Revista Musical Catalana. Núm. 270 Abril 2007
Editorial: Un aniversari significatiu / PANORAMA Fundació Caixa Catalunya. Nova orientació contemporània. Mercedes Conde Pons / Dietari d'un crític en excedència. La força popular. Antoni Batista / Auditori de Girona. Beethoven, jazz i bombolles de sabó. Josep Jofré / El Festival de Música Antiga s'assenta a l'Auditori en la 30a edició. Mercedes Conde Pons / El Conservatori del Liceu celebra 170 anys. RRMC / Mikrokosmos: Un disc de Raimon. Pere Artís / Del seu affm.: Sr. Ricard Viñes. Jaume Comellas / Cobla: Concurseu, concurseu, maleïts. Josep Pasqual / Tangents: De la perfecció. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Un concert, una festa. Xavier Chavarria / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Agustí Charles. Albert Torrens / Crítiques: Jaume Comellas, Lluís Trullén, Mercedes Conde Pons, F. Taverna-Bech, S. B. Q., Xavier Chavarria i M. Lluïsa Moran / Perséphone d'Igor Stravinsky. El Cor Infantil a Berlín. Elisenda Carrasco / TEMA Associació d'Amics de l'Òpera de Sabadell. XXV aniversari de projectar òpera arreu de Catalunya / Des de Sabadell. Vint-i-cinc anys d'òpera alternativa. Marcel Cervelló / Mirna Lacambra. El cor de l'AAOS. Mercedes Conde Pons / Un quart de segle creant afició. Ana María Dávila / Una plataforma per a joves veus. Ana María Dávila / MUSICALIA Lella Cuberli. La gran dama de Rossini. Mònica Pagès / El mes d'abril a l'abast. Temporada OBC: música per a la mort, cap a la vida. Marek Janowski i Joshua Bell a Palau 100. La Passió segons sant Mateu a Els Diumenges al Palau. Formacions de cambra a Euroconcert i Cambra al Petit Palau. Thomas Quasthoff debuta al Liceu. Mercedes Conde Pons / Alan Titus, el gran atractiu de Der fliegende Holländer. Jaume Comellas / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / DISCOS / Scherzando. Cesc / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
~VISTA MUSIC Alan Titus serà 'Der fliegende er u . Cu memòria de la veu a} I iHollander' ~ellali rossiniana ceu 11Òpera de Sabad~ll 2 compleiX an 30 violines JO vio/as 1O violonchelos 6 contrabajos 4timbales 4 trompas 3 trombones 2 oboes 2fagots 2 c/arinetes una tuba un director -,3 , ,....--3 - . ,. 3 ~3 .., ~·e·¡;~·e ~3.¡;,,.., -~-;}i; ~3 ~ ~3 -. ,.. 3.~ ,3 , ,.--3 --. ,...3 -, ,...3 -, - -- ~3 ~ - .-3 -. .-3 -. - -- W*FW - las combinaciones de un experto producen resultados innovadores MPG MEDIA PLANNING GROUP Grupo de expertes lfderes en comunicación. Míembros del Consejo de Mecenazgo del Palau de la Música Catalana !fUl·. fi· li flilllijridèij! • ;p RéVISTA MUSICAL 4a ÈPOCA EDITORIAL PANORAMA ANY XXIV 5 ari NÚM. 270 Un anivc•-snl'i s ignifico li u 6 ........................... ...................................................................................................................................... Fundació Cu ixa Cata lunya. Nova orientació contempo•·àniu per Ml'rccrles Conde Pons 8 9 Dic ltu·i d'un cd ti c en exced ència. La força popu lar p er A ntoni Batista ................................................................................................................................................................................ RMC CONSEll EDITORIAL: Fèlix Millet (president), Montserrat Albet. Josep M. Bricall, Josep M. Busquels. Josep Caminal. Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Gulnjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CoNsaL DE DIRECCIÓ: Pere Artfs (editor), Jaume Comellas (direcció), lluls Millet (direcció musical) i Montserrat Urpi (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY ORIGINAL: Ferran Sendra. MAQUETACIÓ I SECRETARIA DE REDACCIÓ: Teresa Martlnez. PuaucrrAT: Megmar 2001, S.L. Septimània, 31, baixos. 08006 Barcelona. Tei.: 656 812184 A/e: molist@megmar.org PREIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: Olstribarna, S.A. DIPÒSIT LEGAL: 8·34.432/83 ISSN: 1887·2980 COL•LABOREN EN AQUEST NÚMERO: Pere Artls, Antoni Batista, Ana Maria Davila, Elisenda Carrasco, Xavier Chavarria, Marcel Cervelló, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Josep Jofré, Jordi Maluquer, M. LluTsa Moran, Mònica Pagès i Santacana, Josep Pasqual. Eduard V. Patsi, Francesc Tavema-Bech, Albert Terrens i Uuis Trullén. Au ditori d e Gi n m a. 13cclhovcn, jazz i bombolles dc sabó /)111' JOSI'P JQ/h! ..................................................................................................................................................................................................... LA FUNDACIÓ CAIXA CATALUNYA APOSTA PER LA MÚSICA CONTEMPORÀNIA ll per M. Conde Pons 12 ------- El Con sc•·vutod de l Liceu celeb•·a t 70 aJlYS prr /UlMC ........................................... --------------------- --- ------- --- ---- ................................................................ 13 ~---· El Fcs livul dc Mu sico Antiga s'asse nta a I'Auditol'i en Iu 30u edici ó l\likrokos mos: Un disc dc Hui mon prr Ptrr Art/s ......................................................................................................................................................................................................... 1A ~ Del seu ulfm.: r. 1\icurd Viñ<.-s prr Jaumr Comri/as Coblu: Con cu rsl'u, co ncurse u, rualeïls per Jost•p Jlosqua/ i5···;;,i~~i~~~?,i~l~~~~~~~~·¿··································································· ....................................................................................................................................................................................................... 170 ANYS DEL CONSERVATORI DEL LICEU 6 ¡u r Xrwier .................... .......................................................................................................................................................................... ..1 A•-s S ublill o1·: n concert, unu festu CIWIIOfrío 17 18 19 ............................................................................................................................................................................................................. 26 Il o han dit, ho hnn escrit ............................................................................................................................................................................................. A propòs it cic... Agusll C hurlcs pl'l· rii/Jert Torrem ..................................................................................................................................................................................... Cl'lllqut·s per Me1·ccdes CoiUie Pons, Xavier Cllouarria, Jaume Comet/os, S. IJ.Q., Uuls '/i·ullén, Francesc Tavemo·JJecll i M. L/ui:Sa Momn l'crséphone d' lgor S lruvins lty. El Cor lnfanlil a Berlín p er B/isenda Cor msro TEMA ?1. . ~~~:~~~~~;~~~;~: _·;;~~~!~.~;~~~;~~~~~~~~~-~~-~~~~~~~l-~~---······························ 28 .............................................................................................................................................................................................. Des cic So bude ll. Vint- i-cinc anys d 'òpera alle ruall va per /llarnol Cen•e/16 l\lirnu La cambra. El cor de I'AAOS ()(\ ~ prr .1/!'rY:"I'dt.ç Condc Pons ~ Un quart d e segle creant ufici ó ................................................................................................................................................................................................ . ~ per A na Maria Ddvila .................................................................................................................................................................... ~<J. ,_.r ?:A nu pl nl!tformu per 11 joves ''eus per Arw Morfo Ddvila Lcllu C ubc l'li. La gmn damu d c Rossini Jtl per Mònica Pagès i antacarw 57 El m es d'ub li I u l'abusi. Temporada OBC: música per u Iu mo1"' ca p u Iu vtdn. Marel< .Janowslti I Josbua Deli a P alau 100. La Passió Sl'g ons sant Mflleuo l~ls Dlumcr•gcs al Paluu. Fo1111acioos dc cambra a Euroconccrt i Cumbm ui PeUI Paluu. Thomas Quasl.bolfdebuta a l Li ceu ............................................................................ .............................................................................................................. per lV/crcerles Cunde Pons Alun Til.us, el ¡;run uiJ·ucliu de Derfliegende Nollünder 4J................................................................................................................................................................................. per .1. Comellas A?: '1ll Mt'1s icn cn c••eundu. Sidolws.com per Eduard V. l'atsi SCHERZANDO 44 prrCr$r: CONCERTS 45 Revista de I'ESMUC, pàgines centrals 3 147 11111111111111 PALAU MÚS ICA CATALANA IARCflONA El Primer Palau x11 Temporada 2oo7 CICLE DE JOVES INTÈRPRETS Convocatòria i bases La convocatòria és oberta a instrumentistes de corda, teclat, vent o percussió, cantants, duos amb piano i grups de música de cambra constituïts, de nivell superior o graduats. Les sol·licituds s'hauran d'entregar abans del 28 de maig de 2007. r • - ·r • - -· PREMIS . . . . - Premi El Primer Palau: 6.000 € Segon Premi: 3.000 € Accèssits: 1.500 € Més informació: Palau de la Música Catalana: afe: concerts@palaumusica.org www. palau musica. org Organitza i patrocina: • MITSUBISHI .;..ELECTRIC EDITORIAL 1 ai no hem estat gaire proclius - en aquests articles editorials- a fer esment d'aniversaris musicals. En el transcurs de la història n'hi ha hagut tants i de tan relleu ... ! Però avui trenquem aquesta norma habitual per fer atenció i recordar un fet realment important per al nostre país: fa quaranta anys naixia el Secretariat de Corals Infantils de Catalunya. En un poble com el nostre, mancat de tantes eines culturals -especialment musicals-, aquesta entitat posà les bases d'una acció que amb el temps s'ha confirmat no solament vàlida, sinó d'un