alfonsina )anés i Nadal: L'obra de Richard Wagner a Barcelona. Barcelona: Ed. Rafael Dalmau. 1983. 3. Per a un millor detall de totes les repercussions estètiques i musicals en el modernisme, remetem al llibre de Xosé Aviñoa: La música i el modernisme. Barcelona: Curial, 1985. 4. La paraula «revolució» era la possibilitadora de poder assolir un nacionalisme capaç dc crear un substrat profundament autòcton i impertorbable. if)Hilfl amb un esperit clarament romàntic i, el segon amb la inclusió d'allò clàssic com a garant artístic. Wagner i l'estètica que aquest traslluïa fou el model perfecte que els serví de paradigma per a la ingent tasca de revifar la creativitat artística en totes les seves manifestacions i especialment en la musical. Per una visió més detallada dc tot el procés del nacionalisme cultural cal tenir present el llibre antològic Els modemistes i el nacionalisme cultural. Barcelona: Edicions de la Magrana-Diputació de Barcelona, u 1984. S. Per a un aprofundiment dc la qüestió estètica d'aquesta època amb totes les implicacions filosòfiques que hi estan vinculades, és destaca ble l'estudi dc Norbert Bilbeny: Entre Renaixença i Noucent isme. Barcelona: Edicions la Magrana, 1984. 6. Maragall, j. : Artículos (1893·1903) . Barcelona: Fidel Giró, 1904, pàg. 103. 7. L'Associació Wagneriana de Barcelona traduí la seva obra fonamental per l'estètica wagneriana intitulada El drama wagnerià, potenciada especialment pel wagnerià joan Marsillach. 8. Houston Stewart Chambcrlain: El dra· ma wagneriana. Barcelona: Ediciones dc nuevo arte Thor. 1980, pàg. 41 9. Recomanem l'article d'Antoni Marí: Richard Wagner i la ideologia alemanya», Rea•ista de Catalunya. núm. 4. Barcelona, gener de 1987. I O. Cirici Pellicer, A.: uWagnerismo y modernisme». Revista de Actualidades, Ar· te y Letras, any IV, núm. I 55, març 1955, pàg. 11. I I. Gual, A.: u L'art escència i del drama wagnerià», conferència pronunciada 1'11 de març de 1904. XXV Conferències, Associació Wagneriana, Barcelona, 1908, citat en Wagner i Catalunya, op. cit.. pfag. 89. 12. Sagarra, j. M. de: Obres completes, vol. 22, Editorial Selecta, Barcelona, 1967 , pàg. 573. 13. La qual cosa rebrotava clarament de les tradicions dels estudis lingüístics que tanta importància havien tingut a Alemanya, com els de Herder. Fichte, Goethe. Von Humboldt i que a Catalunya tingueren el mirall en Maragall, Llorens i Barba, Duran i Bas. Ton·as i Bages i Prat de la Riba. Magda Polo Pujadas és doctora en Filosofia per la Universitat de Barcelona i professora d'estètica i de projectes finals del departament de Musicologia de /'ESAJUC. i professora de Filosofia de la Música de doctorat del departament d'Història de l'Art de la UB. magda.polo@esmuc.net Activitats marc2007 I AGENDA lf)Hilfl o Dijous. I de marc, a Ics 17.30 hores. a la Sala de Cor de I'ESMUC Anne-Sophie Mutter, violí. Trobada amb estudiants. La prestigiosa violinista intervé el mateix dia en el cicle de concerts organitzats per lbercamera (per a més itúormació: <www.ibercamera.es>). Dilluns. 5 de marc. a les 20.00 hores. a l'aula 111 de I'ESMUC. Alícia dc Larrocha Taula rodona: El reconeixement del compositor de cinema i el tracte dels mitjans de comunicació envers el compositor. Coordinada per Josep Lluís Falcó, professor d'Història del cinema i llenguatges audiovisuals de la Universitat de Barcelona. Amb Amau Bataller. professor de composició en l'especialitat de música per a la imatge de I'ESMUC. En el marc del Barcelona Visual Sound. Eis Concerts de i' Acadèmia (L'Auditori, Sala 3, Tele Montoliu. Lepant, 150. Barcelona) Dos són multitud Una combinació d'obres pròpies amb diverses recreacions de temes estàndards. Músics: David Xirgu, bateria; Llufs Vidal, piano. ¡,; Piano expandit E Mutza, obra per a piano i dispositius electrònics. Músics: Agustf Fernandez, piano i estris. Improvisació. Ferran Conangla, microamplificació.* •Entenem per micl'oampli ficació la magnificació sonora d'esdeveniments minúsculs. ~ (,) Rl UI Dimarts 6, 19 h Dimarts 13, 19 h ~ UI Cll ~ ... El trio romàntic Músics: Yuri Volguin, violí; Cristoforo Pestalozzi, violoncel; Pierre Réach, piano. Obres de F. Mendelssohn i S. Brotons. Dimarts 20, 19 h ~ :; UI e: o(,) ... La poesia russa en Ja música Músics: Mireia Pintó, mezzosoprano; Vladislav Bronewetzky, piano. Amb recitador. P1·ograma basat en ellied 1us. Dimarts 27, 19 h ===;---------~~~==::~;.:~~::~ Escola Supe¡ior de Música de Catalun~'R ~~=================================== Dissabte, 10 de març. a partir de les 17.00 hores. Jornada de portes obertes a I'ESMUC, amb motiu de la inauguració del Museu de la Música. Visites guiades, projeccions i actuacions musicals. Padilla, 155 - Edifici L'Auditori. 08013 Barcelona Tel.: (+34) 933 523 011/ Fax: (+34) 933 497 108. A/ e: info@esmuc.net /lnternet: www.esmuc. cat 7 Ve era Voima Professora de cant folklòric de la Sibelius Academy (Hèlsinki) ''La sardana és com... la música clàssica!'' La visita recent d'aquesta can tan t i professora del Departament de Música Tradicional de la prestigiosa Acadèmia Sibelius, homòloga finesa de l'ESMUC, es converteix en el miJJor dels pretextos per acostar-nos al testimoni de Veera Voima, una jove intèrpret que ha impartit un taller de polifonia finesa adreçal també als estudiants de l'Aula de Música Tradi cional de la Generalitat de Catalunya. ---per RUT MARTÍNEZ -El teu taller no és per a gent ver... -Es clar que nol S'ha de gesticular. Així ... [braços amunt, boques obertes]. Amb ampul· lositat. I, sobretot, cantar. Intento sempre convidar els alumnes a cantar. Per conèixer les característiques de la nostra tradició polifònica s'ha de cantar i experimentar, així el resultat sonor que propicia la combinació de modalitats diferents, de coloraturas poc habituals, d'intervals distints ... - Una vegada finalitzat el taller sobre polifonia finesa: quina valoració en fas? - Ha estat especialment interessant en molts sen tits. El més destacat, la possibilitat dc treballar de manera conjunta amb a lumnes que provenen de l'àmbit de la música clàssica, del jazz, de la música tradicional... Aquesta divet-sitat ha estat molt enriquidora. Però també, i sobretot, valoro l' interès mostrat pels estudiants, en total prop d'una vintena. La seva voluntat de treball i experimentació amb la veu i e l cos hi han estat clau. La veritat és que l'aprenentatge ha estat molt ràpid perquè l'actitud dels alunmes ha estat molt oberta, receptiva en tot moment. Ens ho hem passat molt bé. gon~osa 8 - ¿Ha estat fàcil, pet· a ls estudiants, conè ixer la base de la polifonia finesa? -La veritat és que he descobert músics amb un a mentali tat molt oberta. No sé si ens seria igual dc fàcil i, sobretot, de ràpid fer aquest treball a la inversa. Cal felicitar-los per això. En tot cas, crec que conèixer tradicions tan llunyanes com la finesa, molt influenciada per les aportacions hongareses, russes o d'Estònia, pot servir als estudiants com a estímul per enriquir les seves pròpies tradicions socioculturals. -Quins mecanismes s'han utilitzat per conservar la tradició polifònica finesa? -El cert és que l'estudi més o menys reglat, oficial, de la nostra tradició, sigui polifònica o no, és relativament recent en la mesura que es basa, sobretot, en el matetial que ens arriba gràcies a la transm issió oral o a l'audició de cançons i melodies enregistrades en suports que difícilment aguanten el pas del temps -sobretot, discos vells i cassets. El mate rial escrit és encara escàs i poc estudiat, tot i que intente m recopilar to ta la informac ió associada a les tradicions pròpies de les noces, les festes i altres manifestacions populars destinades a perpetua•· la polifonia finesa. - Els professionals de l'àmbit d'estudi pròxim a la cultura popular es queixen sovint de la manca de mitjans i ajuts institucionals. ¿És e l cas de Finlàndia? -Pel que he pogut parlar amb els professors i alumnes de I'ESMUC, sí. Caldria un major suport instituc io nal , sobretot dels governs, per donar a conèixer el que, en definitiva, és la nostra pròpia tradició cultural. En aquest sentit, és bàsic e l treball de les institucions educatives: la Sibelius, val a dir que ens atorga per mitjà de l'àrea de música tradicional, el paraigua necessari per a la investigació i divulgació d'un patrimoni encara m olt desconegut entre la gent jove. -Aquests dies has tingut l'oportunitat de conèixer una de les manifestacions més significatives de la música tradicional catalana: la sardana i, per extensió, la cobla, arran de la presentació de la cobla de I'ESMUC. Què t' ha semblat? -Espectacular. I molt diferent! Un so potentíssim i una manera dc fer música molt elaborada, amb uns costums i una "posada en escena" no gens in1provisades. Un àmbit, en definitiva, moll proper a la música culta. I sobre la sardana ... , una música an1b una força molt gran i molt semblant a la música clàssica. Per les altures CONaRTS saw:òNcs AL PALAU Orquestra Simfònica del Vallès. Ricardo Borrull, flautl. Óscar Diago, oboè. Corrado Bolsi, concertino director. Pachelbel. Bach, Handel, Vivaldi. PALAU DE LA MÚSICA. 27 DEGENER DE 2007. per F.T.-8 . uatre grans compositors de tots els temps es repartien la música de sis obres del concert i ducs - les dedicades als focs d'a rti~l­ ci i als jocs d'aigua, ambdues dc Handel- polaritzaven la culminació dc les dues parts del programa, entre les quals alternaven dues obres de caire concertant: un Concert per a violí, oboè i orquestra en Do menor de). S. Bach, certament ben prodigat i ben conegut del públic melòman del Palau. i en la segona part un altre, el Concert per a flautí i orquestra en Do major dc Vivaldi -com a Q nota curiosa diguem que els nostres melòmans encara ignoren que en l'interval entre les parts d'una obra no s'acostuma a aplaudir... J com a inici de les dues parts s'interpretaren, respectivament, el conegudíssim Cànon en Re major de Pachelbel i el deliciós episodi de !"'Entrada de la reina de Saba" de l'oratori Solomon de Handel. Recomponent l'ordre del concert, podem dir que començà amb bastant d'inseguretat i una certa fredor amb el Cànon de Pachelbel, continuà amb un diàleg més entusias- mador de l'oboista Óscar Diago, al qual donava rèplica Corrado Bolsi al violí no excessivament convençut en el Concert dc Bach, i culminà la primera part amb l'audició d'un seguit de peccs de la Música aquàtica dc liiindcl (núm. I. 2, 3, 4 dc la suite I en Fa ma· jor, entre els quals s'intercalà el núm. I O i prosseguiren els núm. I I i 12 dc la ~uitc 11). La versió resultà força interessant. malgrat man il'estar una certa manca de fa ntasia en la coloració instrumental. La segona part, tota ella més convincent i entusiasmant que no pas la ptimera, va iniciar-se amb I'"Ent rada de la reina de Saba". en què l'admirable i poètica vena imaginativa de llandel ens va suggestionar amb un curs d'àgils contrastos tímbtics i el nuir vital de la música. Tot seguit Ricat-do Borull Recital de i a la mesura de la Caballé TEMPORADA OSC. Montserrat Caballé, soprano. Dir.: José Collado. Granados: "lntermezzo" de Goyescas. Chauson: Poema de/' amor i de la mar per a veu i orquestra. Bízet: L'arlésienne. Suite núm. 2. Gounod: Penediment. Massenet: Preludi. L'èxtasi de la Verge. L'AUDITORI.12 DE GENER DE 2007. per LI.T. ----------------------------------gust expressiu, en les notes retze anys després i per primera vegada des que l'OBC ofereix els seus concerts a l'Auditori, Montserrat Caballé va tornar a actuar amb l'Orquestra Simfònica dc Barcelona, en un programa en què la música francesa va convertir-se en l'eix dc la programació. Sota la direcció de josé Collado, Caballé va idear un programa fonamentat en el T apianades, en la gran exposició del centre vocal, defugint riscos en l'excés de colorature i dels forte orquestrals que poguessin eclipsar la seva natuJ-alitat en el cant i les seves qualitats de tots prou conegudes. La soprano va cantar amb refinament el poema de l'amor i de la mar de Chausson, convertint l'expressivitat i la crea- ció d'una atmosfera impressionista en l'eix principal d'una versió en què l'Orquestra va mostrar un refinament sempre emmotllat a Ics caracte!