fruit esplendorós per a una sensibilització dels infants i per fer-los accedir al bé inigualable de la música que generalment els havia estat interdit. Ara que tant es reclama el paper de l'anomenada "societat civil", és bo de recordar que el Secretariat de Corals Infantils de Catalunya ja l'exercia a la pràctica fa quaranta anys; i ha continuat exercint-lo i l'exerceix amb un vigor renovat sense altra recompensa que la satisfacció d'un imperatiu docent, artístic i patriòtic acomplert amb tota dignitat. Després de tants anys s'han produi't relleus en els equips directius sense traumes ni problemes de cap mena perquè les bases eren molt sòlides (i cal recordar que per major solidesa s'acollí inicialment a Joventuts Musicals de Manresa). I naturalment també s'han anat succeint nombroses lleves d'infants a les seves files. Pels seus mèrits indiscutibles, la seva acció ha estat reconeguda amb la concessió de diversos guardons: la Medalla de Plata al Mérito Artística del Ministeri o de Cultura de l'Estat espanyol, la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya, entre d'altres. Lluny de qualsevol localisme, el Secretariat ha estat admès a Europa Cantat, organisme que agrupa el moviments coral europeu i també a la Intemational for Choral Music, que integra els diversos moviment corals de tot el món. Vet aquí, doncs, com en l'arrelament a la terra (del qua l és exemple el conreu de la cançó popular i l'encàrrec de cantates als més rellevants compositors del país) el Secretariat de Cora.!s Infantils de Catalunya ha esdevingut un referent per a altres pobles ibèrics especialment sensibilitzats per la cultura i per als més inquiets nuclis musicals europeus. És per això que -només per això i no menys que per això- hem trencat la norma autoimposada de no referir-nos a aniversaris musicals, conscients -serenament conscients- que aquest trencament és justificat amb escreix. ~e 270 Un aniversari significatiu 5 149 PANORAMA Fundació Cultural Caixa Catalunya Nova orientació ' . contemporan1a Ja fa prop de dos anys qu e la Fundació Cultural Caixa Catalunya ha patit un canvi notable d'orientació, d'ençà que el poeta i melòman Àlex Susanna n'assumi la direcció. Des de llavors, la müsica - i es pecialment la mús ica dita culta dels segles i ~~- ha assolit una posició privilegiada - indubtablemen t merescud a i necessària- en la seva programació. I ~e 270 6 150 per M. CONDE PONS __ n conversa amb I'À icx Susanna, hem posat fil a l'agulla per tal dc fer anà lisi del conjunt d'activitats que du a terme actualment la Fundació Caixa Catalunya i fer ja un petit balanç dels incipients resultats d'un projecte ambiciós, però en cap sentit irreflexiu. Prova d'a ixò són els Fruits que es comencen a recollir. .. Dirigir una ji111dctció cultural com fa de Caixa Catalunya, situada en w1 edifici fan especial c0111 fa Pedrera, compor/a to/un seguit de comficionants que orienten fa sel'a gestió - tol tenint en compte l'oferta cultural de fa ciutat i f'entra111at cultural català- cap a la cobertura de les grans llacunes amb què es troba la nostra cultura", comenta d'entrada l'Àlcx Susanna. En aquest cas, la música del segle xx i contemporània - la del segle XXI- és un dels àmbits més desa tesos per l'Adm in istració i el públic en genera l en els nostres dies, situació fomentada per la incorrecta creença dc considerar la música actual -tant la del segle xx com la dc l'incipient segle XXI - com a inintel-ligible o abstrusa. Relligar la música esuictament contemporània amb la del segle xx -q ue ja s'ha d'entendre com a part de la tradit:ió- i relacionantla amb l'art contemporani -a mb una clara intenció humanística- té com a objectiu destruir la "ma la fama " que té aquesta música, que si no es prenen mesures, corre el risc dc deixar dc forma r part de la cultura dc Ics persones: "No hi ha prou consciència de l'extrema fragilitat en què es troba fa 111LÍsica respecte de la societat. perquè com que en el seu format directe -els concerts. les audicions- esdet~é w1 acte social. lli ha una part molt considerable de la gent E que creu que està interessada en la música però que en realitat hi manté ww relació total111ent epidèrmica -puntualitza Àlex Susanna- i això genera ambiPalència i manca de consciència del problema. " Per aconsegu ir aquest objectiu, ambiciós però no per això inassolible, la Fundació Cultural Caixa Cata lunya ha iniciat diversos projectes correlatius i complemen ta ris que suposen una estratègia d'ampli abast. que pe1111el arribar a un públic divers i més nombrós. No hi ha prou .' . consciencia de l'extrema fragilitat en què es troba la música respecte de la societat Hi ha, lot i això. una certa tendència endogàmica -entesa com la saturació d'un públic incondicional a aquest tipus de música, però massa tancat a propostes més diversificades- que la nova estratègia de la Fundació pretén pal-liar. n aquest sentit. molts són els projectes encetats. D'una banela, l'inici fa més dc dos anys de la lín ia d'encàrrecs dc música de cambra relacionals amb Ics exposicions temporals de la Pedrera. que converteixen la plàstica i la música en vasos comunicants: "Allò que en principi Pa ser Pisi gairebé com un experi111ent, ara és un dels ingredients més atmctius de l'acte inaugural d'una exposició. i ja hi ha ta111a geni que ve per veure l'exposició com per escoltaria noJia peça''. D'altra banda, s'ha iniciat una altra línia d'encà rrecs - els primers resultats de la qual es veuran en el pròxim Festiva l dc Torroella-, que consisteix en dos encàrrecs simfònics cada any. Amb el Liceu s'ha signat un altre conveni per fomentar l'òpera de cambra de compositors catalans i el 2007 s'estrenarà la primera òpera de cambra: Tlle 1òwn of Greed de Lleonard Balada. Aquest E PANORAMA ~ fl •"',e•~'+ compromís implica estrenar cada dos anys una òpera de cambra i els altres anys editar un cedé i un DVD. El tercer conveni és amb la Residencia dc Estudiantes de Madrid, i fomentarà els encàrrecs de müsica de cambra a compositors de la resta de l'Estat espanyol. Pel que fa als altres àmbits, el nou espai conegut com L'Entresol acull des dc fa poc temps petites '·exposicions de cambra··. Aquestes exposicions són les que pem1eten acostar el visitant que no té cap mena de relació amb cap compositor o intèrpret del segle xx a alguna d'aquestes grans figures. El bal<mç de la primera exposició vincu lada a la müsica és altament posi tiu, no essent el tema triat precisament fàcil : ··schonberg a Barcelona''. Aquesta exposició cal relacionar-la amb tot el conjunt d'activitats que va generar: el Simposi Schonberg -amb la col·laboració del Centre Schonberg de Viena- . en el qual no només s'analitzaven diversos aspectes de la vida i obra del compositor austríac, sinó que també es feia molta incidència al seu llegat en la tradició musical catalana, fet que va portar la participació no només d'estudiosos, sinó també de composi tors ca talans. A fin al de febrer s' inaugu rà la segona exposició de L'Entresol relacionada amb temes musicals, que recupera la figura d'en Ricard Viñes i es titula ·'Descobrint Ricard Viñcs. el pianista de les avantguardes··. En l'àmbit de les activitats més purament concertístiques. el cicle Celebracions. que commemora trajectòries de compositors vius catalans o bé recorda trajectòries de compositors que ja no estan entre nosaltres, ja ha acolli t persona litats com joaqui m lloms, Xavier Bcnguerel, Joan Guinjoan. Josep Soler o Francesc Taverna-Bech i institucions com l'AClC (Associació de Compositors Independents de Catalunya). que es va fer en col·laboració amb la Fundació Blancafort i que arran dc l'èxit assolit ha generat un projecte que ha acabat quallant en un doble ce- dé. Enguany. el cicle Celebracions continua el seu curs i entre els personatges que recordarà destaquen Ricm·d Viñes. la compositora valenciana Matilde Salvador i una figura absolutament oblidada com la del compositor i militar de l'exèrcit repu b lic~r Gustavo Duran. en què es té previst comptar amb la presència de Paul Preston. D'altra banda, el Festival de Música Contemporània. el primer dels quals va ser "Gerhard 2006". també continua i en l'edició 2007 pivota entorn de Mompou, per mitjà del qual es farà èmfasi en els poetes del so: Mom pou és el pretext per presentar una part de la seva obra i fer incidència en tota la tradició de la qual es va nodrir. fonamental men t francesa, relligan t-la amb el present. l darrer àmbit d'incidència de la Fundació Cultural Caixa Catalunya és la convocatòria d'ajuts. Des dc l'any passat hi ha una convocatòria pública d'ajuts -amb un total de 600.000 curos- per a projectes consistents en la recuperació dc patrimoni, la difusió de la música contemporània i dels compositors catalans. la potenciació dc joves intèrprets i la creació de nous públics. L'any passat es van triar trenta projectes d'arreu de l'Estat espanyol i de moment ha gene- E Ja no estem en una època de dictadura de determinades tendències, sinó que avui dia tot pot conviure amb tot a dotzena de cedés, a banda dc ra diversos projectes a més llarg termini. L'orien tació o actitud d'una fun dació és de cabdal importància a l'hora d'assolir els reptes posats: "QualsePol institució que tingui com a repte l'acostament de la creació contemporània musical al gran públic. té l'obligació de filar molt prim. perquè determinades propostes 110 només se't poden gimr en contra, sinó que produeixen 1111 cert grau de desencís molt dificil de pal·liar. U11 s'ha de plantejar les coses, d'ww banda amb la màxima obertura, i de l'altra amb la màxima exigència. lli11im en uns temps d'un gran eclecticisme i. per tant, d'una gran heterogeneïtat de propostes: quan. des de la Fundació proposem els encàrrecs. també intentem mostrar tota aquesta dil'ersitat. perquè l'Ol dir que el llenguatge de la llllÍ· sica contemporània. com el literari i el plàstic:, permet justament un joc molt ampli. ja 110 esten1 en ww època de dictadures de determinades tendències. sinó que a11ui dia tot pot conviure w11b tot. i jo pretenc -assegura I'À icx Susanna- que. sigui de la tendè11cia que sigui al que fem, tinguí un 11i11ell. Pel que fa al radi d'acció de la Fwular.:ió, prefereixo fer una acció intensiva però eficient en els segles xx i ~\1. L'ideal seria que després de tot aquest procé:; de recuperació i reivi11dicació d'aquesta frallja artística. la gent e11tengués que la mLÍsica colltemporàllía es pot programar de la mateixa manera que la mlÍsic:a del segle XIX... n M r.M- e 270 ' L Àlex ~u_s~nn.a é~ cntu~iasta. per arxo mststerx a dtr que "fa situació de la Fundació Caixa Catalu11ya és privilegiada. perquè permet una multiplicitat d'ac:cio11s que ataque11 el problema eles de perspectives molt difere/I/s ... Tanmateix no obvia l'enorme desert que durant molts anys s'ha estès en l'àmbit de la müsica contemporània i reivindica una nova actitud d'actua lització i normal ització d'un panorama artístic enca ra temorós d'acostar-se a la creació contcmpor¡mia. Per posar un excmple, posa un èmfasi especial en el fet que l'òpera triada com la més valorada pels espectadors durant la passada temporada del Gran Teatre del Liceu fos Die tot e Stadt (La ciutat morta) del compositor de la primera meitat del ·c. gle xx Erich Wolfgang Korngold. dc la mateixa manera que lamenta que encara avui dia els aud itoris d'arreu dc l'Estat espanyol acullin en Ics seves programacions obres del repertori contemporani "com per complir amb la quota de mtísh·a c:olllemporànía que de ta11t e11 lant110 es té més remei que programar". alhora que creu fermament en l'c\i tència d'una certa saturació dc la programació tradicional. i ho sentencia dient que .. la gent Pa/ora la re1/0I'aciú ··. 7 ---- 151 PANORAMA ---- DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA La força popular Antoni Ros Marbà va gu anyar les primeres "peles" ac01npanyant al piano vocalistes de boleros. Vajg voler recrear aquells inicis en un programa de televisió, i vaig asseure el mesi re a l vell fossat tronat d'El Molino, m entre Ja veu de Raúl del Castillo cantava amb cmoc.ió. Temps després, un altre r eportatge em va portar a evocar aquells episodis i menLre el mestre tocava, Jaume Sisa, transsubs tanciat en Ricard.o Solfa, entonava Volver: Er a a l despatx del director artís tic del TeaLro Real, i allò allà sonava i ressonava. MagnH1ca versió. D'ESQUERRA A DRETA: JOSEP PONS, JOAN ALBERT AMARGÓS, LLUfS VIDAL I FELIU GASULL I per ANTONI BATISTA olts m(•sics avui en l'espai del que anomenem "clàssica" van començar d'una manera similar. I dc la força popular. se n' han ressentit positivament les seves trajectòries. La història dc la música va plena de barreges enriquidores entre el cor i la raó, la inspiració i la transpiració. Dc Bach a Xostakóvitx, de Sibelius a Bernstcin. dc Bartók a Falla ... Passant per aquest enclavament indi dc la Mediterrània que impeHeix, amb la força de tots els vents, obres com Ics d'Eduard Toldrà, Joan Guinjoan, Carles Santos ... El Palau de la Música Catalana, que algun dia algun fabricant de bes/ seller descobrirà com un tabernacle de símbols, té al pantocràtor del seu escenari Beethoven i Clavé. Fèl ix Mi llet i jo no oblidarem un sopar amb cantants que, més per poca fortuna que per mala fe. van ser víctimes d'una prohibició d'actuar-hi. o l'oblidarem perquè M 8 /52 la cita era per reobrir unes portes que mai no s'haurien d'haver tancat a l'espai pop, però també perquè Pau Riba es va presentar literalment disfressat de general Cus ter, amb guerrera blava encreuada. de botons daurats, galons, capell de gran volada i les botes de set llegües. Molts són els artistes que van arrencar de la música del poble. que, com la seva veu i seguint Maragall, s'ha d'escoltar. El passat febrer. Josep Pons dirigia Falla a l'Auditori. El Falla de Pons té relleus impressionants que segur que tenen a veure amb el seu pas per Granada, però també amb Ics scves llargues estades en l'univers popu lar. D'una nit tocant Mompou, després d'un recital amb Raimon , aquest va engiponar una bellíssim a lletra per a la sisena peça de les Cançons i danses. Joan Albert Amargós va ser un dels puntals de la música pop que va créixer al final dels setanta al barri de la Ribera. El seu grup, Música Urbana. ha deixat rastre. i la seva col·laboració amb joan Manuel Serrat va aportar un nou color a Ja seva paleta. Amargós va ser un dels orquestradors de les cançons de LOt·ca que va enregistrar l'Orquestra del Teatre Lliure, amb Pons de director, i al costat d'altres grans músics que són igualment exemples d'aquesta sana barreja: Lluís Vidal i Feliu Gasull. Avui tots naveguem còmodament per l'internet dels pentagrames. E I transvasament d'idees i dc formes ha ofert molta música. La cançó i Ja simfonia en vasos comunicants són font estètica. I versions originals, lectw·es noves. Chick Corea i Keith Jarret, intèrprets eminentment jazzístics, tocant Mozart o Bach, obren unes perspectives que difícilment dóna l'escola clàssica. Yehudi Menu hin fent jazz al costat d'Stephen Grapell i eixampla encara més el gran angular de la improvisació, precisament perquè la pauta. Són altres angles, altres mirades que incrementen la bellesa de la realitat sonora. PANORAMA AUDITORI DE GIRONA Beethoven, jazz i bombolles de sabó Durant el passat m es de febrer, l'Auditori de Girona va continuar amb la seva variada programació de m úsica. I perJOSEP JOFRÉ 1dia 9, i en un programa íntegrament dedicat a Beethoven, que va començar amb l'obertura del ballet Les criatures de Prometeu. op. 43 (180 I), la Münchner Symphoniker va començar a desplegar tol el seu potencial, fent gala d'un molt bon equilibri entre la robusta corda i la rica paleta tímbrica dels vents, sobretol dc les fustes. A continuació i actuant el mateix Philippe Entremont com a diret.:to r i pianista. se'n va interpretar el Concert per a piano i orquestra núm. 4 en So/major. op. 58 ( 1805-1806}. La versió que en va proposar Philippe Entremont va ser molt rica en canvis de color i claredat de les textures. tant en la interpretació com en la direcció, però si alguna cosa s'ha de destaca r de la versió que es va poder escoltar, és el gran control dc la tensió d ramàtica i del fraseig, que va tenir la seva màxima expressió en el segon moviment "Andante con moto", i que va crear en el públic l'ambient d'expectació que es dóna només en les grans ocasions. La segona part va estar dedicada a la seva Simfonia núm. 4 en Si bemoll major. op. 60. també del fruc tífer any 1806. La interpretació va ser contundent i amb tots els detalls controlats. La direccionalitat del discurs musical. que sustentava sempre la lògica de l'arquitectura formal, i la riquesa sonora de l'orquestra (compacta en la corda i cristal·lina en els vents), van aclarir de manera exemplar les textures amagades en la partitura. En resposta als llargs i intensos aplaudiments del públic que emplenava la Sala Simfònica. els músics van oferir de propina una versió electritzant de l'obertura de tes noces de Fígaro de W. A. Mozart. Amb un concert de ca ràcter introspectiu i una imaginació desbordant, el dia 22 de febrer, i com a únic recital a l'Estat espanyol, es va viure una jornada de luxe amb l'actuació dels músics Uti Caine i Paolo Fresu. En el seu projecte Things. que va des dels moments més enèrgics als més íntims. els dos músics es dediquen a abocar-hi tot el seu E saber sobre el jazz i altres estils musicals. Plantejar-se a aquestes altures que Uri Caine és un dels millors pianistes de l'escena del jazz contemporani no és diT res de nou que el bon aficionat no sàpiga. Els seus treballs en el segell Wmter & Winter ens mostren un músic capaç de brillar en qualsevol faceta musical que esculli, ja es tracti de jazz, música clàssica o la barreja de les dues, com ja va aconsegu ir. entre d'a ltres. amb la seva versió de les Va riacions Goldberg de). S. Bach. Igual que succeeix amb altres músics. com per exemple Dave Douglas i john Zom. Uri Caine demostra una inquietud constant per incorporar al seu llenguatge tot tipus d'experiències noves que li evitin encallar-se o tanca r-se en un únic camí. Amb el treball Things, i al costat de l trompetista ita lià Paolo Fresu, ha assolit un ambient pa rticular i amb La intimitat i els colors de la Mediterrània. En l'actuació de Girona, el duet es recreà amb sons pastosos i demostrà el seu domini del llenguatge jazzístic. En la interpretació, els músics van incidir en la creació d'ambients i atmosferes que van ajudar a entendre millor l'estructura i el desenvolupament fo rmal de cada tema. aolo Fresu va mostrar una gran solidesa interpretativa. Va usar diversos efectes en l'amplificació de la trompeta i el fiscom, com també la sordina i la tècnica de la respiració circular. Canviava la sonoiitat del seu instrument per tal de crear ambients diferents, que feien que cada tema tingués un segell particular. Les propietats del so introspectiu i recollit del músic italià, en unir-se a la fantasia creadora dc Caine - i al gust per la melodia pura, el lirisme i l'afany d'investigació d'ambdós-, van aconseguir desplegar un món amb una gran riquesa d'idees. El conce1i va ser impressionant des del començament fins al final i en van desbordar grans dosis d'imaginació creativa. I la imaginació permet a l'artista transgredir l'espai i el temps sense necessitat de treu re els peus de terra. I sense cap mena de dubte, d'aquest recurs de la ment que deixa viatjar a qualsevol lloc, no els en fa lta a Uii Caine i a Paolo Fresu. L'últim concert del mes de febrer a l'Auditori gironí, el del dia 25. va ser Clar de Llunes, que, com es podia llegir en el programa de mà. era una proposta "atractiva i 01iginal'' ideada a Girona. En la unió dc la música i de les bombolles de sabó. que es proposava P en aquest concert. es va copsar que