Ístiques vocals de la soprano. En el Penediment dc Gounod, va incidir en aquest recolzament en l'elegància en detriment d'un excés de projecció vocal i, sens dubte. en t'extasi de la Verge de Massenet, obra que recordem que ja va cantar al Liceu l'any 1998, la soprono va mostrar les facetes del seu talent més destacades, cantant amb subtilitat, amb refinament, amb elegància i sempre recolzant-se en el domini de les notes apianades i en el control d'unfiato efectista i de gt-an bellesa. va impactar amb una interpretació de gran virtuosisme i una dicció d'inqüestionable eloqüència del Concert per a flautí i orquestra de Vivladi, pàgina magníficament travada en la seva formulació i en la disposició altemada del diàleg entre el solista i el conjunt orquestral. Aspectes que gt·àcies a la puntual direcció dc Bolsi i a les eficaces intervencions del conjunt de músics dc l'Orquestra del Vallès va adquirir tot el seu caràcter concertant. Aq uest aspecte ja s'havia manifestat igualment en l'obertura hiindeliana i va brillar en tot el seu esplendor en una lectura d'exccl-lent nivell i vigorosa brillantor dels sempre admirables pentagrames de la Músi- ca per las reials focs artificials amb w1a instrumentació inte· grada totalment per instruments de vent. Caballé va concebre un progt-ama en el qual el refinament i el bon gust expressiu havien dc sobreposar-se a un cúmul d'exigències tècniques, i aLxí assol ir uns aplaudiments d'un públic entre el qual no fa ltaven els incondicionals de la diva. L'OBC, a més d'oferir un acompanyament sempre d'acord amb les condicions de la soprano, va mostrar moments instrumentals esplèndids, en especial en la interpretació de la segona suite de L'arlésienne de Bizct - amb la celebèrrima "Farandolc"- i en el ja esmentat Èxtasi de la Verge, tot embolcallant la mística i sublim melodia que ha esdevingut una de les grans aportacions líriques de Juies Massenet. ~e z6g ------------------------------------------------------------------------------------------------- Atractiu quartet de Chick Corea TEMPORADA DE CAMBRA D'1BERCAMERA. Orion String Quartet. Beethoven: Quartet núm. 6, op.IB/6. Chick Corea: quartet The adventures of Híppocrates. Mendelssohn: Quartet núm. 6, op. 80. PALAU DE LA MÚSICA. 31 DE GENER DE 2007. per LJ.T. reat vint anys enrere, amb instrumentistes que han col·laborat amb llgures llegendàries com Casals, Serkin, Stern, el 0uaJ1et Orion s'ha convertit en un dels conjunts més destacats del panorama cambrístic dels Estats Units. Convidat per actuar en el concert inaugural dc la cinquena C temporada de cambra d' lbercamera, aq uest quartet de corda amb nom de consteJ.Iació oferi al Palau un programa representatiu de les seves directrius interpretatives: obres d'alta demanda tècnica i musical del gran repertori (Mendelssohn. Beethoven) compaginades amb pàgines avantguardistes (Corea). El cert és que els Orion fonamenten les seves interpretacions en una solidesa tècnica que arriba als més alts g¡·aus de perfecció, i sobre aquest pilar perfectament sòlid i contundent construeixen un discurs musical que en alguns moments pol ser moti u dc certes discrepàncies. Una obra com el Quartet de Mendelssohn - que el compositor va escriure en mcmòri11 dc la seva germana Fanny- esdevé un rèquiem per a cordes ple de dramatisme, intimisme. sercnitut i tristor, rencctida en la tonulitat dc Fa menor. Però la versió tècnicament impecable no va acabar d'aprofundir en aquella sensació d'agonia i angoixa dcscri- ta per una música impetuosa i turmentada, tant antagònica amb l'estil del Mendelssohn de la Italiana, del Concert per a violí o del Somni d'una nit d'estiu. La fortalesa del discurs bccthovenià, i mês concretament l'impecable distensió impresa en el decurs del darrer moviment amb caràcter popular va esdevenir el punt mês àlgid en l'aspecte interpretatiu del concert. L'obra escrita l'any 2004 pel conegui pianista de jazz Chick Corea i que amb eclecticisme dc llenguatge, amb utilitzacions imaginatives de la tonalitat i amb una atractiva inventiva melòdica i tímbrica, ofereix un ampli joc als intèrprets. 25 121 'H20', concert de can t i aig ua a cà rre c del Cor Jove El Cor Jove de l'Orfeó Català, el quartel de corda 4 Dimensio ns i el pianista Josep Bufo rn eaJ-labore n amb Museu Agbar de les Aigües en tm concert singular: 1120. N/úsica d'aigua. ~r ESTEVE NABONA e fet, la unió de música i aigua no és un concepte nou. Quan els compositors han volgut dcst:riure la natura, l'aigua n'ha estat l'element principal. En són exemples: La tempesta de mar de Vivaldi. la suite Música aquàtica de Handel, Les grutes del Fingal de Mendelssohn, La Mar dc Debussy... i no acabaríem mai. El singular d'aquesta producció, però, és que el concert sc celebrarà dintre d'un antic dipòsit d'aigua, i que va ser operat iu fins al 2003. Actualment l'espai està dins del Museu 1\gbar dc Ics Aigües, a Cornellà de Llobregat, i habitualment s'utilitza com a sala d'exposicions i auditori. L'estructura circular de la sala i el sostre dc volta catalana doten l'indret d'una acústica interessant i amb capacitat per a unes 300 localitats. En aquest concert. el Cor Jove de l'Orfeó Català, amb el quartet de corda 4 Dimensions i Josep Buforn al piano, ofereix un repertori dedicat a l'aigua i especialment elaborat per a l'ocasió. Amb aquesta aportació instrumental, el concert prendrà dinàmica gràcies a les diverses combinacions entre cor, piano i corda. L'audició. integrada per obres compostes entre la segona meitat del segle XIX i ple segle xx. comença i conclou amb una mateixa obra: L'aigua sota la neu del compositor finès Harri Wessman: a Finlàndia. quan l'aigua es mou sota la neu significa que el rigorós hivem queda enrere i aviat tot retornarà D ~e 269 a la vida. 4 Dimensions ens oferirà dos moviments del Quartet en Sol menor de Claude Debussy. En aquesta obra. l'element el trobem d'una manera abstracta, ja que és una obra sense argument, però amb grans transparències harmòniques i nuïdeses rítmiques que es podria dir que ens evoquen la mateixa naturalesa de l'aigua. A part es podran sentir dues •·aquarel·les" impressionistes per a piano sol: La catedral submergida, novament de Claude Debussy, i focs d'aigua de Maurice Ravel. i dos cants de compositors nordamericans: To be sung on the water de Samuel Barber, i de fames Erb, l' harmonització d'una melodia tradicional: riu avall ens acomiadarem de Shenandoah, una tranquil·la vall de Virgínia envoltada de boscos de sequoies. The spring tim e of tlte year de l'anglès Ral ph Vaughan Williams ens evocarà les pluges de la primavera. a música catalana estarà representada per Eduard Toldrà, amb un recull en què s'intercalen tres cançons tradicionals hannonitzades de temàtica aquàtica, amb dos dels Sis sonets per a violí i piano: "El sonctí de la rosada" i "La font". I el concert es completarà amb una obra de Salvador Brotons: Les quatre estacions, per a cor i piano, sobre quatre poemes de Josep Carner, obra al seu moment encarregada pel Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana al compositor. En aquesta obra, l'aigua és protagonista principal en el primer poema: "Aigües L Agenda març 2007 Dia 5, 19 h. BARCELONA. Palau de la Música Catalana 26 122 de la primavera", i secundari en el tercer: "DmTcr pleniluni de tardor", però la transparència i l'aroma purament mediterrània de les seves línies no ens treuen en cap moment de context. De fet. gairebé podríem dir que l'aigua és protagonista per absència en "Incúria d'agost"; en paraules del mateix Salvador Brotons, i a mode d'instruccions en l'edició dc la partitura hi trobem: "Aquest moviment ofereix la pesantor i xafogor d'un dia estiuenc." L'obra acaba amb l'hivern, i ve representada per la joia dels dies nadalencs: "Cançó de ada l", moviment ''ple del coratge i la brillantor propis dels darrers dies de l'any". algrat que la visió més present en el concert serà purament mediterrània, el mar hi serà absent, en ser un personatge amb personalitat pròpia, gairebé diferenciat de l'aigua com a clement. i tota la que tindrem serà dolça: gel, neu. rosada, l'aigua del riu i del rierol, del rec i de la font. Presència aquàtica, en el text i en l'argument programàtic. o bé, com ja s'ha dit, d'una manera més abstracta, en l'esperit de la mateixa música. El programa representa un bon repte per als intèrprets, ja que obliga a cercar timbres i matisos molt subtils combinats amb certs moments d'amplitud sonora, i trobar l'èmfasi adequat per als textos, tots de gran qual itat poètica. El concert se celebrarà el 25 de març. a les 19.00 h, emmarcat en les celebracions del Dia Mundial de l'Aigua. M Dia 17, 22 h. TERRASSA. Església del Carme. Cor love de l'Orfeó Català. josep Buforn, piano. Dir.: Esteve Na bona. Obres de Toldrà, Debussy. Ravel, Brotons Cicle Concert de Tarda al Palau Cor jove de l'Orfeó Català. Orquestra dc Cambra Terrassa 48. A. Puchc, soprano. A. Alàs. contralt. D. Hernóndcz, tenor. X. Pagès. ba1x. Quim Ténnens, concertino. Dir.: E~teve Nabona. F. j. Haydn: Simfonia núm. 45 "dels adéus" Dia 24,21 h. MATARÓ. Basílica de Santa Maria i Missa núm. 6 en Sol major. -sant Nicolau· Cor Infantil i Cor dc Noies de l'Orfeó Català Oriol Castanyé i josep Surinyac, piano Dir.: Elisenda Carrasca i Lluís Vilamajó. Obres de Kocsar, Poulcnc i Rauta vara, entre d'altres Dies 16, 21.00 h. I Dia 17, 19.00 h. I Dia 18, 11.00 h. BARCELONA. Auditori Dia 25, 21,45 h. CORNELLA. Museu Agbar de les Aigües OBC. Orfeó Català. Lucy Schaufer, mezzosoprano. Dir.: Fraz-Paul Dccker. Obres d'Edward Elgar Cor Jove de l'Orfeó Català. Quartet de corda 4 Dimensions. josep Bufom, piano. Dir.: Esteve abona. H20, Música d'aigua. EL MUSEU DE LA MÚSICA , REFUND AT Final felic d'una llarga història D quest dia 1O de març tindrà lloc la inauguració de la nova seu del Museu de la Música, situada al complex de l'Auditoti. Es tracta d' un esdeveniment d 'una importància remarcable, ja que amb ell aquesta institució assoleix la fita cabdal de disposar, a la fi, d' una seu pròpia estrictament pensada i realitzada en funció de les seves exigències. Hi ha diversos aspectes que cal tenir en compte a l'hora de valorar tot el que significa la nova realitat. En primer lloc, i molt destacat, el que s'acaba d'apuntar. Tal com s'explica en un dels escrits, el Museu de la Música, en origen un fill més dels esforços i la generosita t de la iniciativa privada, ha viscut una existència marcada per la itinerància i pels assentaments provisionals i precaris, fet que, naturalment, n'ha condicionat i llastat de manera radical la trajectòria. Ha estat una existència que ha exigit als seus responsables un sobreesforç continuat p er poder fer possible la seva fun ció, fita assolida en uns nivells per damunt de les possibilitats reals. Ara la disposició d'unes instal·lacions ben equipades - malgrat que probablement tam poc excessives en recursos- i sobretot ben dirigides envers les funcions i els objectius propis ha de petmetre una etapa que ofereixi els fruits esponerosos que pot esperar-se del seu potencial de contingut i d' un equip humà que du anys demostrant la seva capacitat. Ara es podrà posar en marxa en condicions satisfac tòries un autèntic projecte museístic d'acord amb el qu e avui s'entén per aqu est concepte. L'altre aspecte és qu e amb el Museu de la Música es completa la gran insfraestru ctura que és I' Auditori, després que darrerament s' hagi posat en marxa la Sala de Cambra i encara fa poc s'hi hagi instaJ.lat l'ESMUC. El concepte de Ciutat de Ja Música ara adquireix la seva imatge definiti va en un conjunt que concentra institucions cabdals i dife renciades, les quals alhora veuen incrementades llurs potencials propis en un context de còmodes relacions de sinergia. ~e 269 27 123 El Museu de la Música de Barcelona s'obre al fu tu r AQUEST MES DE MARÇ S'INAUGURA EL NOU MUSEU DE LA MÚSICA D E BAR CELONA A L'ESPAI DESTI NAT PER A ELL A L'AUDITOR I. UN MUSEU P E R P RIMER COP CONCEBUT COM A TAL, DI NS D'UN ACURAT PROJECTE ARQUITEC TÒNI C I MUSEOLÒ GIC QUE L'HA DE COL'LOCA R A L'ALÇADA DELS MÉS IMP ORTANTS MUSEUS DE LA MÚSICA EUROPEUS . per MERCEDES CONDE PONS esprés dc conversa r amb el seu director, Romà Escalas, visitem el Museu en la seva darrera etapa de construcció. Ja s'hi entreveu el que serà el Museu quan s'inauguri. Tot fa olor de nou, de fusta -material predominant en la decoració- i de mobles -o instruments-, molts encara emba lats. D'altres ja estan col·locats - molts no definitivament- per tal de visualitzar el seu efecte definitiu, la retolació que els pertoca, la il·luminació, etc. Realment fa molt bona pinta, s'hi respira feina ben feta, meticulositat i molta cura pel resultat fina l. D ~e 269 De Museu dels Instrumen ts a Museu de la Música a diferència principal entre els antics emplaçaments dc l'a ntic Museu dels Instruments de Barcelona - Palauet Albéniz. Conservatori Municipal al carrer del Bruc i Casa Quadras- i el present - i sembla que per primera vegada- definitiu emplaçament del nou Museu de la Música, és que l'actual espai on s'ha ubicat està expressament plantejat com a tal. Al nou Museu dc la Música les dimensions estan adaptades a les necessitats d'un museu que té, per posar un sol exemple, orgues barrocs de frns a cinc metres d'alçada. Supera amb escreix l'espai que oferia l'antiga Casa Quad ras, un preciós ed ifici modernista poc adequat a les necessitats del Museu, però un fet encara més important és que està concebut d'una manera molt racional, de fonna que en poc espai es poden exposar molts més instruments que abans i amb Ics millors condicions dc visualització. ''Quan es t'a fer el primer projecte de l'Auditori -obra de l'arquitecte Rafael Moneo-, va quedar molt clar que l'Auditori no havia de ser només una safa de concerts, sinó un conjunt de serveis musicals i que el Museu era una de les coses obligades", explica Romà Escalas. El procés de construcció. però. ha estat llarg, perquè les obres de l'Auditori van estar parades uns anys i quan es van reiniciar ja se sabia quin era l'ordre de prioritats: Sala Simfònica. ESMUC. Sa la de Cambra i, finalment, el Museu, L 28 12-1 que havia d'entrar com a última peça de tot el conjunt a causa de la fragilitat de les coJ.leccions, que no poden estar en un edifici en obres. Així doncs, el Museu acaba l'obra sencera de l'Auditoli. Malgrat els seus abundants inconvenients, el temps en què no hi ha hagut museu -puntualitza el seu director Romà Escalas- ha pennès reflexionar sobre quin tipus de museu s'havia de crear: com presentar-ne el contingut, què oferir al visitant, què s'hi vol mostrar, com explicar-ho i com aprofitar al màxim l'espai. Si el projecte museològic és del Romà Escalas i el seu equip, el disseny arquitectònic és obra de l'Andreu Amola -membre de l'equip Moneo, mentre que l'interiorisme i museografia és obra del Daniel Freixes, també associat amb Monco i Arriola. El punt de vista museístic actua l difere ix diametralment de l'antic, fet que ja es pot percebre d'entrada en el seu nou nom: de Museu dels Instruments a Museu de la Música. I és que s'ha de tenir en compte que el Museu té una sèrie de coHcccions que no són només la d'instruments, sinó que compta també amb documents biogràfics dels músics catalans, un arxiu dc partitures i un fons sonor. Toles aquestes col·leccions serveixen per explicar el concepte que les agermana: la música. Els instruments situen històlicament i culturalment la música -segons l'època i l'origen geogràfic-, però també poden expl icar quins han estat els punts de màxima inflexió en l'evolució musical en la nostra cultura, ja que el Museu planteja explicar la història de la música universal amb una buscada perspectiva catalana. "I és que no té sentit explicar aquí el classicisme vienès, ja que on l'han d'explicar és a Viena, ni el Barroc de Versalles, que l'han d'explicar a París", comenta Romà Esca las. El nou Museu explica la música des de Barcelona, per tant: com ha arribat a les nostres terres el class icisme o el romanticisme. Aquesta perspectiva li dóna una característica local i alhora universal. Si d\ma banda, la instal·lació del Museu s'ha endarre rit uns anys r especte de les previsio ns inicials, de l'altra, l'ús de tota aquesta tecnologia h auria estat imposs ible fa uns anys. Les noves tecnologies al servei de la cultura er explicar la història de la música, s'han tingut en compte tant les col-leccions d'instruments i objectes com també tot un suport gràfic i audiovisual propiciat pels darrers avenços tecnològics. Així doncs, tots els espais del Museu estan sonoritzats i P EL LLEGAT ENRIC GRANADOS DEL MUSEU DE LA MÚSICA s'hi pot sentir la música col·lectivament, variant segons la zona de l Museu, sense que interfe reixin les unes amb les a ltres. Com a comp lemen t, s'ha projectat un audioguia -comandat pel novíssim programa Orphcus- que permetrf1 opciona lment un més gran aprofund iment de manera individua l en l'exposició. Per tant, si el visitant té interès a saber com sona un dete1minat instrument, podrà sentir-lo marcant un determinat registre, a mode d'il·lustració específica. Aquests audioguies varien de programa segons el tipus - infantil o adult- i rorigen -trad uccions a diversos idiomes- del públic. Si d'una banda, la instal·lació del Museu s'ha endarrerit uns anys res pecte de les previsions inicials, de l'altra, l'ús de to ta aquesta tecnologia hauria estat impossible fa uns anys . com és el cas de I'MP3 , s uport en què es poden guardar tots els exemples de la música del Museu. I nou Museu, per tant, ja no és un magatzem d'instruments ben endreçat i classilicat com ho havia estat fins ara. Tot i això -no s'ha d'oblidar-, l'antic museu va afavorir la recerca i catalogació de les col·leccions i el seu tancament temporal -a causa de les obres del nou Museu- ha pe1mès la restauració dels insh'Uments, de m anera que ara ja es poden sentir els orgues barrocs que fa trescents anys que no funcionaven i que al nou Museu ja no seran els protagonistes absoluts, sinó més aviat il·lustracions del veritable gran protagonista: la música. L'objecte, l'insti'Ument musical és, com diu la Unesco, el que més representa la música, ja que totes les cultures tenen instruments però no totes tenen notació musical. Cal parar atenció, però, a l'immens patrimoni de la collccció. L'actual fons d' instruments conté uns 1.800 instruments sencers, mentre que e l dc peces se situa sobre les 20.000. Al soterrani hi ha una reserva d'instruments que E servirà per anar renovant l'exposició. Aquesta no distingeix entre instruments, tot i que hi ha una inevitable tendència cap als instruments d'origen català. El Museu no estableix judicis sobre si una música és millor o pitjor, sinó que la mostra tal com la història l'ha feta arribar a nosaltres. Com que el concepte d'exposició és molt diferent al de l'antic Museu dels lns!J·uments, la perspectiva en la presentació d'aquests també divergeix. S'han agafat els instruments que històricament representen l'evolució de Ja música: el baix continu, l'orquestra, Ics noves capacitats expressives. etc., la qual cosa vol dir que serviran com a indicadors d ' un tipus de música que va aparèixer en un moment determinat i això, evidentment, suposa una tria. Si el Museu comptava amb quah·e instruments iguals, se n'ha escollit un de sol, tot donant preferència als 'catalans. Però quan ha fa ltat un instrument per explicar alguna dada en concret del recorregut històric musical, també s'ha anal a cercar, com és el cas dc la música moderna: a falla de gu itarres elèctriques, se n'han comprat. I com que l' instrument és un document sonor, principalment, la tasca de restauració i conservació de la col·lccció ha donat especial relleu a la idea més utilitària del procés: restaurar un instrument perquè es pugui fer sonar. En aquest sentit, no tots els instruments es podran tocar. però d'aquests se'n fan facsímils -com pot passar amb un clavicèmbal o una tiorba del segle XV I feta d'uns materials ja massa febles- per aconseguir reproduir el so de l'època i l' instrument en concret. sense malmetre'n l'original. Natura lment, un inst rument també informa sobre tècniques dc decoració a la seva època, tecnologia dels metalls, cincs dc fusteria i, fins i to t, relacions socials entre les persones. però en primer lloc és un objecte musical. per això el més important és que expliqui quina música tocava i com sonava. El Museu planteja diverses opcions a l'hora d'apropar al públic l'audició dels instruments. Des l'audició directa al mateix Museu a mode dc petits concerts o tas ts dins del marc dc l'exposició, rins a enregistraments a tal l dc banc de sons o la publicació d 'un disc amb determinats instruments. No s' hu d'oblidar que el Museu compta amb autèntiques obres d'a rt de caràcter ún ic, com són l'orgue amb teclat de saltiri del segle XV III, fet per Pujol de Manresa; un claviorgue que s'arrela en la tradició dels claviorgues dels Reis Catòlics del Renaixement. dels q uals només es conserven tres al món ~sscnt l'únic que està sencer el conservat a Barcelona- o objectes tan senzills com l'única ocarina precolombina que es conserva. Sobre aquest punt, Romà Escalas puntualitza: '·Sempre hi ha instruments més importants que d'altres. però tots els que estan exposats hi són perquè representen quelcom indispe11sable. No n 'hi ha cap que s'lragi posat per omplir." A banda de l'exposició d'instruments, hi ha una exposició para l·lela situada al voltant dc la llanterna de l'Auditori, titulada: "De la tradició oral a l'enregistrament digital ", destinada a explicar tots els recursos que la humanitat ha anat inventant davant la necessitat de lixar la música. És, per tant, un recorregut per tots els sistemes de notació musical fins a a ni bar als diversos tipus d'enregistraments -mecànic, analògic. digital- que serveix dc complement de l'exposició principal. El nou Museu planteja, a més, la posada en marxa d'exposicions temporals paral·lcles. ubicades en una sala complementària a la de l'exposició permanent. Aquestes es duran a terme mitjançant tres sistemes: establint sinergies amb lo mateixa c iutat o amb el mat·cix Auditori. aprofitant algu n esdeveniment important; fent servir Ics ofertes del circuit europeu o internacional d'exposicions temporals per tal que la gent de Barcelona pugui gaudir-ne sense haver d'anar, per exemple, a Londres: o generant-ne de pròpies i amb un criteri itinerant. Aquesta darrera opció presenta noves perspec- ~e 269 29 t25 UNA VISIÓ, PROVISIONAL, DE LES NOVES INSTAL·LACIONS tives, com són les de col·laborar amb altres museus d'arreu del món. Per posar un exemple, a la gran exposició de la guitarra a Nova York, dc trenta-sis instruments exposats, n'hi havia set del Museu dc la Música dc Barcelona. La idea de museu com a centre de divulgació i investigació alhora RMC 26g 30 126 OJma part integrant del Museu una tercera planta dedicada a documentació i recerca, on l'especialis ta pot demanar -per primer cop a Europa- un instrument com qui demana un llibre a una biblioteca. Evidentment, es tracta d'una nova eina per apropar la música i el pa trimon i al públic, però els inst rumen ts origina ls o. per exem ple, el manuscrit original de les Goyescas 110 es pot deixar a tothom. i en el cas de partitures antigues i de conservació delicada , sempre se n'ofereix el suport digital -excepte que l'es pecial ista hagi de fe r un estud i exclusiu dc l'o riginal. Aquesta tercera planta contrasta amb l'actual idea que es té d'un fons de documenta ció: ja no es tracta del subsotcn·ani d'un museu, amb poca llum i menys recursos . El Museu ofereix un espai de consulta ample, amb ordinadors i amb tota la vista sobre el Museu: des d'on es veuen els insti-uments de teclat barrocs, i amb unes condicions de comoditat immillorables. A l'espai de recerca i documenta ció, l'interessat podrà estudiar i investigar no només els instruments, sinó també tot alJò que els instmments aporten sobre la interpretació i els estils musicals de la música en la seva època i segons la cultura. En un altre àm bit, aquest espai conté documentació biogràfica catalana molt important: tot el fons Albéniz, Granados, Manen, Pedrell, etc. Tot i que no és un objectiu prioritari incrementa r el patrimoni en e l camp de la docu mentació, sí q ue s'ha plantejat com a impresci ndible el fet de posar a l'abast públic el màxim d'informació possible. I és que el nou Museu de la Música pretén abastar un ventall molt ampli de públic interessat en la música -des de l'infant o l'escolar fins a l'especialista o l'intèrpret- , com també donar resposta social a una demanda d'ampli abast. Per això no es vol definir ni com un museu de caire més científic, ni tampoc com un museu única ment divulgatiu. I s'hi podran trobar des de cursos dc doctorat dedicats a l'estudi F dels instrument s i impartits per especialistes i intèrprets -en convalidac ions amb les principals universitat s catalanes i I'ESMUC- fins a col·laborac ions amb I'OBC en el