l'espectacularitat que hi dóna Pep Bou es va situar en un primer pla que va deixar la íntima interpretació pianística dc jordi Masó com un complement dc l'espectacle. El repertori que va oferir el pianista català estava basat en obres de compositors vinculats a una estètica mediterrània a cavall entre e ls segles XIX i xx. en què la influència de l'escola francesa va deixar la seva empremta colorista. Així. mentre Masó interpretava obres de Mompou. Debussy. Blancafort, Séverac, Pare Donostia, Fauré i Turina, Pep Bou anava jugant amb suggestió amb les formes i els colors que desplegaven, sempre que la manca d'humitat de la sala li ho pe1metia, les seves bombolles de sa bó. Però si hi va haver alguna música que va vertebrar l'exquisit repertori que va acompanyar l'espectacle de Pep Bou. aquesta va ser la de Frederic Mompou. Home d'un sentit de l'humor molt agut i refinat, la seva escriptura es basa en la subtilesa, la valoració del detall i el refinament harmònic. caJ·acterístiques en les quals sens dubte va innuir la seva llarga estada a París, i q ue Jordi Masó va saber expressar amb una tècnica depurada, un fraseig molt clar i una expressivitat refi nada. nM .rx:; C 270 més. el repertori estava molt en consonància amb l'esperit de l'espectacle. tot desplegant. com en el cas de les bombolles, un variat ventall de colors i matisos subtilment integrats en un marc dc caràcter íntim, ta l com es desprèn de les parau les del fi lòsof fra ncès Vlad imir jankélévitch, que semblen redactades expressament per a l'ocasió: "En A e/ transfons de la música de Mompou hi ha, com en la de Déodat de Séverac. «paisatges>>: ell/ac. la font, la campana del poble, el passeig a la vora del rierol... , Ull estany ... i s 'escolten també en l'obra de Mompou els crits que vé1/en del carrer (Scènes d'enfants) i la tomada del guitarrista en els carrero11s de Barcelona (Suburbis). Com aquests paisatges banyats de llum, la frase de 1\llompou es distingeix per la nitidesa, la franquesa i les vives arestes del traçat melòdic, però a vegades també per la tova rodonesa. " Tot plegat. un pas més que permet consolidar una oferta continuada de bona música que fa que l'activitat musical gironina agafi relleu més enllà dels importants festivals que s'hi fan els mesos d'e tiu. 9 - -- /53 El més llegit a Catalunya PANORAMA El Festival de Música Antiga s'assenta a l'Auditori en la 30a edició El XXX Festival de Música Antiga de Barcelona, que se celebrarà entre el 26 d'abril i el20 de maig de 2007, sembla que ha trobat a l'Auditori un nou espai on assentar-se i ampliar l'oferta, tot mantenint el mateix esperit que l'ha identificat durant aquests darrers anys en què Maricarmen Palma n'ha assumit la direcció artística. per M. CONDE PONS E n aquest sentit, cal celebrar el trànsit del Festival-sempre incò· mode en un principi- de la Fundació "la Caixa" a una institució com l'Auditori, que pel seu caràcter aglutinador de l'activitat musical a Barcelona aposta per un gènere -el de la música antiga- tan heterogeni com heterodox, però que precisament per això està destinat a un ventall variat de públic. Enguany i ja superada la fase d'assimilació dels canvis, el Festival acull un total de tretze concerts, principalment a la Sala Oriol Martorell -o sala de cambra- de l'Auditori, excepte dos concerts que tindran lloc a l'església de Santa Maria del Mar i a l'església de Sant Felip Neri i el concert dc cloenda, que acollirà la Freiburg Barockorchester amb un programa íntegre Mozart. a la Sala Simfònica de l'Auditori. Com ja és habitual, el Festival de Música Ant iga de Barcelona combina la presència de músics prestigiosos i experts en la interpretació amb criteris històrics, com és Gustav Leonhardt -que dirigirà l'Orchestra of the Age of Enlightenment en un programa íntegre amb tres misses de Johann Sebastian Bach- o l'organista Jan Willem }ansen. que interpretarà a l'orgue de la basílica de Santa Matia del Mar obres de Cabezón, de la Torre, Con·ea de Arauxo, Caba nilles, Sweelinck o Anglès, amb l'aposta per joves valors de la música. És el cas del contratenor català Xavier Sabata que, acompanyat al clavicèmbal pel nord-americà Kenneth Weiss, in- terpretarà obres del repertori italià i alemany dels segles XVII i XVIII, o la presència de la jove formació espanyola La Real Camara -amb Raquel Andueza com a solista vocal-, que acostaran al públic el repertori menys conegut de Domenico Scarlatti -coincidint amb el 250è aniversari dc la seva mort-, com també obres dels seus coetanis a la cort espanyola, com josé de Nebra o Antonio de Literes. Però si una cosa ha caracteritzat aquest festival, ha estat la importància atorgada al vessant lúdic i popular d'una música que en la seva època s'acostumava a tocar molt sovint pels carrers dels pobles i les vil·les. Per això s'espera amb curiositat la presència de Les Sacqueboutiers -encarregats del concert inaugural-, que amb el títol "Els crits de Londres" ens aproJtimaran el repertori d'a lguns compositors anglesos inspirats en els crits dels venedors dels carrers a Londres. També The Harp Consort pretén acostar al públic l'àmbit literari i fantasiós del segle XVII, amb un programa d'obres anònimes. tradicionals i d'autors espanyols dels segles XVI i XVII. al no oblidar la impOttant presència que els joves estudiants i músics en potència han tingut darrerament en el marc del Festival, normalment en el marc del Fringe. Aquest any el Fringe, que continuarà duentse a terme a diversos espais del Barri Gòtic de Barcelona, acollirà petites formacions, amb una certa preeminència de Ics nautes de bec i els llaüts. Però els estudiants seran també part integrant del Festival, gràcies al concert que acollirà el Conjunt de Música Antiga de I'Esmuc, sota la direcció de Xavier Díaz-Latorre i Andrew Ackermann. Com a complement del Festival, hi ha programades classes magistrals dc Melvyn Tan -pianofortista- i Rolf Lislcvand - viola de mà i guitarra-, que actuaran també en el marc del Festival. a banda d'un concert en familia i un conjunt de conferències i cursos fom1atius. C 40 o;o de descompte Els subscdptors de "Revista Musical Catalana" obtindran un 40% 11111 1 de descompte en la compra d'entrades a les taquilles del Palau de la Música Catalana per als concerts dels cicles Concerts Simfònics al Palau. Cambra Coral, Música de Cambra al Petit Palau, Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra, Cobla, Cor i Dansa al Palau, Cicle d'Orgue al Palau i Els Diumenges al Palau, de la temporada 2006-07. Cal presentar el darrer rebut de la subscripció. 11 /55 PANORAMA El Conservatori del Liceu celebra 170 anys Un concert qu e tindrà lloc al Gran Teatre del Liceu el pròxim dia 15 d'aquest mes serà J'acte central de la commemoració del 170 aniversari del Conservatori del Liceu. ~erRRM_c____________ i in tervindrà el Grup lnsh·umental Liceu XXI didgit per Xa· vicr Puig, que interpretarà l'obra Oer Diimon de Paul 1-lindemith. A continuació l'Orquestra Simfònica del Conservatori del Liceu oferirà I nIrada sobre el nom de Dalí de Benet Casablancas -director del Conservatori- i Canciones negras de Xavier Montsalvatge amb la mezzosoprano Lorena Medina, sota la direcció de Gueràssim Voronkov. Finalment, l'Orquestra Simfònica i Big Band del Conservatori del Liceu oferirà In versió de Transformacions de Joan Albert Amargós. La celebració de l'aniversari arriba en un moment particularment fe liç de la institució, amb una dinàmica de gestió pedagògica i administrativa d'una gran fluïdesa, i especialment amb el falaguer horitzó immediat de l'estrena de la seva nova seu; estrena que és prevista per al curs vinent. Es tracta d' un edifici de nova planta situat al eostfl t dels Jardins de Sant Pau, en una zona propera a l'actual i històrica seu, amb una superfície de més de 9.000 m2 que inclourà, entre altres instal·lacions, un auditori amb capacitat H ~e 270 per a 400 espectadors, una sala per aJ cor, una altra per a l'orquestra. estudi de gravació, biblioteca i 90 aules per a les respectives especialitats instrumentals. mb un pressupost dc 20 milions d'eures i un disseny del conegut arquitecte Dani Freixas, la seva posada en marxa, coincidint amb l'ordenació d' un nou pla d'estudis, obrirà el Conservatori del Liceu a una nova etapa, que reforçarà no solament el seu reconegut prestigi, sinó el seu pes en el sistema pedagògic català. Per remarcar la importància de la tasca de l'esmentada institució, cal recordar que en el curs actual compta amb A 1.924 alumnes, el 43 % dels quals repartits entre les 7 escoles que gestiona el Conservatori (estudis no reglats d'iniciació, nivell elemental i nivell mitjà). El 35 % dels alumnes ha cursat Grau Mitjà reglat o no reglat al Conservatori de Grau Mitjà o a l'Aula de Música Moderna i Jazz; el 22 % restant ha cursat Grau Superior en estudis reglats equivalents a una llicenciatura o en estudis de perfeccionament i postgrau. A aquests alumnes, cal afegir-hi la xarxa dc 32 escoles vinculades i els alumnes que pnrticipen en el Programa de Seguiment, fins a configurar uns 4.000 estudiants. Les entrades per al concert commemoratiu del dia 15 al Liceu es poden adquirir a través de Servicaixa. r-·-··--·---------------------·------.........- ............._ ...........--------·----..-----..-----·--·..1 EVISTA MUSICAL I. ~ L e/ PALAU DE LA M úSICA, 4-6 . - 08003 BARCELONA r BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA ¡ CATAlANA i. i l Senyors. els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentam el Consorci del Palau de la Música Catalana, j pel pagament dc la meva subscripció a 'Revista Musical Catalana' I ENTITAT 1 -··· ·-· · · · · · -·· ----····· -·· · · · · OFICI NA LI 1 1 I I::~::;:::~;:~;~;~-- · ·- DC LI 1 NÚM. COMPTE I I I L1 1 l I I l I DNI• .•......... ..: .·: .-: .- .- ::.-.- : :.- .- : .- .- : .- .- : .- .-: : .- : :.'.' .' .' .' .' .' .' .' .' : .- .- : :.··.