marc de la seva temporada, tot afavorit per la proximitat que ofereix compartir el mateix espai, el de l'Auditori, que dóna unes possibilitats i unes sinergies molt positives. És per això que les activita ts pa ral·lelcs o complemen tàries, al Museu són abundants i de diversos tipus. D'una banda, la relació dc concerts i visita al Museu: en determinats concet1s es tindrà accés directe -durant el descans- a l'exposició temporal del Museu, connectada directamen t amb el Foyer de l'Auditori. De l'altra, la coordinació dels programes didàctics que té l'Auditori amb els dels Museu. Un Museu a l'alçada del circuit internacional arís, Brussel· les. Munic, Copenhagu en, Barcelona ... són les ciutats que ja han apostat per un model modem de Museu de la Música. Un museu de tanta importància paltimonial com el de Berlín, per exemple, encara no ha fet la transició cap a una museologia moderna, ja que no aprofita tots els recursos que la tecnologia ofereix en aquests moments. En canvi, a Munic o Nuremberg hi ha uns museus dc tecnologia punta, amb impo rtants departamen ts de recerca, com a Ba rcelona: és un altre concepte. Passar a formar part de l'Auditori ha donat al Museu de la Música la possibilitat de comptar amb un importantí ssim suport institucional. Evidentmen t, el pressupost del nou Museu és superior, no només per l'incremen t d 'ajuts, sinó també per un inevitable i11crcmcnt dels costos. És cert, un museu no pot mai arribar a ser un negoci enlloc del món. Però protegeix un fons cultural i patrimonial imprescindible i la música n'és un dels seus punts ineludibles. Romà Escalas ho té molt clai·; quan va acabar els estudis musicals a Holanda , va tornar a Barcelona convençut d 'una idea: "Aquí està Iol per fer" , però sempre va pensar que tot el que estava pe r fer seria una realitat i que perquè les coses surtin només s'ha d ' insis tir. l tenia raó. La mús ica és patrimoni de tots, forma part de la nostra cultura i. per tant, cal reivindicar-la, conservar- la i posar-la a l'abast de la gent i, posats a fer-ho bé, de com més gent millor. P El nou Museu de la Música pretén abastar un ventall molt ampli de públic interessat en la música: des del profà a l'especialista. Del Conservatori a la Casa Quadras EL 29 DE MAlG DE 1946 ES VA INAUGUR.AR EL MUSEU MUNICIPAL DE 1\IJÚSICA A.iVfB EL DISCURS DE TOMÀS CARRERAS I ARTAU, PONENT DE C ULTURA D E L'ATU TAME IT DE BARCELO A, E EL QUAL ES FELICITAVA D EL GRAN ÈXIT ASSOLIT I LA TRA SCE JDÈ CIA QUE HAVIA DE SUP OSAR P ER A LA CIUTAT L'ENSENYAMENT I LA CULTURA MUSI CAL. PO CS P ODIEN IMAGI NAR EL CAMÍ LLAR G I TORTUÓS Q UE VA SUPO SAR LA SEVA ESTADA A L'EDI FICI DEL C ONSERVATORI M UNICI PAL DE MúSI CA. per NOEMÍ CALONGE s va destinar la segona planta de l'edifici del carrer del Bruc per allotjar la col· lecció d' instruments, que en aquells moments eren més de sis-cents. Consistia en una gran sa la dc 400 m2 i una galeria contigua on estaven situats els instruments europeus, i la sala de la Biblioteca compartida amb el Conservatori, espai destinat a instruments populars espanyols i exòtics, i annex el despatx del director josep Ricar! i Matas. No només la manca d'espai entorpia el funcionament adequat del Museu. sinó que tampoc els elements expositors eren els apropiats. com denunciava vint-i-quatre anys després de la seva inauguració "El Con·eo Catalan", tot recollint el testimoni silenciós de l'esdevenir del temps: "Una guitarra conta firma de Torres, estó rota. Las grietas se deben a la acción del sol que filtra por la ventana. Las cortina s han desaparecido, y como las vitrinas son herméticas, el calor la ha resquebrajado. ··Tampoc no hi ajudaven els setanta esglaons que calia pujar per accedir a les dependències i la manca d'un rètol que indiqués l'existència del Museu. Tot això va conh·ibuir perquè a poc a poc anés caient en l'oblit del públic en general, però per sort no pas dels estudiosos i amants de la música, ja que gràcies a ells les col·leccions van anar engrandint-sc. Petits donatius d'instruments i elements musicals van marcar els pl'imers anys de vida del Museu, durant els quals es poden destacar la col·lccció d'instruments Uegada pel baró d'Ortaffa o les partitures, escrits, fotografies i alh·es records d'Amadeu Vives. Els esforços que es van fer des de la Direcció del Museu per arribar a un públic majo1itari van ser djversos, com l'autol'i tzació per a la realització d'un reportatge del Museu en el Noticiaria y Documenta/es Cinematograficos, el NO-DO, l'any 1953; fins i tot es van utilitzar els mitjans radiofònics, el 1959, i també la premsa esclita, tot plegat encaminat a divulgar l'existència del Museu, malgrat que la documentació administrativa de la dècada dels cinquanta no entra en el detall de les visites que s'hi feien . i només existeix la ressenya d'algunes figures rellevants del món cultural, com per exemple el subdirector del Reial Conservatori de Madlid o del món de la política, com la ~sita el 1958 de l'alcalde José M. Porcioles, i de persones lligades a l'esfera musical, els alumnes del Conservatori de Música de Manresa, l'agrupació musical anglesa Golden Age Singers. En la primera meitat de la dècada dels seixan ta, la mitjana anual dc públic assistent va ser de 2.800, i en la segona meitat de l. l50 persones. En el primer quinquenni dels anys setanta, rebia 1.1 00 visites anuals. r en la segona meitat dels setanta el Museu restà parcialment tancat al públic. Així mateix. tampoc no va contribuir gaire a donar més vitalitat al Museu la idea dc compa rtir el seu espa i amb el Conservatori. El que al principi i en el discurs inaugural dc Can·eras i Artau era potenciar "la formación de un Museo de E Música, pues/o al senlicio de la Escuela Municipal de Música de Barcelona, concebido como una pieza importante del plan del Consen;atorio Superior", va fer que quedessin diluïts els esforços per revitalitza r el Museu. Tenim, doncs, que per al Conserva tori el Museu quedava sota la seva jurisdicció, mentre que per a l'Ajuntament el Museu era una figura separada i dependent del Delegat de Serveis de Cultura. Això que al principi podia ser una mica banal, ja que ambdues institucions no deixaven de pertànyer a l'Ajuntament. va perjudicar-lo fortament a l'hora dc concebre uns pressuposts propis, i comptà únicament i exclusivament durant les dècades dels cinquanta i seixanta amb un pressupost de 15.000 pessetes; així mateix, les adquisicions ha,~en de sortir sempre d'unes partides extraordinàries, fet que restava una major agilitat a l'hora d'ampliar els fons del Museu. Malgrat això, no va ser obstacle per adquirir algunes grans col·leccions, com la d'Orsina Baget de Folch per un milió de pessetes o la de Franciscc Arellano per vuit milions de pessetes; de la mateixa manera, es va haver de demanar un crèdit extraordinari per assumir la despesa de 35.000 pessetes que va suposar l'adquisició de les setze gu itarres de Miquel Llobet, és a dir, el Museu no comptava amb cap marge de decisió per actua1· amb independència, cosa que podia haver aconsegt1it amb un pressupost propi per a adquisicions. El fons museístic va anar ampliant-se, passant dels 600 instruments inicials a 964 el 1969, als quals van contribuir els inst111ments etnològics adquirits en les expedicions d'August Panyella i Eudald Serra del Museu Etnològic. La manca d'espai. el dèi'ïcit de material apropiat per a l'exposició, el local inadequat i la limitació d'un pressupost inherent fa que la proposta que Ricar! i Matas porta manifestant des del final dels anys cinquanta d'una separació del Museu tant física com orgànica, fa replantejar a l'Ajuntament l'adequació d'un espai nou per situar-lo. L'any L973 es compra la Casa Quad ras per vint milions de pessetes a fi d'instaJ.Jarhi el Museu. L'edifici consta de cinc plantes. En la noble s'adequa una àmplia sala per a conferències i concerts, en els quals s'utilitzaran els mateixos instruments del Museu, on hi haurà les peces dc més interès històric i artístic. Una de les plantes es destinarà a l'exposició evolutiva de les principals famílies instrumentals; una altra a instruments de reproducció mecànica; una tercera als populars. Els instruments de corda estaran especialment instal·lats en les dues primeres plantes, conservats en sales climatitzades i protegits contra la humitat. El projecte de condicionament durarà deu anys. Ricart i Ma tas mor el 1978 i va ser substituït per una Direcció in terina de Manuel Valls, el qual serà l'encarregat de fer el trasllat del Museu jun tament amb Montserrat Pons, que serà l'artífex de l'adaptació dc Ics sales expositives. L'any 1979 s'accepta la donació d'instruments procedents de l'entitat Ars Musicae, de la qual era membre Romà Escalas. actual director del Museu de la Música. Nascut com una eina més del Conservatori, el Museu es convertí en una entitat amb personalitat independent ~e z6g 31 127 Fa vint-i-dos anys - concretament el gener de 1985- Franz-Paul Decker va ser protagonista de l'entrevista del número 3 de la "Revista Musical Catalana", quan encara no era director titular de la llavors Orquestra Ciutat de Barcelona. Després de tots aquests anys han canviat n1oltes coses, però n'hi ha d'altres que romanen igual. En ell, la saviesa de l'experièn cia resta íntegra, i el caràcter vocacional de director - polèmic, si es vol, però racional i sincertransforma encara ara l'O BC quan l'acull entusiasta any rere any en la seva temporada estable. Aquest m es tornarem a veu re i, per què no, a sentir Fl'anz-Paul Decker a l'Auditori, amb un interessantíssim programa Elgar. Franz-Pau1 ~e z6g Un veritable forjador d'orquestres per MERCEDES CONDE PONS ranz-Paul Decker és tota un institució a Barce lo na per l' im· portant paper que va tenir en la consolidació del nivell musical de I'OBC, a més de donar la cara en els seus moments més difícils, com quan va passar d' Orquestra Ciutat de Barcelona a Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Per a qui no l'ha conegut fins ara -com és el meu cas-, el respecte i la curiositat van de bracet. Jaume Comellas m'a· companya a trobar~ lo a l' Auditori, on a la vista del hali Franz-Paul Decker tafaneja curiós: - Mai no havia estat en aquest lloc, com que sempre sóc a l'altra banda! L'Auditori està molt ben organitzat, F 32 128 però com a sala m'agrada molt més el Palau de la Música. No sé per què avui dia no es poden fer les coses com abans, com per exemple amb el Teatre Colón de Buenos Aires, que té més de cent anys i una acústica meravellosa, o fins i tot en temps dels grecs, que no tenien gairebé coneixements de tipus tècnic sobre l'acústica i van fer coses fantàstiques! A Grècia, l'escena dels antics amfiteatres -dc forma el·líptica- sem· pre es feia orientada cap al Sud, mentre que el públic quedava situat al Nord. Un professor d'art antic em va explicar que això és perquè durant el dia el sol escalfa les pedres del costat Nord, la calor acumulada durant el d ia, al ves· pre puja i fa una mena dc mur que a fa· voreix l'acústica. Potser és cert! L'entrevista l'enceta Jaume Come· llas, recordant l'època en què Franz· Paul Decker va ser director titular de l' ORC: "Jo crec que vostè no és prou conscient que és una de les columnes més importants de l'Orquestra. Hi ha hagut altres directors que no han deixat aquesta empremta que vostè sí va deixar. Des dels seus orígens, l' Or· questra només ha tingut tres directors que hagin marcat un abans i un des· prés: Eduard Toldrà, que en va ser el fundador, Antoni Ros Marbà i vostè. Posteriorment, l' Orquestra no ha tin· gut cap altre director de tant de pes, ja que a més vostè va viure els anys més difícils de l'Orquestra, i tot i això va aconseguir donar-li un caràcter." - Potser sí... Deu ser per la meva es· RETRAT cola o el meu caràcter personal. Els inicis van ser molt durs, perquè jo tenia alguns enemics a l'Orquestra. Però quan em van donar la Creu de Sant Jordi ja fa anys, li vaig dir a Maragall: "La meva ànima està aquí, perquè aquí hi he viscut moments molt bonics. Tots els començaments són difícils, però a la llarga crec que va sorgir un gran amor entre l'Orquestra i jo, i prova d'això és que aquí hi tinc molts amics. -El fet que vostè estigués Uigat a l' OBC durant més de vint anys seguits, va permetre que l' Orquestra agafés prestigi per les seves magnífiques interpretacions del repertori alemany: Mahler, Strauss, Wagner, Br