-·: :.' .' .' .' .' .' .' .' .' .' .' .' .' .' .' I;:~~;;~;~;;,:~~.:::~;~~;:;~~;:;,:~:;.~i;;~~;::::::.,.=.::.-~,~~ • 12 /56 ¡ ;;~~~;:. · · · · · · · · · I j ~:~n: -~~~~-~.:~--~-~~--~-L~~~-~~~-~~~~:~ ¡¡ LES SEVES DADES SERAN INCORPORADES ALS FTIXERS DEL GRUP PALAU DE LA M Ú'SICA (ORfEÓ CATALÀ, FuNDACIÓ 0RFro CATALÀ-PALAU DE LA M Cs!CA I CONSORCI DEL PALAU DE LA M úSICA CATALANA). AMB SEU AL CARRER PALAU DE LA M Ú'SICA 4 . 6, DE BARCELONA, CP 00003, PER FER-NE LA ossnó GENERAL. 1 EN AQUEITA ADREÇA ror exERCIR -rors ELs DRETS D'Accés. ROCTif!CAcló, CANCEl.·LACióJ orosiCJó . i 1 I 1 .......- ............._ .._____.._________________ ............._. ··-····------------------------........_________.........1 ~ Un disc de Raimon na dc les novetats de l'any ha estat la publicació d'un àlbum de Raimon amb els dos discos de les seves actuacions a l'Oiympia de París: la mítica de l'any 1966 i l'efectuada quaranta anys després, en plena maduresa artística. L' I I de setembre de I 966 l'Orfeó Català Go n'era cantaire, a la corda de tenors primers) interpretà a Sant Miquel de Cuixà, amb l'Orquestra de Tolosa de Llenguadoc El Pessebre, dirigit pel seu autor, Pau Casals, de més de vuitanta anys però amb un vigor juvenil absolutament sorprenent. Qui ho veia se'n feia creus... L'abadia s'omplí completament de catalans del Sud i del Nord, en presència de figures prominents de la cultura com ara l'exconseller Ventura Gassol i l'abat Aureli M. Escarré. La gemació fou tan gran que, perquè tothom pogués seguir el concert, uns potents altaveus el difonien davant de l'esplanada de la basílica. L'èxit, com era previsible, fou immens. Com també era previsible que aquell concert fos blasmat pels periòdics del règim franquista, especialment per un setmanari intitulat "¿Qué pasa?'" Arribà l'hora de marxar· cap a Barcelona. I abans dc fer-ho, molts cantaires voliem comprar el d isc del concert de Raimon a I'Oiympia recentment editat. Em veig encara, juntament amb la meva promesa, també cantaire, cercant adelerats per les botigues de Prada aquell disc que finalment compràrem. En arribar al punt de trobada dels autocars, fórem objecte d'una esbroncada amical del cap de l"expedició. Antoni Sàbat. administmdor de l'Orfeó (el qual, molt murri, no ens digué que també havia fet just per la mateixa causa). L'expedició arrencà i en ser a la duana fórem objecte d'un escorcoll exhaustiu. Sortosament, havíem amagat aquell disc a l'espai que quedava entre el seient i la caixa de la roda de l'autocar. Am, en escoltar l'àlbum de referència editat últimament, vibro per l'emoció del seu contingut. Però, a aquesta vibració, hi afegeixo la del record d'aquell neguit cercant per les botigues de Prada un tresor, el disc acabat de sortir. Vet ací, doncs, com l'àlbum ara tot just publicat m'ha fet reviure un episodi juvenil: cantar a l'Orfeó i molt més El Pessebre de Pau Casals era alguna cosa més que el compliment d'una fonda afecció musical; et-a una manera, ingènua, si es vol, de servir al país en una etapa molt negra per a la nosh·a cultura i la nostra identitat. l no cal dir-ho. aquell disc figura en un lloc d'honor de la nostra discoteca. U per PERE ARTÍS Construcció de la nova Escola Municipal de Música Pau Casals del Vendrell E l nou edifici, al centre de Ja població, tindrà 3. I 00 metres quadrats , un soterran i i 4 plantes que acolliran les aules, sales d'audicions, cabines d'assaig, una biblioteca i un auditori per a 400 persones. que complementarà la programació musical de l'Auditori Pau Casals. tot dotant el Vendrell d'un equipament cultural de gran qualitat. L'escola actual, que es va inaugurar el 1986, ja ha quedat petita per als més de 300 alumnes matriculats. Per aquest motiu, s'ha projectat una escola amb perspectives de futur per acollir els alumnes actuals i els que s'tú afegeixin en un futur. L'obra, que té un pressupost de 4,6 milions d'euros, s'ha adjudicat mitjançant un dret de superfície per a la construcció i conservació de la nova Escola Municipal de Música Pau Casals, i de les sales d'audicions i la seva explotació, mitjançant l'arrendament a l'Ajuntament del Vendrell. a l'empresa Vicsan Torredembarra, SA, per una renda mensual de 24.504,72 euros, més IVA, durant 28 anys. Des de l'Administració pública s'es tà utilitzant aquest nou sistema de contractació per la seva limitació d'endeutament. D'aquesta manera, l'empresa privada col·labora amb el sector públic per tirar endavant projectes d'interès social. Es preveu que el termini d'execució serà d'uns 22 mesos i que durant 28 anys Vicsan s'encarregarà del manteniment. la conservació i l'explotació de l'edifici. Un cop transcorreguts 30 anys es revertirà l'edifici a l'Ajuntament del Vendrell. Es preveu que la nova escola de música es posarà en funcionament el curs 2008-09. D'altra banda, el passat dia de Santa Cecília, el 22 de novembre, es presentà el CD commemoratiu del vintè aniversari de l'Escola, en el qual han intervingut diverses formacions instrumentals del centre. ~e 270 Estrena de dues obres d'Roms E l proper diumenge 22 d'abril ( 19 h, Teatre Auditori de Granollers), l'Orquestra de Cambra de Granollers, dirigida per Francesc Guillen, interpreta en estrena mundial dues obres de joaquim Homs: suite Entre dues línies i el Concertino per a piano i orquestra de cambra, amb jordi Masó com a solista. El programa del concert compta també amb la interpretació de la Història d'un soldat (suite) d'Stravinsky i el Vals de l'emperador de j. Strauss arranjat per A. Schonberg. En aquest concert es presenta també el CD Joaquim Hom s: Music for Chamber Orchestra, que l'Orquestra de Granollers ha enregistrat per al segell Naxos Classical, ja a la venda. Aquest CD, a part de les obres del concert del 22 d'abril, n'inclou d'altres que també són primeres interpretacions, com ara El caminant i el mur. en versió per a cantant i orquestra de cambra. Desè aniversari de la Coral Harmonia de Llorenç del Penedès l dia 25 de novembre de l'any passat, la Coral Harmonia de Llorenç del Penedès celebrà el seu desè aniversari amb una fótmu la molt o riginal: la tTobada amb altres corals de Catalunya que incorporen el mateix substantiu : la Coral Hannonia dc Valldoreix, la Coral Nova Harmonia de Sallent, la Coral Harmonia de l'Escola Pia de Sarrià. a més, evidentment, de la coral amñtiiona. En la presentació de l'acte es va fer un èmfasi especial del signi ficat de Ja paraula '"harmonia"'. Després dc Ics actuacions individuals de cada agrupació, l'acte es clogué amb la interpretació conjunta de tots els grups d'un repertori de cançons variat i atractiu. Per al proper mes dc juny és prevista la culminació de l'aniversari amb l'estrena d'una obra escrita expressament per a l'efemèride pel compositor vilafranquí Paton Felices. E 13 157 DEL SEU AFFM. COBLA Sr. Ricard Viñes, Concurseu, concurseu, maleïts d'una molt amb motiu . ., ' . necessana exposicio Estimat amic, Li confesso que sento una atracció molt viva i fins i tot neguitosa per la seva persona, com també la sento pel seu amic Miquel Llobet. Ambdós gt·andíssims músics exageradament -el mot no és excessiu- desconeguts encara a casa nostra. Ara una feliç iniciativa de l'emprenedora Fundació Caixa de Catalunya amb la coJ.Iaboració del Museu d'Art Jaume Morera de Lleida i l'autoritzada tasca de comissari de Màrius Bernadó. ens ha recuperat per uns quants dies la seva lïguJ·a en una mostra de dimensions reduïdes, la qual tanmateix és prou completa com per satisfer en bona part els objectius d'apropament que la seva trajectòria demana com un clam de justícia projectat almenys als quatre vents del nostre país, del seu. Se'm fa impossible resumir tot el que aquesta exposició exhibeix de vostè: des d'un coneixement previ tan exhaustiu, i alhora tan escàs, com pot pe1meu-e el poc que s'ha publicat -quin dia gaudirà d'un treball biogràfic solvent?- . confesso que m'han admirat les rotundes, fonamentades, sentides i explícites mostres d'estima que vostè va rebre de personalitats rellevants de la cultura i de Ja música d'arreu, i de manera especial dc França. és clar. I entre elles especialment Ja que li va dedicar )can Coctcau: "Ca/no confondre Viñes amb un pianista JIÍrtuó~. Els 11írtuosos se sen•eíxen de la música; Virïes la serveix. n R0C 270 Si vostè va llegir la carta que vaig adreçar fa un mes a Lluís Pasqual, no el sorprendrà que aquest judici m'hagi colpit de manera especial, ja que <lleshores parlava dels directors d'escena que sc serveixen del text i dels que el serveixen; argument del tot germà del del gran escriptor, dibuixant i cineasta gal. ja ho veu, jo em pensava que havia descobert les Amèriques i fa gairebé una centúria ja bo va inspirar vostè. I ara permeti que em refereixi a l'àmbit personal -el menys i més mal conegut- a través de les paraules del seu amic LéonPaul Pargue: "Viiies era l'amic més segur í més abnegat que hauria estat possible conèixer. Sembla com sí tres mots haguessin estat exclosos per sempre del seu cor i del seu vocabulari. tres mots desagradables que, per a ell, ni tan sols tenien sentit: intriga, arribisme i concessió.,. I encara goso refrescar el record viu d'un altre gran amic seu, Manuel Blancafort, manifestat en l'entrevista que li vaig fer en aquestes mateixes planes fa una vintena llarga d'anys: "fo vaig ser qui pràcticament lí lancà els ulls. A París s'havia fet molt amic de tots. de Fauré, de Debussy... Mirí sí era amic de Debussy que, quan aquest anava a morir. en comptes de demanar un capellà va demanar en Viiies. Va dir a la seva esposa. «Digues a en Vi1ïes que vinguí a tocar una obra meva.» I en Virïes hí va anar í 110 tocar La cathédral engloutie.» Ell m'exp/ícava. «fo no podia tocar més í la dona de Debussy m'atwva fent que no parés. Les llàgrimes em saltaven.» Quan en Ví1ïes e:cplicava això. s'emocionava. Amb en Víñes érem molt amics. Va morir dissortat. Però no en parlí d'això; no hi posi res. {. .. / El día que va morir, a les vuit del matí va tocar el telèfoll. Era en Costa: «Escolta Manel, ja saps... en Víñes.1> Penjo el telèfon i truca en Toldrà[. ..] Tots m'ho deien com si jo fos l'IÍIIÍCa persona que hagués de saber-ho. Em donaven el condol a mí. En Víñes era molt religiós. Sempre patia per si feia tard a missa. No és gaire corrent de ser religiós entre artistes. I nosaltres 11'érem tots dos. {. ..] Sf, ens va ajudar moll. Quan Víiies tenia una obra a les seves mans, ja sabies que aviat es co11eixería arreu del món.