uckner. ¿N'és conscient, que això és gràcies a vostè? -¿Sap una cosa? Tot això és cert, amb l'Orquestra vam fer molt bé aquest repertori, però a mi també m'agraden altres compositors ! Per exemple, m'encantaria fer algun dia una soirée vienesa, però no m'ho demanen! Al públic li encanta escoltar coses d'aquestes! Quan ho faig a l'Argentina, Nova Zelanda o Montreal, té un èxit magnífic! Però a mi m'agradaria fer-ho algun cop aquí, perquè quan era director titular no se'm va acudir. Fer aquest tipus de programa és meravellós perquè permet al públic veure tots els solistes de l'orquestra, que amb altres repertoris queden amagats entre tothom, com el piccolo, per exemple, i a més, els músics hi estan encantats, perquè se'ls sent més i poden guanyar una mica més de diners, i tot i això és molt més barat que dur un gran solista! El seu caràcter inquiet fa que la conversa vagi derivant incon scien tment cap a a ltres temes -com el del repertori-, en què es troba més a gust. Per això que jo li pregun to si podria dirigir una obra malgrat que no li agradi. -En el fons, si és una obra que no m'agrada gens, que detesto, no la dirigeixo. Però jo estimo la música i sempre procuro trobar la raó per la qual el compositor ha escrit aquella obra. I si no en comprenc gens ni mica els motius, no la dirigeixo. De totes maneres, he de dir que em costa trobar obres que no m'agradin. Fa cinquanta anys vaig fer la première de The Duen na de Robert Gerhard al Festival de Maig de Wiesbaden. Aquell festival era fantàstic, van fer Billy Budd i Peter Grimes de Benjamin Brillen dirigida pel mateix Britten i, quan ell va deixar de dirigirla, jo vaig prendre'n el relleu, amb John Vickers fent de Peter Grimes; era el millor. El repertori del segle xx, en general m'agrada. Jo he dirigit cinc de les òperes de Britten: Billy Budd, Peter GriH taifjiOf;iif;i m'encanta la veu, és l'instrument més elevat. Comentant els darrers dos concerts que ha dirigit a l'Auditori, amb esp ecial importància vocal: Kiri Te Kanawa i el Cor MadrigaJ i Lieder Càmera - formacions corals de les quals fa grans elogis- , la conversa ens torna a acostar a Barcelona: amb tants anys treballan t a Barcelona, com és que va dirigir tan poca òpera aquí? -Al Palau vaig dirigir Parsifa/ i Tristany i /solda en el cicle Promúsica. I la veritat és que m'hauria agradat molt dirigir més al Liceu. - Tornant a l' O BC, ¿troba que l'Orquestra ha canviat gaire des que vostè va dirigir-la per primer cop? -No sé quant de temps fa que vaig anibar per primer cop aquí, potser ja fa trenta anys, perquè abans de ser director titular ja hi havia vingut algun cop a dirigir. Sí, l'Orquestra ha canviat moltíssim! -Quan va arribar aquí com a director titular, el 1986, va fer una veritable revolució a l' Orquestra, va canviar molts músics ... -Jo no diria una revolució. Sí, és cert que vaig incorporar-hi nous músics, alguns d'ells encara hi són, però d'altres ja no i és una llàstima. Hi havia una flauta magnífica -la Magdalena Martínez- que ha marxat a València i una arpista sensacional, la Magdalena Bat-rera, que me la va recomanar un amic meu holandès professor d'arpa. Cada músic lé la seva història i a mesura que passa el temps vas veient com canvien les coses i com els uns van prenent el relleu dels altres. Després de deixar l'Orquestra com a titular, hi han canviat moltes coses. -¿Es refereix a canvis en vessant positiu o en negatiu? -Jo crec que avui dia hi ha una manca d'ànima, de voluntat a l'hora de fer música, que és extensiu a totes les orquestres. És un fet generalitzat a tot arreu. No sé per què, però el nostre món, aquest en què vivim avui dia, no té ànima! I si hi penses, aquest problema el pots tTobar en totes les facetes dc la vida. Però si ens centrem en les orquestres, avui dia hi ha solistes fantàstics tècnicament però que et fan pensar en quin és e l seu missatge, perquè no en trobes. La violinista Ida Handel-que ara ja és molt gran- va venir al Canadà fa uns mesos, on no havia tocat després dc molts anys, i tothom que va anar al concert va sortir preguntant-se: per què la seva manera de tocar ens resulta tan diferent? Perquè té ànima, perquè l'ànima, el cor, és essencial en la música. Les composicions han estat escrites a causa de situacions joioses, tTistes, d'amor. i un, això, a l'hora d'interpretarles, no ho pot obviar. Les composicions han estat escrites a causa de situacions joioses, tristes, d'amor, i un, això, a l'hora d'interpretar-les, no es pot obviar. mes, The Rape of Lucretia, Let's make an opera i Albert Herring. Però durant la meva vida he dirigit en total vuitanta-dues òperes i operetes diferents. Tol, i que semblin moltes, en el fons és fàcil arribar a aquesta xifra, perquè si vas sumant: els cinc Britten que he esmentat, els Mozart, els Wagner, Strauss... D'Strauss les he fetes gairebé totes, de fet, les meves dues filles es diuen Arabella i Ariadne i tinc una anècdota molt graciosa Uígada amb Strauss i el nom de les meves filles. Un periodista de Nova Zelanda em va voler fer una entrevista. Com m'acostuma a passar, em va fer Ja típica pregunta: "Quin és el seu compositor preferit?" I cada vegada que me la fan jo responc: "Sap? jo tinc dues filles" ..., i llavors espero un minut sense dir res més, per afegir: "I els seus noms són: Arabella i Ariadne." L'endemà de l'entrevista, al diari vaig veure escrit que els meus compositors preferits eren les meves dues filles ... L'atac de riure, no cal dir-ho, és collectiu i per sort per a nosaltres, no li hem fet aquesta pregunta. Però és inevitable investigar les seves preferències i li pregun tem què li agrada més dirigir: òpera o concert simfònic. -Si hi ha bones condicions per fer òpera -orquestra, acústica del teatre, posada en escena, cantants-, m'estimo molt més fer òpera, perquè trobo que és un espectacle més complet. A mi 33 129 LGUllLAMtrT I®C z6g -En aquest sentit, ¿pot ser que això sigui extensiu a l'àmbit dels directors d'orquestra? ¿És a dir, al fet que els di rectors titulars de les formacions actuals, ho siguin només durant vint setmanes l'any? - Jo no puc ni vull comparar directors d'orquestra, però sí que crec que hi ha directors que no haUtien tingut el pe1mís d'entrar a un teatre ni per la porta del darrere. Les ca rreres de Bruno Waltcr, Wilhclm Furtwangler, Eric [<Jeibcr, ja no es poden repetir. Jo recordo que quan estud iava violoncel, de molt jovene t, el meu professor em deia: "Brahms cm va dir... " La gent que ha tingut contacte amb aquests grans mestres i compositors ha rebut una formació molt més completa, perquè els han parlat des del cor. Però avui dia això ja no té remei. - En Ja seva generació encara va baver-hi gent que va conèixer grans comp ositors, potser és per això que vostè percep molt més aquesta manca de referències en la formació dels directors joves ... -Sí, però també és veritat que la formació actual dels directors és molt diferent. El meu professor de direcció mai no em va dir com havia dc moure els braços, perquè fins i tolla minyona de casa meva pot moure els braços! Ell es va limitar a ensenyar-me la interpretació de les obres, no pas l'estètica gestual d'un director. A la Filharmònica de Berlín -després d'haver tingut Karajan, Abbado i Rattle com a di rectors ti!u- lars-, encara parlen d e Furtwangler i les seves interpretacions, i ell tenia un gest terrible! El gest mai no ha calgut veritablement, és mer teatre sense una intenció clara! -Avui dia la feina del director d'orquestra pot semblar la d'un funcionari, tt·eballan t dotze setmanes amb una orquestra, deu amb una altra, sense establir-se mai del tot en un lloc fix. ¿Es pot donar caràcter, generar un esperit a tma orquestra, amb una feina de tan poques setmanes l'any? -Quan vaig acceptar la feina de director titular a Montreal, tenia encara contracte a Rotterdam. Ho vaig resistir només durant un any, perquè em vaig adonar que tothom en patia les conseqüències. No podia travessar L'oceà deu cops l'any i vaig dir als de Rotterdam: "Moltes gràcies, però he de marxar." Anys enrere la feina era molt més intensa, però en una única ciutat i amb no més d'una o dues orquestres. Bruna Walter sortia de casa a les nou del matí per anar a la Filha1mònica i no hi tornava fins a les onze de la nit durant onze mesos l'any. I potser tenia un al tre concert de tant en tant amb una altra orquestra, però sempre a Berlín! Sé que no hauria de dir això, però sembla q ue l'actitud genera litzada dels directors sigui la de coJ.leccionar orquestres. Una cosa que ¡-·······--·--·-·····--··--····-----···- ··- ·--·-·-·-·-·········- ········--· --·············--·--··----·-----·····-------------·-·, I ~STA MUSICAL CATAlANA , I CI PALAU DE LA M ÚSICA, 4-6 . - 08003 BARCELONA Íl BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA I ¡ Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta ateng uin els rebuts que els presentarà el Conso~i del Palan de la Música Catalana, ¡ pel pagament de la meva s ubscripció a 'Revista Musical Catalana' I ENTITAT 1 1 11 OFICINA I l i 1 I DC l 1 I NÚM. COMPTE Titular compte: ..................................................................................................................................................... I ~ BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ j I I I I I I I I I I I DNI: ........................................................ Signatw·a: Nom i cognoms del subscriptor: ...................................................................................................................................... I I ¡ i: I 1 l I I I 1 Ad1\!.ça.: ................................................................................................................................................................................................ 1 34 130 Poblnció i Codi postal: .................................................................................................................. Telèfon: .................................... I! Amb la quota anual de 25,24 €. Faré efectiu l'import mitjançant domiciliac ió bancària (o bé tal ó banc ari adjunt a favor de 'Revista Musical Catalana'). Per a subscripcions a l'estranger, consulieu el preu. ! L es SEVES DADes SERAN INCORPORADes Al.S FIDCERS DEl.. GRUP PALAU DE LA M ú SICA (ORFEÓ CATALÀ, FuNDACIÓ 0RFF6 CATALÀ· PALAU DE LA l. ~~:n~~;~~~?~~:~;~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~!~~;!~:~==~~-==::_ _ ! : ¡ _¡ RETRAT i.1.ii(jif;J!f;i El seu afecte per la ciutat i la seva gent encara dura, aquí hi té arnies, coneguts, fidels companys de feina i admiradors. Quan FranzPaul Decker surt a l'escenari de l'Auditori -com quan ho feia anys enrere al Palau de la Música-, el públic sempre li atorga un aplaudiment especial, amb afecte, respecte, memòria i agraïment. Decker ja no és tan jove, però sí que h o és encara el seu esperit: juganer, rialler, sorprenent i espontani. Compartir amb ell una estona de conversa permet participar de l'antic concepte de director d'orquestra entroncat amb la gran tradició germànica, aquells directors que lamentablement ja gairebé no en queden. [.GUILLAMET detesto i que mai no he volgut fer a Montreal és contractar un altre director durant una setmana només per ferhi un concert -tot i que entenc que per a l'orquestra sigui bo de tant en tant rebre les visions de d irectors diferents- , perquè ho trobo fins i tot insultant, el fet d'utilitzar una orquestra per mostrar com es fa una carrera. Crec que és poc honest i av ui dia és un fet gairebé normal. -¿És vocacional, la feina de director d'orquestra? -Bruno Walter un cop va dir que la direcció d'orquestra no es pot ensenyar, o es té el do o no es té, i crec que té raó. Hi ha tants músics frustrats que es passen a la direcció d'orquestra ... -Llavors, quan vostè va començar a estudiar música, ¿ja pensava a ser director d'orquestra ? -Jo era molt bon pianista i, no em fa vergonya dir-ho, potser hautia fet una molt bona carrera com a solista. Però de cop i volta vaig veure que volia ser director d'orquestra i tot va sorgir d'una manera molt natural. Llavors vaig començar a estudiar tot el que fa referència a la interpretació de les obres. però no pas tot el que fan estudiar ara de composició, etc. -Quines són les condicions que s'han de tenir per ser un bon director d'orquestra? -Educació musical, naturalment. La meva generació va tenir una excel·lent possibi litat