·· Estimat amic, per ara no sóc capaç de dir-li res més.. . i ha maneres diferents d'animar la creació artística, i en l'àmbit de la cobla, la fórmu la del concurs és força valorada. La tendència deu ser conseqüència d'èpoques en què els creadors per a cobla no pod ien rebre gran cosa més que el reconeixement públic perquè els promotors eren majotitàriament entitats sense fina litat de lucre que sobrevivien sota Ja persecució política i els pressupostos minsos. Actualment, el concurs continua vigent, però la metodologia de treball ha sofert algun canvi. Acaben d'aparèixer les bases d'un nou concurs de composició per a cobla. El Certamen Musical Ciutat de Badalona Memorial josep Pujol-Busquets s'afegeix a la llista de convocatòries amb finalitats similars que encapçala el veterà Certamen Ceret Banyoles (l'únic que té en compte el fom1at lliure). a més del de l'SGAE, el Francesc Basi! dc Figueres, els de Mollet i Blanes per a joves compositors, els Memorials Pere Fontàs d'Amer i Fèlix Martínez i Comín de Barcelona, el de Sant Gregori i la Sardana dc l'Any, que per les seves característiques mereix una consideració especial. Tenint en compte el reduït àmbit d'acció geogràfica de la cobla, és una relació nominal força extensa, cosa que és pecul iar pel fet que és increïblement superior a la de qualsevol altre gènere musical. La història ha pogut indui r a aquesta situació, però hi ba altres factors. Premis com el Barcino o el joaquim Serra van néixer amb els objectius d'incentivar i desenvolupar la creació per a cobla, però amb el temps aquesta voluntat (noble, sens dubte) s'ha anat pervertint darrere les ganes de nodrir l'organització d'un patrimoni musical dedicat, cosa que amb aquesta fórmula pot obtenir amb rapidesa, a un cost raonable i amb qualitat. A banda d'això, la configuració dels jurats tendeix al monopoli (alguns dels membres són presents en més d'una convocatòlia i solen pertànyer al mateix sector, cosa que uniformitza i immobilitza l'estètica), mentre que la difusió de les obres guanyadores no és una prioritat. El resultat de tot plegat és que els podis dels concursos s'assemblen, que els autors de reconeguda solvència hi participen poc. i que les obres guanyadores tenen poca repercussió. Sempre amb excepcions, és clar, però poques en relació amb el nombre d'obres que en sorgeixen. Si el més important de les bases és el premi econòmic i no hi preval un criteti artístic elevat, el concurs contribueix poc al desenvolupament estètic. La literatura per a cobla s'incrementa, però el sector no necessita tant de quantitat com de qua litat, projecció i investigació. En aquest sentit, la fórmu la de l'encàrrec s'ha desvetllat, tal com demostren el Memoria l joaquim Serra i el cicle Cobla, Cor i Dansa, com una fórmu la que rendibilitza d'una manera molt més sostinguda els esforços de l'organització. I amb el que costa organitzar les coses, cal tenir-ho en compte. H Del seu affm. Jaume Comellas 14 158 per JOSEP PASQUAL Presència coral de la Franja a Barcelona l pròxim dia 21 d'aquest mes d'abril se celebrarà a l'església de Sant Pau del Camp..~ les 9 del vespre. ~n interessant concert amb la presència d'una formac1o molt representativa del moment coral que viu la Franja. Es tracta del Cor de Cambra de Beseit que dirigeix Maraarita Celma. una rolmació i una músic que estan endegant una tasca molt de~tacada pel que ra a la perpetuació i promoció de la realitat coral i cultural catalana en aquell particular àmbit lingüístic. El concert. a més, adquuirà característiques peculiars, amb una primera part integrada per danses medievals cantades i la segona formada íntegrament per cançons del Matarranya. La cloenda serà un cant comú, juntament amb el Cor Magister Arte. I ha estat precisament aq uesta darrera fotmació barcelonina que di1igeix Manuel Cabero, coral vinculada a la Pastoral Universitària, la que ha convidat el conjunt dc la Franja . q ue d'aq uesta manera visita Barcelona com a ambaixada cultura l dc l'esmentada comarca. Aquest concert. que es repeti rà l'endemà d ia 22 al Cen tre Espai Escèn ic de Castellterçol, adquireix un concret caràcter d'homenatge i reconeixement a Ja tasca que endeguen instàncies com el Cor de Cambra de Beseit i la seva directora, una persona que es mou amb activitat plenament oberta i sensible en diversos àmbits de la música: des de la interpretació a la pedagogia i el publicisme. Cal remarcar també que l'Ajuntament de l'esmentada vila de Castellterçol col·labora en l'acollida del cor de la Franja i així mateix cedeix el local on se celebrarà el concert. E Gerard Mortier dirigirà la New York Opera erard M01·tier, actualment director de l'Òpera acional de París, dirigirà el New York City Opera a partir de la temporada 2009- 1O, un cop acabat el seu contracte amb el teatre francès. Es tTacta d'un nou pas en una trajectòria força moguda del gestor belga, que va començar guanyantse un sòlid prestigi al Théatre Royal de la Monnaie de Brussel· les. des d'on va passar a dirigir el Festival de Salzburg. Allà els seus criteris de gestió van enfrontar-lo amb els grans noms, especial ment de la lírica. per causa dc les seves exigències de treball in tensiu i per la proclivitat a ob1ir nous fro nts estètics. Amb aq uesta línia d'actuació va esdeveni r una figura de refe rència en el seu ofici, al qual prestigià, des de la seva actuació a la capital belga, país del qual és originari. Més endava nt va dirigir també la Ttiennal del Ruh r i finalment va passar a La Bastille, teatre que dirigeix actualment. Mortier en bona mesura ha estat un innovador en el seu ofici. encara q ue això li hagi suposat també notables dosis d'incomprensió. G José Montilla assisteix amb la seva familia als Concerts Familiars al Palau EL MOLT HONORABLE SR. JOSÉ MONTILLA, PRESIDENT DE LA GENERALITAT, VA ASSISTIR EL DIUMENGE 11 DE FEBRER AMB LA SEVA FAMILIA AL CONCERT L 'ORQUESTRA VA DE FESTA, EMMARCAT EN EL CICLE CONCERTS FAMILIARS AL PALAU, QUE ORGANITZA LA FUNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA MÚSICA I QUE AQUEST ANY HA CELEBRAT LA SEVA IV TEMPORADA TANGENTS De la perfecció n el número 252 d'aquesta Revista parlava d'un concert que es va fer el 9 de ju liol de 2005 a l'església de Megève amb el trio Han tai i la mezzo Marisa Marlins. Fent especial referència a la cantata per a veu i pianoforte Arianna auf Naxos de Franz joseph Haydn, que interpretaren la cantant esmentada i, al teclat, )érómc Hantaï. hi deia que "ha estat un E dels 1110111ents musicals més reeixits en la meva (llarga) vida de melòman··. El temps ho ha mitificat i el record d'aquell gran moment ha anat creixent. Fruit d'aquesta convicció em semblava impossible que un repertori tan exquisit no es repetís per aquí en alguna de les ocasions que hem tingut de sentir la Martins. Finalment i de manera inesperada. s'ha produït el fet: en un dels Concerts de l'Acadèmia organitzats per I'ESMUC. l'obra s'ha tomat a programar a la Sala Montoliu de l'Auditori amb Jordi Camell al piano. La Marisa ha estat impecable de veu, sublim en la desesperació de l'abandonada Ariadna a l'illa de axos i Jordi Camell l'ha agombolada amb un segujt de subtils suggeriments i respostes musicals. Es pot dir que en vam sortir amb el cor ple, però si rebusquem dins l'estadi de la perfecció ens va semblar que l'esdeveniment no havia arribat al nivell de Megève i no cal pas atribu ir-ho als intèrprets. Analitzem-ho: primer ingred ient, el temps tot ho sublima; segon . a Megève es va fer no amb piano sinó amb fortepiano. que li donava més fidelitat històrica i distanciava més l'instrument del protagonisme de la veu; tercer, se celebrava en una església petitona en un marc molt recollit en contrast amb la sensació d'escenari provisional que dóna l'esmentada Sala 3 de l'Auditori: quart, l'acústica era més brillant; cinquè. veniem de viure tres concerts anteriors amb músiques més antigues -Monteverdi. Purcell, Frescobaldi, VivaldL Bird. Handel...-, amb la qual cosa Haydn esdevenia d'una rotunda i directa expressivitat. lluny de les ornamentacions precedents i per això frapava més; sisè, el pelegrinatge per anar al Festiva l de Cordon-Megève implicava ja una disposició d'ànim més receptiva que no pas quan es ra un tall en la vida de cada d ia per anar a les set de la tarda a un recital. Tot plegat em du a ma ldar per gaudir novament de la perfecció i somnio que algun festiva l amb església recollida -Camprodon. Castell d'Aro, Vilabertran, Matadepera. Premià de Dalt, Cabrera de Mar. Cabri ls ...