de preparar-se per ser director d'orquestra com a repetidor en un teatTe d'òpera. Jo vaig començar per casualitat a ser repetidor, i això em va donar una gran formació musical. ja que cal estar atent a tot. Potser no vaig tenir la sort dc dirigir la Cinquena de Beethoven d'un dia per un altre, però la formació de repetidor em va servir moltíssim. Només un cop en el Festival de Wiesbaden em van dir a la tarda que havia de suplir el director en el concert de la nit perquè estava malalt. Era amb la Carmen de Bizet. Quan va ig baixar al fossat de l'orquestra, dono l'entrada a la percussió sense ni mirar la partitura i no sento res, i de cop i volta sento només els violins ... Llavors cm va mirar el concertino amb cara de circumstàncies i en mirar la meva partitura veig escrit a la primera plana: Lohengrin. Va resultar que s'havien obl idat de dir-me que la cantant que havia de fer de Carmen també s'havia posat malalta i que havien decidit canviar a última hora d'òpera! La meva carrera no va començar com la del director revelació que comença a dirigir d'un dia per l'altre. Al teatre d'òpera on vaig començar a trebaUar n'hi havia vuit, de mestres repetidors. Qualsevol hauria pogut salvar aquella funció, però jo en aquell moment vaig tenir la meva oportunitat. Això és per exemplilicar el que fa referència a l'educació, la preparació musical. A més a més, per ser un bon director d'orquestra cal un caràcter especial-confiança en un mateix perquè els músics creguin vedtablement en allò que els dius- i poder de convicció> sense que això impliqui escridassar, malgrat que Toscanini ho fes. -En dir p oder de convicció, ¿es refereix al carisma? -Sí, un ha de tenir carisma perquè els músics de l'orquestra puguin tenir fe en el director. -Vostè forma part d'una tradició alemanya musical. Quins són els seus referents? - He après molt de la generació antedor a la meva, però de sobte s'ha fet un punt i a part respecte d'aquesta tradició. amb afany de modemitzar-se. A mi, però. cm funciona més el sistema antic amb els músics, i fins i tot amb el públic, i ells reben més. Fa falta tenir un contacte humà amb el públic. -Com veu el futur de la música ? - Respondré am b una altra pregunta: ¿creu que en vint-i-cinc anys hi haurà la mateixa vida musical que ara? Jo tinc els meus dubtes. Jo no ho veuré. però les meves filles i néts... No crec que en trenta anys existeixin orquestres. El públic, sobretot al Canadà, té una mitjana d'anys de cinquanta i seixanta anys cap amunt. -És w1 problema més del públic que no pas dels músics, que n' hi ha molts que estan interessats a tocar música. -Sí, el problema és que després tenen molt poques sortides professionals. - Tornant a Barcelona, ¿com definiria la seva història amb I' OBC? -Com una història molt feliç. Jo sóc molt feliç d'haver vingut aquí. d'haver acceptat de venir a treballar amb l'Orquestra Ciutat de Barcelona. - Quan era director titular, ¿ la relació era més difícil que ara que és director convidat? -No ho sé pas, perquè abans jo els coneixia molt bé, a tots els músics. I en canvi, ara, amb tantes cares noves, hi ba molts a qui no tinc l'oportunitat de conèixer bé. És millor ser director d'orquestra titular, m'agrada més. És una mica com la relació entre pares i fill s, i avis i néts. Pares i fills es ba· rallen; en canvi, avis i néts no. I FranzPaul Decker té ànima de pare, de veritable forjador d'orquestres. RMC z6g 35 13 I ,. HOTELES SILKEN El placer del viaje La sonrisa del recepcionista, el desayuno en la cama, todos los periódicos del día, descansar sin sobresaltos, un solomillo en su punto o una buena copa en el bar. www. hotel es-si lken .com PR E eR fT I e A ii,ii(jlf;i!r;l EL MES DE MARÇ, A L'ABAST Programa atípic per al pianista Nelson Freire a Palau 100".-. .v. ___ per MERCEDES CONDE PONS PALAU 100. Orquestra Simfònica de l'Estat de 5ao Paulo. Nelson Freire, piano. Dir.: John Neschling. Revue~tas. Prokófiev, Villa-Lobos i Respighi. PALAU DE LA MUSICA. 6 DE MARÇ DE 2007 (21 h). Curiós concert el que pr esenta Palau 100, tan t per la presència de l'Orquestra Simfònica de l'Estat de Sao Pau lo, juntam ent amb el seu director titular John eschling, com pel programa escollit per a l'ocasió. NELSON FREIRE L ' Orquestra Simfònica del Estat de Sao Paulo és considerada avui dia l'orquestra més important de Llatinoamèrica. En els seus concerts combina la selecció d'obres del gran repertori amb les estrenes mundials, particularment de compositors autòctons. El seu director titular és, des del 1997 , john Neschling, descendent d 'Arnold Schonberg i nascut a Rio de Janeiro el 194 7. La seva vinculació amb el Brasil ha estat continuada, des que el 1973 es convertí en director musical dels teatres municipals de Sào Paulo i Rio de Janerio, després d'estudiar amb Swarowsky a Viena i Leonard Bernstein a Tanglewood, i d'haver guanyat diversos concursos de direcció, entre els quals destaquen el de Florència, el de la London Symphony i el de La Scala de Milà. Ha dirigit el Teatre Massimo de Palerm i l'Òpera de Bordeus, a més de ser director resident a l'Staatsoper de Viena. Al voltant de I'OSESP ha creat una sèrie d'institucions per donar impuls a l'activitat musical al seu país, entre les quals destaquen un centre de documentació musical, el Cor de l'Orquestra Simfònica de Sao Paulo -en les seves formacions de cambra, juvenil i infantil-, a més d'un sèrie de programes educatius. Fa gires amb 1'0 SESP aneu de Llatinoamè1ica, els Estats Un its i Europa i dirigeix sovint altres orquestres, com la RAl de Torí. I'Orchestre de la Suisse Romande o I'Accademia di Santa Cecília de Roma, a més de dedicar una part important del seu temps a la composició de música per a cinema i teatre. El pianista brasiler Nelson Freire és un dels solistes més destacats de les pro- gramacions de concerts de les principals sales de concerts d'Europa i els Estats Units. DaJTerament ha fet una gira amb Riccardo Chailly i la Concertgebouw Orchestra i l'Orquest ra Giuseppe Verdi de Mi là, i té previst d'enregistrar la integral de Concerts de Brahrns amb la Gewandhaus de Leipzig i Riccardo Chailly. En el conjunt del curiós programa que se'ns presenta, podrem sentir Nelson Freire interpretant el Concert per a piano i orquestra núm. 2 de Prokófiev, una obra de joventut del compositor rus si es té en comte que -juntament amb el Primer Concert per a piano- el va compondre quan era estudiant al Conservatori de Sant Petersburg. Aquest Segon Concert, però, presenta de forma prou evident algunes de les característiques estilístiques del compositor rus, amb gran gosadia tímbrica i tècnica tant per a l'orquestra com per al solista, que el fan meritori d'atenció. os compositors llatinoamericans i un d'italià completen e l programa, interessant, pel que implica programar Sensemayó del mexicà Revueltas, juntament amb la Bachiana brasileira núm. 4 d' Heitor Villa-Lobos i els Pini di Roma d' Ottorino Respighi. Sensemayó està inspirada en el poema del cubà Nicolas Gui llén sobre un cant d'arrels i ritmes afrocubans -<:ombinació de la tradició negra i blanca fruit de la colonització i el consegüent mestissatge- que du com a títol Canto para matar una culebra i és l'obra més popular del mexicà Silvestre Revueltas. La Bachiana brasileira núm. 4 és una de les menys conegudes i programades D de les nou peces per a diverses formacions instrumentals que el brasiler Heitor Villa-Lobos va esctiure entre 1930 i 1945. Cada peça té la particularitat -com ja indica el seu títol genèric- de fusionar la música folklòrica brasilera amb el particular estil barroc de fohann Sebastian Bach. ini di Roma, al seu torn, és tam- P bé una de les obres més populars de l' italià Ottorino Respighi; té el regust de la música per al gran cinema èpic dels anys quaranta i cinquanta en què s'evocava l'època d'esplendor i caiguda de I'Jmperi romà, les grans batalles èpiques entre roma ns i bàrbars, l'adveniment del cristianisme -només cal recordar Ben Hur, Espartaco o Quo Vadis per fer-se'n una idea- i que duia al seu voltant tota una aura d'innocència sota la qual s'amaga la grandiloqüència americana en la seva particular revisió dels primers imperialismes occidentals -amb immensos decorats naïfs en la seva limitada recreació de l'antigor-. en què la música ocupava un paper molt rellevant. Píni di Roma és un antecedent d'aquesta moda, si es jutja per l'aire cinematogràfic que envolta la descripció de les estampes sobre la Ciutat Eterna que ens ofereix Respighi. Hi ha un sentiment idíl·lic, intemporal. bastant efectista en la música emprada, que en determinants moments -com és l'ús d 'un cant d'ocell en registrat-, en el tercer moviment d'aquesta suite romana. acusa un eviden t gust kitsch. que tot i això, a hores d'ara no n'ha malmès la popularitat. 37 133 EL MES DE MARÇ, A L'ABAST Quan la Música i la Fe s'agermanen en una obra d'Art En dates properes a Ja Setmana Santa, malgrat el progressiu oblit social de la celebració catòl ica de la Passió de Jesucrist, encara es programen peces emblemàtiques del repertori JiLúrgic -com les Passions de Bach o l' Stabat Mater de Pergolesi- que en el seu moment van ser obres purament devotes. La 'Passió segons sant Joan' al Palau i a l'Auditori PALAU 100. Gewandhaus Orchestra leipzig. Thomanerchor leipzig. Dir.: Georg Christoph Biller. PALAU DE LA MÚSICA. 21 DE MARÇ DE 2007 (21 h). TEMPORADA OBC. Orquestra Clàssica i Cor de Bonn. Dir.: Heribert Beissel. l'AUDITORI. 28 DE MARÇ DE 2007 (21 h). L ~e z6g a Passió segons sant Joan de Johann Sebastian Bach habitualment es programa menys que la de sant Mateu. Enguany, però, tant el Palau de la Música com l'Auditori aco· lli ran la versió evangèlica de sant Joan dc la Passió dc Crist -que musicalment evidencia la perspectiva diferent amb què tots dos cvflngeli stcs s'acosten al text bíblic, essent la versió dc sant Jo- an més divinitzant i transcendent que la de Mateu, més crua i humanitzant- amb només una setmana dc diferència. Palau I00 acull la prestigiosa Gewandhaus Orchestra de Leipzig -amb més de dos-cents cinquanta anys d'històtia i una trajectòria musical envejable gràcies a directors com Felix Mendelssohn, Wilhelm Furtwangler, Kurt Masur o Riccardo Cbailly- i el Cor de l'Església de Sant Tomàs a Leipzig sota la direcció de Georg Christoph Bill er, mentre que l'Auditori presenta l'Orquestra Clàssica i Cor de Bonn, amb el seu director Heribert Beisscl, en la temporada d'abonaments de l'OSC en l' intercanvi amb orquestres internacionals. U'Stabat Mater' de Pergolesi al Liceu TEMPORADA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU. Orquestra de l'Acadèmia del Li· ceu. Barbara Frittoli, soprano. Sara Mingardo, mezzosoprano. Dir.: Michael Hofstetter. LICEU. 6, 12 i 14 DE MARÇ DE 2007 (20.30 h). i ha obres que per motius difícilment verbalitzables passen a formar part de la memòria musical, fet que condiciona l'apropament al gènere en concret al qual pertanyen per sempre més. Aquest és el cas d'una obra de les característiques de l'Stabal Mater de Giovani Battista Pergolcsi, nascut a Jesi (Itàlia) i mort aNàpols amb només vint-i-sis anys. D'Stabat Mater-o del cant que descriu el plany de la mare de Déu al peu de la creu d'on penja el seu Fill-, la història de Ja música en pot reconèixer una gran quantitat. tenint en compte l'ús litúrgic que dc la pregària musical es feia antigament. Fins i tot alguns compositors no gens puntualment avesats a la H 38 134 música religiosa, com Gioacchino Rossini -tant conegut en el seu vessant operístic-, no van poder resistir de posar música a la bellesa del text. Però per algun motiu, la música del jove Pergolesi -de qui es tenen ben pocs coneixements pel que fa referència a la seva vida- té quelcom d'especiat que transmet dolor, resignació, humilitat, fe, amor; en definitiva, tots els atributs que la iconologia cristiana ha atribuït des dels orígens a la passió de la mort de Jesucrist i l'actitud de la seva mare cap a Ell. La música de Pergolesi és, així, un vehicle tan i tan pur com ho pot ser el mateix text en llatí, i aquest és un dels motius pels quals aquest Stabat Mater ocupa un lloc privilegiat en el catà- leg de la música antiga. Al Liceu. podrem sentir-ne una versió a càrrec de dues veus importants en el panorama artístic internacional, les italianes Barbara Frittoli i Sara Mingardo. Surt al carrer. T'adonaràs que vius en una ciutat ideal per passejar-hi. Per seure en una terrassa. Per mirar la gent com va i ve. Una de les millors ciutats per gaudir dels aparadors, de l'ambient, per sortir a comprar. Passeja per Barcelona i descobriràs que el quiosquer somriu, que la florista fa uns rams preciosos i que a cada carrer hi ha un ambient diferent. BC Viu el comerç de la ciutat, és tota una experiència. BATEGA! Barcelona, la millor botiga del món. BARCELONA '4'lilf;itt;i PREcRrTtcA 1 EL MES DE MARÇ, A L'ABAST Ravel i Gershwin Jazz simfònic amb Michel Camilo UOBC torna a sorprendre amb un programa d'una gran integritat, amb dos compositors francesos generacionalment entroncats -Maurice Ravel i Henri Dutilleux-, una obra encàrr ec de l'OBC al compositor argenti Martin Matalon i la brillant Rhapsody in blue del nordamericà Geor ge Gershwin. TEMPORADA OSC. Michel Camilo, piano. Dir.: Ernest Martfnez lzquierdo. Dutilleux, Ravel, Matalon, Gershwin-Gofré. L'AUDITORI. DEL 23 AL 25 DE MARÇ DE 2007 (CAL CONSULTAR HORARI). ' interrelacions, se' n poden trobar moltes entre les obres programades, però també n'hi ha d'evidents i prou importants entre aquestes i els seus intèrprets. El pianista dominicà Michel Camilo - habitual en les programacions de l'OSCtorna a l'Auditori amb un repertori del qual ha fet bliiJants interpretacions darrerament. Catalogat normalment com a virtuós del piano en l'àmbit jazzístic i la fusió del jazz amb la música folklòrica d'arrels hispanoamericanes, Michel Camilo ha destacat darrerament en el repertori simfònic per les seves interpretacions de determinades obres, com són les que en aquest cas recull el programa: el Concert per a piano en Sol major de Maurice Ravel-que combina a mode de divertiment un líric so mediterrani amb reminiscències jazzístiques ben paleses en el primer i tercer moviments- i la Rhapsody in blue de George Gershwin, de la qual el mateix intèrpret té un enregjstrament recent amb I'OBC i Ernest Martínez Izquier- D ~e z6g 4 1 · ': i ~ i . ,· ·. ' . ' . ·~ . { \ • • MICHEL CAMILO do i que és guanyadora ni més ni menys que d'un Premi Grammy. D'aquesta obra cabdal en el reconeixement de George Gershwin com a gran composit01~ en podrem sentir la versió per a orquesh·a simfònica feta per Ferde Gofré el 1946, ja q ue en els seus orígens, Rhapsody in blue -composta el 1924va ser escrita per a piano sol i banda de jazz. Henri Dutilleux, nascut a Angers l'any 1916, va definir la seva vocació artística des de ben jove, afavorida en part per la vinculació familiar: el seu avi patern era pintor i amic de Deiacreix i Corot, menh·e que el matem ho va ser de Fauré. Guanyador del Premi de Roma l'any 1938 amb L'anneau du rai, l'adveniment de Ja Segona Guerra Mundial va truncar la seva fotmació a la capital italiana, però aquest fet no va avortar el seu interès per la música del seu temps. Estudià amb D'Indy, amb qui va descobrir Stravinsky, i després de la Segona Guena Mundial la Segona Escola de Viena i Bartók li va obrir els ulls a una més gran perspectiva artística. L'obra que ens en presenta I'OBC -Métaboles- va ser composta pel 40 aniversari de l'Orquestra Simfònica de Cleveland i estrenada l'any 1965 per George Szell. En ella, l'element efímer del canvi -suggerit ja en el títolafecta tot el conjunt de l'obra, des del vessant estructural fins al pròpiament melòdic, en una clara i continua evolució que s'emmiralla en el seu afany descriptiu en el constant canvi geogràfic de la Terra. La primera òpera de Montsalvatge a l'escena liceista I per J.C. / E gato con botas fou Ja primera 40 136 incursió en el gènere operístic de Xavier Montsalvatge. Va ser escrita poc temps després de les Canciones negras, d'acord amb un llibret de Nèstor Lujan, bon amic del compositor, i tal com indica el títol es basa en el conegut conte de Perrault. Després de diversos avatars va ser esh·enada al Teatre del Liceu al principi del 1948, just quan començava l'etapa de l'empresari Joan Antoni Pamias. Va comptar amb un notable equip artístic, amb coreografia i interpretació del ballarí Joan Magriña en el paper de Lleó. La direcció musical va ser de Carlos Suriñach. Segons el que assenyala el mateix compositor en el seu imprescindible lli- bre Pape/es autobiograficos: "La partitura, en correspondència amb la lletra, havia de parafrasejar l'estil operístic propi del segle xvm amb els seus recitatius funcionals, les seves àries més abstractament líriques més que no d'intenció descriptiva o dramàtica i els seus episodis coreogràfics, amb un final feliç i l'obligada desfilada davant les bateries de llums de tots els personatges del conte: el gat, el moliner, la princesa, l'ogre i el rei, a més dels ballarins simbolitzant el lleó, l'ocell, les rates i els conills." Ara arriba en una producció artísticament gestada a Madrid amb la direcció escènica d 'Emilio Sagí i escenografia i vestuari d' Agatha Ruiz de la Prada, i sense que en Ja fitxa artística consti la figura del coreògraf. La interpretació compta amb l'atot de l'actuació de Marisa Martins en el paper de Gat, amb María Luz Martínez, Antoni Comas, Enric Martínez Castignani i Miguel Zapater, sota el guiatge musical de Josep Vicent. EL GATO CON BOTASde Xavier Montsalvatge. Llibret: Nèstor lujan. Marisa Martins. María luz Martínez. Antoni Comas. Enric Martlnez Castignani. Miguel Zapater. Or· questra de l'Acadèmia del Gran Teatre del liceu. Direcció escènica: Emilio Sagí. Direcció musical: Josep Vicent. Coproducció Gran Teatre del liceu, Teatro Real, Asociación Bilbaina de Amigos de la Ópera, Asociación Asturiana de Amigos de la Ópera. LICBJ.lO i 11 DE MARÇ DE 2007. PA S S A TEMPS i,l,(i(ilf;1!(1 Música per EDUARD V. PATSI encreuada Música e ncreuada de febre r 2007 (núm. 26 8) Horitzontals. 1. Artesà entre el compositor i l'intèrpret. Ni abans ni després. 2. Intèrprets d'un instrument de vent fet de fang que deu el seu nom a la semblança amb el cap d'una oca. 3. Font d'inspiració dels nocturns per a piano, per exemple. 440Hz. Orquestra de Cambra del País Silenciós. 4 . Mitja negra. Sigui a l'antiga. 5. Orquestra Simfònica d'lsil. Límits d'en Nicanor (Zabaleta, és clar). Mozart. Cent cinquanta clarinets, clavicordis o clavicèmbals. 6 . Mar i Cel, el musical amb música d 'Albert Guinovart, completament desordenat. Coincideixen en un passatge ritmat i en un de fumat. 7. Cítara sense cara. Cinquanta-un romans. El dels jueus ha inspirat més d'una òpera. 8. Figura del bestiari popular barceloní (dels que obren la processó, no dels que la tanquen). Sones sense so. 9. Omple el pa de Nocilla, o reparteix un 3% (del revés). Instruments casolans per protestar contra les estafes estatals. 10. Nin-non, nin-non avocàlic. Així queda la platea després del concert (del revés) . Re major. 11. Tres ocupant el temps de dos. Li darem això, juntament amb panses, figues, nous, olives i mel. Verticals. 1. Harmònic de la sèrie. 2. No fer res de res, ni tan sols escoltar música. Respighi, Ravel o Ruera. 3. La d'Smetana es va fer famosa en forma de poema simfònic. Ràdio Nacional d'Artistes Exmats. 4. Part central del ciri. Xostakóvitx, Xenakis o Xaxu. Instrument de corda polsada, prestigiós al segle XVI (plural). 5. Indispensables per a la música, abans, dUI·ant i després. A un to de Do i a un de Mi. 6. L'holandès de Wagner fent la vertical. El que fabriquen els protagonistes del Viatge a la lluna de Montsalvatge. 7. A la tarda, a la plaça, a ballar la sardana catalana. La lambada, salsa, rap, vals. Vertaders. 8. Una batuta i una timbala vista des de l'orgue. Mozart. Deu romans. Acompanya el mató fent la vertical. 9 . Amunt i avall per fer sonar els violins. La tires al juke-box i sona la cançó que vols. 10. Tocades les campanes. Faristol desplegat. 11. Ataques i hi entres per la força. A mig to de Si. Solucions e n e l núme ro següe nt. sidokus.com Instruccions : Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular composició musiFA DO Ml Sl SOL RE LA cal. I encara hi ha una altra pisSl DO Ml RE SOL ta: si s'interpreten les notes que f-hi ha a les caselles ombrejades LA Ml Sl FA (en ordre: d'esquerra a dreta i ....__ DO ¡RE ¡--de dalt a baix) sonen els primers Sl RE DO Ml PA LA SOL compassos de la peça musical 1f-- que s'indica al peu del sidoku. Ml FA LA RE DO SOL Sl FA MI Ml DO SOL I SI DO FA RE ~~ LA Sl SOL Sl RE DO SOL Ml FA LA FA RE Ml DO Sidoku de febrer 2007 (núm. 268) Per tu ploro (Pep Ventura) Solucions e n e l número següent. 1@-C 269 FA 1- LA SI Ml RE DO DO <www.sldokus.corn> Cançó de bressol (Johannes Brahms) 41 137 Sintonitza, sota la teva direcció: Temporada de I'OBC des de L'Auditori 4 març: "El barber de Sevilla" . Obertura de R. Carnicer; " Concert per a plano I orquestra en la menor, op. 16" de E. Grieg; #Simfonia núm. 3, op. 44" de S. Rakhmàninov, amb Joaqufn Achúcarro, piano. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Josep Caballé·Domenech. 10:55 h (directe). 18 març: "Chanson de la nult, chanson du matin", op. 15. " Salut d 'amour", op. 12. "Escenes marines", op. 37. "The Mus/cmakers", op. 89 d' E. Edgar; amb Lucy Schaufer, mezzosoprano. Orfeó Català. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Franz·Paul Decker. 10:55 h (directe). 25 març: "Metaboles" de H. Dut/1/eux. "Concert per a plano en sol major" de M . Ravel. Obra encàrrec de M . Matalon. "Rhapsody In Blue de George Gershwin amb Michel Camilo, piano. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de catalunya. Direcció: Ernest Martfnez Jzquierdo. 10:55 h (directe). Temporada del Gran Teatre del Uceu 9 març: "Boulevard Solltude" de Hans Werner Henze, amb Laura Aikin, Par Lindskog, Hubert Delamboye, Tom Fox, David Menéndez, Marc Canturri, Basil Patten i altres. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció: Zoltan Peskó. 20:30 h (directe). Temporada dels Amics de l'Òpera de Sabadell 2 març: "Macbeth" de Giuseppe Verdi, amb Joung-Min Park, Maribel Ortega, Elia Todisco, carles Cosfas Bel6n Gómez, Albert Deprius i Josep de l'Òpera de ;:,ar:¡,aa• Jftll-1&. lw,ttu,lt-a del •.,,,...,. RAIMON Al'Olympia 7 DE JUNY DE 1966. 13 DE JUNY DE 2006. 2CD. PICAP. i ha qui diu que Raimon és símbol d'una generació; d'una generació de joves inconformistes, molls d'ells ara ja són pares i fins i tot alguns avis. que veien en la guitarra i la particular veu del músic valencià un crit de revolta contra la situació política establerta a l'Estat espanyol, després de la cruenta guerra civil. Però Raimon ha sobreviscut aquest esperit de revolta i cançons com Al vent poden ser escoltades avui dia H !!!l{ com un preciós poema dedicat a la vida, en contra de la por a viure malgrat les inclemències del món. La veu de Raimon sona tan lliure com fa quaranta anys i prova d'això és el cofre amb dos cedés que recull dos mítics concerts a la sala Olympia de París, el juny de 1966 i el de 2006. Raimon s'eleva a l'Olimp de la música d'autor amb aquestes cançons d'amor. cançons de Lluita. Un hi pot trobar veritables reflexions sobre el que tot ésser humà sent i viu, com si es tractés de meditacions sobre els sentiments universals comuns a tota la humanitat. Evidentment, també s'hi poden trobar cançons que -com D'un temps, d'un país- feien reaccionar una societat commoguda per les injustícies i els patiments viscuts pels seus pares; però aquestes - abundants, sí, cançons de lluita- són també cançons de sentiments, que en el fons n'amaguen d'altres més profunds: sentiments existencials, d'amor o de por. Per això, Raimon és accessible avui dia no només a la seva generació, sinó a joves que, com ell, s'apropen a la vida amb l'efervescència de la joventut. amb llibertat d'esperit. Així, una cançó com lle deixat ma mare ens agermana en la lluita contra la por, perquè fora dels limits que imposa l'edat física, hi ha sentiments dels homes entre els homes que acompanyen tot al llarg d'una vida, independentment de la llengua, cultura i història que cadascú porta darrere, i és quan un entén això que pot fer seu aquest: "Ara puc dir-vos a tots vosaltres getmans". Raimon és un poeta del so, un poeta de la vida, i per això, en la seva veu i en la seva llengua són grans poemes tant l'expressió de l'absència de l'estimada en Com un puny o revisions d'altres grans poetes com Jordi de Sant Jordi, Roís de Corella o Ausiàs March. Mercedes Conde Pons SrA.