- faci l'esforç de programar-ho novament duent-hi, això sL un bon pia- ~e 270 noforte. per JORDI MALUQUER 15 /59 Lama i Cabruja actuen a la Xina ls pianistes gironins Carles Lama i Sofia Cabruja van ser el passat març a la Xina, on van oferir concerts al Jin Mao Concert Hali de Xangai i a la Zheijang Art Acadcmy dc la ciutat de Hangzhou (entre d'altres) i classes magistrals als deixebles més avançats de piano i música de cambra de la Zheijang Art Academy. Els pianistes van fer diversos recitals de piano a quatre mans, amb obres de música eslava i música espanyola. També van oferir una conferència sobre interpretació i tècnica pianístiques. Els propers mesos, tenen previstes diverses actuacions a Bèlgica, França, Portugal, Alemanya, Anglaterra i Rússia, i la sortida al mercat del seu setè CD, i l'estrena de diverses obres pensades i compostes especialment per a ells. E EL "SIDOKU", A LA FIRA DE FRANKFURT. El "sidoku", la variant musical del popular sudoku, creada pels germans catalans Bernat i David Puertas, ha estat present en la Fira de la Música de Frankfurt, celebrada a final de març. També, en la darrera edició de la Fira del Llibre de Frankfurt (celebrada el proppassat mes d'octubre) l'editoriaJ alemanya Schott Musik Verlag presentà la versió alemanya del "sidoku". Aques t joc es presentà el gener de 2006 amb el llibre Sidoku: el sudoku musical (Clivis Publicacions, català i castellà) i diverses revistes en publiquen, com "Serra d'Or", "Enden oc" o la "Revista Musical Catalana". Fins ara, ja s'han venut més de 5.000 exemplars en les tres Uengües. CONVOCATÒRIES ~e 27 0 CONCURS INTERNACIONAL DE COMPOSICIÓ ISLA DE LA GOMERA. Or· ganitza: Centro Canario dc Música Iberoamericana. Hi poden participar compositors de països d'lbcroamèrica (incloent-hi Espanya i Portugal) o estrangers amb residència mínima de 3 anys. Les obres han de ser per a orquestra de corda (5 primers violins, 4 segons violins. 3 violes, 2 violoncels. I contrabaix), amb o sense solista vocal o instrumental. d'una durada entre IO i 20 minuts. El premi és de 6.000 euros. Data límit de lliurament d'obres: 13 d'abril de 2007. Més informació als telèfons: 922 20 03 17/620 88 99 00. A/e: <musi.musi@telefonica.net>. lOè PREMI TRIO Dl TRIESTE. Del 20 al 26 de maig a Trieste (Itàlia). Organit· za: Associazione Chamber Music. Hi poden participat: intèrprets d'un màxim de 32 anys d'edat el dia 3 1 de desembre de 2007. Categories: A, duo de piano i violí; B, duo de piano i viola; C, duo de piano i violoncel; O, trio de corda i piano; E, quartet de corda i piano; i F, quintet de corda i piano. S' atorgaran tres premis: 20.000 curos (més una sèrie de concerts a Itàlia, resta d'Europa i als Estats Units i Canadà), I 0.000 i 7.000 euros, respectivament. Data límit d'inscripció: 16 d'abril de 2007. Per a més informació sobre proves i continguts: <www.acmtriodi trieste.it>. CLASSES MAGISTRALS PER A PIANO I ORQUESTRA. Del 2 al 8 de juliol de 2007 a Lleó, impartides per joaquín Achúcarro (piano) i Bruno Aprea (direcció d'orquestra). Organitza: Fundación Eutherpe. Els participants seran admesos amb selecció prèvia. Els pianistes hauran d'enviar el material de selecció abans de l' I d'ab til de 2007; els di rectors, abans de 30 de maig de 2007. Per a més informació i cont-inguts de selecció: <www.fundacioneutherpe.com>. Xlii CONCURS INTERNACIONAL DE PIANO RICARD VIÑES. Del 7 al lO de juliol a Lleida, hi poden prendre part tots els pianistes fins a 18 anys (categoria B) i fins a 27 anys (categoria A), prenent com a data de referència el dia 3 1 de desembre de 2007. En la categoria A hi haurà tres proves (eliminatòria, semifinal i final) amb tres premis: 3.600, 1.800 i 900 euros, mentre que en la categoria B hi haurà dues proves (eliminatòria i final) i tres premis: 900, 600 i 470 euros. Els premis es completen amb beques i borses de viatge, i diversos concerts per als primers i segons premis de la categoria A i per al primer premi de la categoria B. La data límit per inscriure-s'hi és el dia 3 1 de maig de 2007. Per a més informació i obres que cal preparar: Ne: <cricardvines@paeria.es>. lnternet: <www.paeria.es/auditori/cricardvines>. 16 / 60 XV PÒDIUMS DE MÚSICA DE CAMBRA. Concurs Permanent per a Joves, organitzat per l'Escola de Música de Sant joan de Vilatorrada el dia 19 de maig de 2007. Categoria A: el límit d'edat dels participants és de 30 anys; categoria B: límit d'edat de 22 anys; categoria C: límit d'edat de 16 anys (edats complertes en el decurs de l'any 2007). Les obres per interpretar han dc ser de diversos estils i originals per a fom1ació de cambra, i l'actuació ha de ser d'una durada aproximada de 20 minuts en les categories A i B. i de 15 minuts en la categoria C. Els premis consisteixen en concerts remunerats i premis es pecials amb dotació econòmica. La data límit d'inscripció: 9 de maig de 2007. Per a més infom1ació: Escola Municipal de Música de Sant Joan de Vilatorrada. Tel: 93 872 4 7 25. A/e: <musica@ajsantjoanv.org>. ARS SUBTILIOR Un concert, una festa nmig de tanta deixadesa musical, reconforta veure la vitalitat d' iniciatives i projectes com l'Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida, que s'està convertint en un fenomen. Una orquestra podríem dir-nc "adolescent": va néixer fa cinc anys i està en ple desenvolupament, creixent forta i amb decisió; han passat de fer quaranta concerts l'any passat a tenir-ne setanta enguany, fan arribar la música a tots els racons de les terres de Lleida i han desembarcat amb èxit a Barcelona i altres capitals catalanes; fan concerts simfònics amb repertoris llaminers, originals i de qualitat, però també ofereixen cicles de cambra (que estimulen els propis músics), concerts pedagògics i activitats escolars; tenen més peticions de les que poden assumir, i han aconseguit petits "miracles" com aplegar més de cinc-cents espectadors en un concert fet en una vila que no supera els quatre-cents veïns. I és que els concerts d'aquesta orquestra són autèntics terratrèmols musicals. un devessaJI de música d' altíssima intensitat. La jove formació lleidatana que lidera des de la seva fundació Alfons Reverté toca amb una vehemència inusual, amb un apassionament aclaparador, des dc la primera fins a l'última nota del concert. Cert és que el seu director s'ha guanya t a pols el compromís i el lliurament de tots els seus músics, perquè els encomana entusiasme, provoca aq uesta allau d'adrenali na musical amb un gest vibrant i amb lectures exultants i vigoroses que electrifiquen qualsevol de les obres que interpreten, i deixen els espectadors clavats al seient durant tot el concert. Aquest tarannà tan especial, aquest segell tan propi de la Julià Carbonell genera una intensa complicitat amb el públic, bona sintonia (i simpatia, fins i tot) per la vitalitat i l'energia que supuren tots els seus concerts. També és cert que aquesta rau xa. aquesta navegació a tota vela provoca alguns den·apatges i certa sensació d'embriaguesa sonora que a vegades enterboleix el resultat global. Però la matèria primera d'aquesta orquestra és de qualitat, té futur i va a l'alça, hi campa la il·lusió i està en bones mans. Només els cal dominar i vehicular aquestes forces, trobar l'equilibri, el punt just, la maduresa. Qui més qui menys coincidim a considerar que el recinte de l'Auditori Winterthur, escenari de la seva temporada a Barcelona, tot i Ja magnífica acústica i la comoditat de l'espai, se'ls ha quedat petit. Si han d'acabar marxant-ne, espero que ho hagin de fer no pas per l'estretor a l'escenari, sinó perquè ja no donin abast a encabir la quantitat de públic que els va a veure. S'ho valen i s'ho mereixen. E per XAVIER CHAVARRIA PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT a discreta en extensió però suggestiva en contingut PANORÀMICA DOCUMENTAL SOBRE RICARD VINES que s'ha instal·lat a l'edifici de la Pedrera obre aquesta secció amb dos comentaris d'un interès notable. El món de la TRANSGRESSIÓ ESTÈTICA -SIGUI ESTRICT AMENT MUSICAL O DRAMATÚRGICA- és acarat per mitjà del resum d'un esc1it de gran calat, que deixa pas a una petita però fibladora lliçó de concepte interpretatiu de la música b11rroca, i de VIVALDI específicament, que aporta matisos d'un interès considerable. En un salt de gèneres molt radical, hom afronta la PROBLEMÀTIC A DE LA MÚSICA VIVA, problemàtica tan i tan actual, amb la veu d'un veterà català que n'és un bon coneixedor - ÀNGEL PEREIRA-, per donar pas a una breu però aguda denúncia - feta per una CANT ANT TAN IL·LUSTRE COM MARÍA BA YO- del decantament de protagonisme que té els dar- rers anys el gènere líric, dels cantants als dramaturgs i directors musicals. L «És cert que l'EXPOSICIÓ no és gaire gran [ ...] però les pinzellades que ofereix sobre la trajectòria artística de RICARD VIÑES són més que suficients per copsar la MAGNITUD DEL SEU TALENT [ ...] i del seu compromís amb la contemporaneïtat. Ben mirat, les coses no ban canviat tant (o han empitjorat?), molts COMPOSITORS ACTUALS encara preguen perquè algun virtuós de pro de l'arc, la batuta o el teclat (si és famós millor) els dediqui el seu temps i atenció per interpretar les seves obres.» Xavier Cester. "Avui'", 18 de febrer de 2007. «AQUf NUNCA SE HA QUERIDO A LOS ARTISTAS sino a los santos que, claro, tampoca son santos sino medi ocres disciplinados. Y con la excusa de que no hay que contar ciertas humanas realidades de NUESTROS VERDADEROS ARTIST AS, acabariamos por no ha biar de ellos y sólo hablaríamos de los que en vida pennitieron que se les considerara san tos o, como mínimo, marides ejemplares. LOS CAT ALANES SANTIFICAMOS MAS QUE LOS PAPAS. Visitando la exposición dedicada al gran pianista leridano L... l uno se entera de que [RICARD VIÑES] murió arruinado y casi en la indigencia por el juego. Y qué. ¿Sera por eso y por algo mas que nos han escondida a RICARD VIÑES? Que nos lo han tapiado porque. como ha escrita alguien, nunca supo lo que era la intriga, el arribisme y la concesión.» Arturo San Agustín. "El Periódico", 20 de febrer de 2007. «Escandalizarse por el WOZZECK que montó CALIXTO BIEITO en el TEATRO REAL me parece tan absurdo como entusiasmarse con él. En ambos casos se le atribuye novedad y sorpresa a algo que a estas alturas es profundamente rutinario, y capacidad de subversión a una ESTÉTICA TAN CONSERVADORA, TAN PREVISIBLE. COMO LA DE UNOS JUEGOS ~·. . r FLORALES o un certamen de coros y dan:;.