•lStt CWSICS T UR INA Sonalo romónllcu • .'i•Hwl• f •nio~''" ('ou~ltrto ,¡_.. CM'tl'~'• J....IM...., , _ JOAQUÍN TUR INA SONATA ROMANTICA SOBRE UN TEMA ESPAÑOL, OP.3. SONATA FANTASfA, OP. 59. RINCÓN MAGICO, OP. 97. CONCIERTO SIN ORQUESTA, OP. 88. Jordi Masó, piano. NAXOS. ICO. 68 MIN. egon volum dels dedicats a l'obra pianística del sevillà Joaquín Turina, que vol ser un recorregut de l'a lfa a l'omega en aquest terreny. Una compilació que certifica l'evolució d'un autor que no va renunciar a la seva essència intlinsecament espanyola, però evocant certa nostàlgia pel romanticisme -com ell mateix confessà- d'arrel alemanya i de colorisme vaporós afrancesat. Hi destaquen el descone- S gut Concierto sin orquestra, op. 88 (1935), que denota influències de Liszt i Rakhmàninov amb passatges de considerable refinament i intimisme; la Sonata Fantasía, op. 59 (1930) impregnada de ressons impressionistes a partir d'un substrat popular; i la Sonata romàn- tica sobre un tema espanyol, op. 3 (1909) en un claríssim homenatge a l'aleshores recentment traspassat Albéniz, que amara una partitura premonitòria de l'essència turiniana. Unes obres caracteritzades pels freqüents canvis estètics i que Masó sap articular en un discurs que fluctua entre la transcendència i el bagateHisme, tot guanyant profunditat i perdent efectisme. En conseqüència, ens presenta un Turina que no retrata ambients sinó que sensualment evoca sensacions. rés que el pianista ofereix aquell plus de convenciment que perfila una alta volada. Es tracta d'una integral de referència que justifica la reputació internacional que progressivament ha assoüt. Albert Ferrer i Flama rich ORLANDO Dl lASSO IL PRIMO LIBRO DE MOTiffil A 5 ET A 6 VOCI. SFORZINDA. Dir.: Joan lzquierdo. ARS HARMONICA. nspirant-se en els conjunts de flautes de bec que existien al Renaixement (ja el 1468 hi ha constància d'un quartet de flautes en les bodes de Carles el Temerari i Margarida de York), el conjunt de flautes Sforzinda (la primera ciutat ideal de l' Humanisme), amb una formació variable de cinc a vuit intèrprets, s'ha especialitzat en la interpretació instrumental de música vocal a partir de les fonts originals, una pràctica realitzada sovint en aquest període. En aquest cas es tracta de I l'enregistrament quasi integral d'li primo libro de mottetti a 5 et a 6 voci d'Orlando di Lasso (1532-1594), publicat a Anvers el 1556, i escrit pel compositor entre el 1549 i 1556. Dels disset motets recollits en el llibre, se n'interpreten quinze, tot deixant de banda "Domani, probasti me" i "Heroum soboles". Una altra modificació és la variació de l'ordre en la interpretació respecte de la publicació. El CD comença amb "Gustate et videte" i "Mirabile mysterium" (números 8 i 9 en la partitura) per després reprendre l'ordre original. És en els motets on Lasso va iJ.lustrar millor el significat del text per mitjà de la manifestació de la música. I aquesta és la principal dificultat amb què es troba aquesta formació de flautes que, amb la seva sonoritat pura, dolça i uniforme ha d'explotar, amb tècniques interpretatives noves, les possibilitats expressives pròpies per buscar els refinats efectes sonors que plasmin el sentit de la paraula escrita però no cantada. Sergi Riera RMC 269 43 139 scherzando hom_enatge ~e 269 SQUSTA I( 44 140 I ¡) "• •· >. Dibuix publicat en la " Revista Musical Catalana" núm. 35, setembre de 1987 concerts BARCELONA(BARCELONl~ 1 MARÇ 2 MARÇ 3 MARÇ 20.30 h Auditori (Cambra) Hagai Shamao, violí. Keonedy Moretti, piano. Brahms. (Cambra a l'Auditori). 20 h Conservatori Municipal Tamara CoU, viola. Canne Poch, piano. Alfons CarboneU, clarinet. SchW11ann, Bruch. 21 h Auditori Anne-Sopb.ie Mutter, violí. Trondbeim Soloists. Bach. (lbercamera). 21 h Sta. Maria del Mar La Caf¡ella Reial de Catalunya. Hespèrion XXI. Dir.: Jordi Savall. El llibre verme I de Montserrat. (El So Original: Orígens i Memòria). 20.30 h Liceu Boulevard Solitude de Henze. Dir. Sebastian Weigle. 21 h Auditori OBC. Joaquín Achúcarro, piano. Dir.: J. Caballé-Domènech. (També dia 3, 19 h; dia 4, 11 b; dia 6, 21 h). 18 h Auditori (Oriol Martorell) Coral Càrmina de Barcelona. Jordi A1mengol, piano. Dir.: Fernando Marina. F. Martin, Mompou, Brotons, Elgar. (Cicle Coral a l'Auditori). 19 h Palau Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Cobla Mediterrània. Dir.: Jordi León. Monogràfic Joaquim Serra en el seu centenari. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h Ateneu Barcelonès Raimon Ganiga, piano. Bach, Beethoven, Strauss, Granados. (Hammerklavier 2007). 20.30 h Liceu Boulevard Solitude de Henze. Dir. Sebastian Weigle. 4MARÇ 18 h Palau Luis del Valle i Víctor del Valle, duo de pianos. (Els Diumenges al Palau). 5 MARÇ 19 h Palau Orquestra de Cambra Ten-assa 48. Cor Jove de l'Orfeó Català (patl'Ocinat per Ali<mça). Solistes vocals. Dir.: Esteve Nabona. Haydn. (Concert de Tarda al Palau). 20.30 h Liceu 6 MARÇ 20.30 h Liceu Boulevard Solitude de Henze. Dir. Sebastian Weigle. ~uestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. Barbara Flittoli, soprano. Sara Min- ga o, mezzosoprano. Dir.: Michael Hofstetter. Stabat Mater de Pergolesi. 21 h 7 MARÇ 8 MARÇ Palau Orquestra Simfònica de l'Estat de Sao Paulo. Nelson Freire, piano. Dir.: John Neschling. Revueltas, Rakhmàninov, Prokófiev, Villa-.Lobos, Respighi. (Palau 100). 20.30 h Liceu Boulevard Solitude de Henze. Dir. Sebastian Weigle. 21 h Palau Isabelle Faust, violí. Alekxandr Melnikov, piano. Beethoven. (Euroconcert). 21 h Petit Palau Jean Decroos, violoncel. Danièle Dechenne, piano. Schumann, Chopin, Rentgen. (Música de Cambra al Petit Palau). 20.30 h Líceu Boulevard Solitude de Henze. Dir. Sebastian Weigle. 20.30 h Auditori (Cambra) Daniel Hope, violí. Philip Dukes, viola. Josephine Knight, violoncel. "Música del lll Reich". Schullhof, Klein, Krasa, Ravel. (Cambra a l'Auditori). 9 MARÇ 20.30 h Liceu Boulevard Solitude de Henze. Dir. Sebastian Weigle. 10 MARÇ 10.45 h Liceu El gato con botas de Montsalvatge. Dir.: josep Vicent. (Segona sessió 12.45 h). 20.30 h Liceu Boulevard Solitude de Henze. Dir. Sebastian Weigle. 10.45 h Liceu El gato con botas de Montsalvatge. Dir.: Josep Vicent. 17 h Liceu Boulevard Solitude de Henze. Dir. Sebastian Weigle. 19 h Palau La Locomotora Negra. "35 anys de jazz". (Concert de Tarda al Palau). 11 MARÇ 12 MARÇ 20.30 h Liceu 13 MARÇ 20 h Auditori (Oriol Martorell) 20.30 h Liceu 14 MARÇ 20 h Catedral z6g Orqu. de l'Acadèmia del Teatre del Liceu.Stabat Mater de Pergolesi. (Segona audició). Minguet Quartet. Rihm, Codera, Soler. (Fest. Música Contemporània Mompou 2007). Boulevard Solitude de Henze. Dir. Sebastiam Weigle. J. Pliquett, trompeta. A. Gast, orgue. (L'Orgue de la Catedral de Barcelona). 20.30 h Liceu Orqu. de l'Acadèmia del Teatre del Liceu.Stabat Materde PergolesL (Segona audició). Palau Danjulo Ishizaka, violoncel. Martin Helmchen, piano. Schubert, Kodàly, Bach, Mendelssohn. (Temporada de Cambra d'fbercamera). 21 h RMC 19,30 h Petit Palau Orqueslra Nacional Clàssica d'Andorra. A. Mora, flauta. C. Altur, oboè. M. Fan-és, trompeta. G. Claret, concertino director. Bach, Glieg. Barber. (Cicle de l'ONCA) 20.30 h Liceu Boulevard Solítude de Henze. Dir. Sebastian Weigle. 16 MARÇ 21 h Auditori OBC. Orfeó Català (dir.: josep Vila). Lucy Schaufer, mezzosoprano. Dir.: Franz-Paul Decker. El gar. (També dia 17, 19 h; dia 18, 11 h). 17 MARÇ 19 h Palau Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Coral Cantiga. Cor Bliansó de Sant Celoni. Coral Cardedeuenca de Cardedeu. Dir.: josep Prats. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 18 MARÇ 18.30 h Ateneu Barcelonès A. Calvo, A. Friedhoff i Y. Fernandez, violí. J. Alfaras, violí i f¡iano. Bach, Brahms, Massià, Toldrà,). Alfaras. (Associació Massià-Carbone 1). 19 MARÇ 19 h J. E. Bagaria, piano. Haydn, Falla, Schumann, Ravel. (Concert de Tarda al Palau). 45 Angel Jesús García, violí. Ana Galiín, violí. Hindemith. (Cambra a l'Auditori). 141 15 MARÇ Palau 20.30 h Auditori (Cambra) CONCERTS 20 h Palau Robert Brossa Quartet de Corda. "Músiques de l'Holocaust". 21 h Pala u Gewandhaus Orchestra Leipzig. Thomanerchor Leipzig. Solistes vocals. Dir.: Georg Christoph Biller. Passió segons sant Joan de Bach. (Palau 100). 21 h Auditori (Polivalent) Cassiel Antón, trombó. Quartet de trombons Slide Brass Quartet. Iva n Herra nz, percussió. (Joves Intèrprets Catalans). 22 MARÇ 19.30 h Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocina t per Fundació Cai xa Catalunya). jord i Armengol, piano. Dir.: Daniel Mestre. (Cam bra Coral). 23 MARÇ 19.30 h Palau óscar Candendo, orgue. Mendelssohn, Liszt, Brahms, Reubke. (Cicle d'Orgue al Palau). 21 h Auditori OBC. Michel Camilo, piano. Dir.: Ernest Ma rtínez lzquierdo. (També dia 24, 19 h; d ia 25, 11 h). 25 MARÇ 19 h Aud itori Winterthur 28 MARÇ 21 h Palau 21 h Auditori 21 MARÇ 29 MARÇ 31 MARÇ i Cor Vivaldi. Dir.: Òscar. Boada. "Una vetllada en tres per quatre". l Lang Lang, piano. Mozart, Chopin, Schumann, Granados, Liszt. (lbercamera). i Orquestra Clàssica i Cor de Bonn. Solistes vocals. Dir.: Heribert Beissel. ¡ Passió segons santJoan de Bach. (Tempo rada OBC). 20.30 h Auditori (Cambra) l Quartet Casals. Toldrà, Mozart, Brahms. (Cambra a l'Auditori). 21 h Auditori i OBC. Anu Komsi, soprano. Dir.: F. X. Roth. (Festival Nous Sons'07). 19 h Palau ¡ OSV. Lluís Claret, violoncel. Dir.: David Giménez. (Conce1is Simfònics al Palau). FIGUERES (ALT EMPORDl) Teatre El J ardí ¡Macbeth de Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). ' 18 MARÇ 18 h GIRONA (GIROND) 2 MARÇ 21 h Auditori i Orqu. de Cadaqués. j. Martín, flauta. j. E. Lluna, clarinet. Dir.: Sir Neville Marriner. 9 MARÇ 21 h Auditori i OBC. joaquín Achúcarro, piano. Dir.: j. Caballé-Domènech. Grieg, Rakhmàninov. 16 MARÇ 21 h Auditori i Orqu. de Girona. Ara Malikian, violí. Dir.: Pablo Heras. GRANOLLERS (VALLD ORIENTAL) 11 MARÇ 19 h Teatre Auditori ¡Macbeth de Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). Teatre Principal ~ Macbeth de Verdi. Dir.: Elio Orci uolo. (Òpera a Catalunya) . Teatre Fortuny i Macbeth de Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). LLEIDA (SEGRIA) 14 MARÇ 21 h REUS (BAIX CAMP) 6 MARÇ 21 h SABADELL (VALLD OCCIDENTAL) 2 MARÇ 21 h La Farànd ula l' Macbeth de Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya. També dia 4, 18 h). SANT CUGAT DEL VALLD (VALLD OCCIDENTAL) 4 MARÇ 19 h Teatre Auditori 11 MARÇ 19 h Teatre Auditori 16 MARÇ 21 h Teatre Auditori i La gue"a domèstica de Schubert. Dir.: G. Voronkov. ¡ IT Dansa. Clarobscur. l Macbeth de Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). SANT LLORENÇ DE MORUNYS (SOLSOND) 10 MARÇ 18 h El Monegal 17 MARÇ 18 h El Monegal 24 MARÇ 18 h El Monegal ¡ Marina Rodríguez i Joan Josep Gutiérrez, piano a quatre mans. i Isabel Monar, soprano. Mac McCiure, piano. ! Carme Canela, veu. Lluís Vidal, piano. I SANTA COLOMA DE GRAMENET (BARCELOND) 9 MARÇ 21.45 h Biblioteca Ce ntral i Dolors Aldea, soprano. Vicenç Prunés, piano. Obres de dones compositores. 16 MARÇ 21.45 h Biblioteca Ce ntra l ¡ Elisabetta Renzi, violoncel. Amàlia Llorente, acordió. josep. M. Gironell, piano. 30 MARÇ 21.45 h Biblioteca Central i Bernat Bofarull, violí. Vicenç Prunés, piano. Montserrat Olivés, lectures. Toldrà. TERRASSA (VALLD OCCIDENTAL) ' 29 MARÇ 21 h Centre Cultural i Orquestra Barroca Catalana. Cor Lieder Càmera. Dir.: Manel Valdivieso. ¡ Passió segons sant Mateu de Bach. (Fund ació Caixa Terrassa) TORTOSA (BAIX EBRE) • FESTIVAL INTERNACIONAL DE MIJSICA SACRA 30 MARÇ 21 h Catedral i Orquestra Barroca Catalana. Cor Lieder Càmera. Dir.: Manel Valdivieso. i Passió segons sant Mateu de Bach. VILADECANS (BAIX LLOBREGAT) 46 142 9 MARÇ 21 h Atrium i Macbeth de Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). Explorar la Vida Satisfacer los Sueños Science For A Better Life En fruestro planeta vivimos ya 6.000 millones de ~ersonas, y cada día somos 220.000 mas. ¿C · o podemos alimentar a tantas y tantas personassin dañar el medio ambiente? ¿Cómo podemos mejorar la salud de todos y evitar las enfermedades? ¿Cómo podemos desarrollar nuevos materiales que nos ayuden a conservar los recursos? Bayer se ha reposicionado para ofrecer majores respuestas a estas preguntas. La Nueva Bayer se organiza en tres grupos: HealthCare, CropScience y MateriaiScience. Bayer es ya un líder global en estos campos, de importancia crucial para el futuro de la humanidad. www.bayer.es LA FUNDACIÓ CAIXA CATALUNYA EL CoR DE CAMBRA u DE LA MÚSICA CATALANA