~ zas. Lo que sigue siendo provocador y nuevo de verdad, al cabo de mas de ochenta años, es LA OBRA DE AL- '' BAN BERG, que viene de unos tiempos en los que el escandalo en las artes aún era posible, no porque músicos o escenógrafos consentides y perfectamente acomodades jugaran a la provocación [...] sino porque algunos de ellos estaban creando un arte tan renovador que resultaba inaceptable para las instituciones culturales establecidas. Ni ALBAN BERG, NI ARNOLD SCHONBERG, NI STRAVINSKY QUERrAN PROVOCAR A NADIE: querían haccr la única música que les parecía posi ble, y se empeñaban en hacerla au n sabiendo que despertarían resistencias feroces, y perseveraban en ella a pesar de la hostilidad y el sarcasmo. 1...) Del hecho que ALGUNAS OBRAS MAESTRAS DE LA PRIMERA MODERNIDAD PROVOCARAN ESCANDALO en culturas dominadas por la ortodoxia académica, algunas personas han deducido que basta escandalizar un poco para obtener una obra maestra. Esta idea parece que ha arraigado mucho entre los programadores europees, que sin embargo no parecen advertir la contradicción en la que incurren. Sl UN ARTISTA EJERCE SU PROVOCACIÓN COSTEADO POR MINISTERIOS, fundaciones públicas, etcétera, ¿no pierde cierta credibilidad en su vindicación de rebeldía contra lo establecido? 1... 1Cualquier día los [CALIXTO BlETO I LA FURA DELS BAUS] CONTRAT A EL VATICANO PARA INAUGURAR UN CONGRESO EUCARÍSTICO.» Antonio Muñoz Molina. "Scherzo", febrer de 2007. r' . ...... .. «Existen amplias areas del CATALOGO DE VIVALDI que aún son desconocidas y que requieren del disco y del concierto. Sin embargo esta actividad necesita algunos correctives: dejemos. por ejemplo, de hacer mas g¡-abaciones dc LAS CUA TRO ESTACIONES Y DEL ESTRO ARMON/CO. Por favor DEJEMOS QUE DUERMAN POR LO MENOS 20 AÑOS, momento en que podremos afrontarlas con una nueva sensibilidad. [... ] Por des· gracia, LA MÚSICA DE VIVALDI REPRESENT A HOY EN DfA UNA VALlOSA MERCANCfA para el sector discogn'lfico y los organizadores de conciertos, una situación que tiene serias consecuencias a nivel de interpretación. LA ENORME DEMANDA SUSCITADA ENTORNO A LA MÚSICA DE VIVALDI empuja a los músicos a una actitud equivocada. Al abrir una partitura, se preguntan qué es lo que pueden hacer para distinguü·sc de ou·os intérpretes en vez de intentar AVERIGUAR QUÉ ES LO QUE VIVALDI LE ESTA DICIENDO.» Fedelico Ma1ia Sardello. "Butlletí d'i¿}r l formació discog¡·àfica Diverdi", fe{>~r d .~r:-e , 2001. 'I ~· «El que nosaltres estem muntant França. a Anglaterra, als Estats Uni,,...., ...... .r:a:fa anys que ho estan desmuntant. AQUELL MODEL DE SOCIETAT BASAT EN LA DEFENSA DEL TREBALLADOR, DE LA CULTURA, DE LA PROTECCIÓ DEL MÚSIC, ha donat pas a un "campi qui pugui". El fet que A BROADWAY FACIN MUSICALS AMB MÚSICA GRAVADA, quan fa anys la RMC U11ió dc Músics era capaç de tancar un te270 atre per aquest motiu, demostra que les coses van cap a una altra banda. Nosaltres encara estem creant l'estructura, una estructura que a tot arreu ja estan desmantellant. I aquest nou model, AQUEST "SALVESE QUIEN PUEDA", TAMBÉ ENS ARROSSEGA A NO SALTRES, ENCARA QUE NO VULGUEM. NO ACONSEGUIM QUE LA GENT VAGI ALS CONCERTS, MOLTS EMPRESARIS NO ARRISQUEN, l'Administració no inverteix els diners de manera equitativa (i si no flxa't la de MILERS QUE ES GASTEN EN UNA ACTIVITAT COM L'ÒPERA, QUE ÉS DE LES TRES MENYS ACCEPTADES PER LA POBLACIÓ; això ho deia un estudi del mateix Ajuntament).» Àngel Pereira. -¡azzButUetf". gener-febrer de 2007. «En Europa ya NO EXISTEN MAS QUE LOS DIRECTORES DE ESCENA Y LOS DIRECTORES DE ORQUEST A. LOS CANTANTES NO PINTAMOS NADA. Ni siquiera ponen nuestros nombres en los avances. No sé a dónde vamos a llegar por este camino. ES CON NOSOTROS CON QUIEN SE HACE LA MÚSICA. Tendriamos que hacer huelga, y a ver qué dicen.» Maria Bayo. "Butllen d'info•mació discogràfica Diverdi~, febrer de 2007. 1_7_ __ 161 PANORAMA A PROPÒSIT DE ... A prop d'estrenar la primera òpera Agustí Charles Tot i que ja fa temps que du a terme una abundant activitat., sobretot compositiva, Aguslí Charles reconeix que aqu est està essent un any especialment intens. Mentre assa boreix aquest moment dolç, troba temps per a l'estudi musicològic i espera arn b emoció gairebé infantil l'estrena de la seva primera òpera. ~e 270 18 162 I per ALBERT TORRENS -El propu 12 de maig, I'OBC li est•·cna l'obra que li va encarregar. Parli' ns-en. - L'obra es titula Elapsed memories, que es podria traduir com "El transcórrer dels records". És una obra que vol exp ressa r com certes músiques que s'han escolta t en un moment concret produeixen impressions diferents en funció del pas del temps. És com un calidoscopi que gira molt a poc a poc en què trobes els mateixos colors però dins d'un context diferent. La vaig escriure just a la mort delmeu pare i Li està dedicada. -¿El moment més important de l'any serà, potser, l'estrena de la seva primera òpera? -M'ho estic passant molt bé escrivint aquesta òpera, Cuzzoni. que s'estrenarà el 13 d'octubre a I'Staatsoper de Darmstadt. El muntatge té relació amb la Fira del Llibre en Català de Frankfurt, i després vindrà aquí dins de l Festival el 'Òpera de Butxaca. És una òpera de cambra per a quartet de corda amplificat electrònicament i tres veus -un contratenor, una soprano lleugera i un baI'Íton. El llibret és de Marc Rosich i explica la rocambolesca història de Francesca Cuzzoni, la primera soprano lleugera que va cantar òpera -sobretot de Handel- en l'època en què els papers principals els feien els contratenors. Al final dc la seva carrera, perd la veu i s'arruïna. El tractament que n'he fet va de la ironia al dramatisme. AFIRMA QUE ÉS MOLT OHDENAT AMB EL SEU TEMPS EN LA VIDA DIARIA I AIXÒ ES TJ\.A DU ElX EN LA SEVA MÚSICA. N OMÉS D'AQUESTA MANE RA S'ENTÉN UNA ACTIV1TAT TAN POLIFACÈTICA: ''Faig· coses dtfe!'ents i una em servei1.: de rela.z· de l'altra." Q UEDA CLAR, DO NCS, QUE LA FEINA NO L'ESPANTA, 1 VEU EN CADA ENCÀRREC UN NOU REPTE QUE L'ENTUSIASMA . EL SEU LEMA DE TREBALL ÉS L'AUTOEXIGÈNCIA. 1 L'OPTJM !SME -CONTAGIÓS, TOT S'HA DE Dm-, LA SEVA coNSIGNA VITAL: "Tot és meravellós./irzs que no es demostri el con- tran:" - Tot i que vostè ja havia escrit molta obra vocal, aquesta és la seva primera incursió en el gènere. Quina acollida creu que pot tenir? -El meu propòsit és que l'òpera s'entengui perfectament. o pel fet que una obra sigui contemporània, no sc n'ha d'entendre res: tot a l contrari. El que sorprendrà serà el color i el tractament dels instruments: amb l'amplificació faig que tot soni al voltant de l'espectador o situo un instrument que tens al davant en un espai dimensional molt diferent. No són recursos habituals, i sí que de vegades m'ha sorprès la reacció del públic. Però jo cada dia m'a llunyo més dc la idea que la música contemporània no s'entén a la primera. jo no faig la música només per als especialistes, sinó perquè atregui mitjançant un discurs. 1 no crec que una cosa estigui renyida amb l'altra. -Al marge de la composició, l' any passat va publicar tres llibres ... -Sí. Un d'ells, Serialismo y dodeca- fonismo en España és part d'una tesi doctoral. i està tenint molta sortida fins i tot fora d'aquí, perquè sobre la música del nostre país no hi ha gaires llibres que parlin de determinades estètiques. Conté un catàleg d'obres, exemplificades i analitzades, i hi faig un tractament musicològic en tots els sentits, des de la filosofia del moviment, fins a com es tracta al nostre país, la comparació amb l'entorn, la influència dels compositors de fora ... Sempre s'havia dit que a Espanya el serialisme no havia tingut importància ... i n'hi ha cinc-centes obres! Els altres llibres són els dos primers volums d'un tractat d'orquestració en el qual fa anys que treballo. En comptes de fer el que és habitual en aquests manuals, jo no hi dono consells, sinó que observo com es plantegen els models en les diverses èpoques i gustos musicals. En tots tres llibres he intentat imitar el tractament científic. eficaç i ben documentat que es fa de la música al món anglosaxó. Bellesa i bondat de la música maçònica PALAU 100. Orquesta Sinfónica de Tenerife. Raquel Lojendo, sopra· no. Rainer Trost, tenor. Gustava Peña, tenor. Georg Zeppendfeld, baix. Dir.: Vfctor Pablo Pérez. Mozart: Música maçònica. PALAU DE LA MÚSICA. 7 DE FEBRER DE 2007. per Lluís Trullén mb un programa monogràficament dedicat a a música maçònica de Mozart, l'Orquestra Simfònica de Tenerife, solistes vocals i el Cor de Cambra del Palau dc la Música Catalana, tots dirigits per Víctor Pablo Pérez van oferi r-nos un repàs de bona part de Ics obres que el compositor va escriure a Viena l'any 1785 i en el darrer any de la seva vida, amb fragments de La flauta màgica i d'Una petita cantata maçònica, la darrera de les composicions completes escrites per l'autor i que va ser dirigida pel mateix Mer zart el 18 de novembre de 1792 A a Viena, dues setmanes abans dc la seva desaparició prematura . Humanisme. raó, saviesa, fortalesa, amor [ratem, bondat. .. esdevenen termes que apareixen en els textos d'aquestes obres escrites l'any en què Mozart assoleix el grau de mestre de la lògia La Beneficiència. l aquesta sereni ta t, bellesa expressiva, senti t dc l'ordre i dc la proporció va apoderar-se de les versions plantejades per Víctor Pablo Pérez, el Cor de Cambra i l'orquestra. Un Mozart d'un equilibri sonor impecable, refinat, de línies melòdiques diàfa nes, expressiu i equilibrat nuïa en el decurs dels lieder, cantates i, per descomptat, de la bellíssima Música fúnebre maçònica. una de les pàgines antològiques del llegat mozartià. El cor masculí del Cor dc Cambra del Palau va mostrar-sc impecable en totes les seves intervencions, brillant i alhora proporcionant una majestuositat que dins el context orquestral plantejat per Víctor Pablo Pérez assolia una dimensió idònia per revestir de solemnitat les pàgines exposades. L'orquestra, que va mostrar el nivell que l'ha situat els darrers anys en una posició predominant dins l'ampli panorama orquestral del país, va repercutiren l'èxit dc les versions. El Mozart plantejat assolia un constant equilibli i proporció quant a dinàmiques, nuïdesa lírica i compenetració entre parts orquestrals i vocals. Però, a més. tra nsmetia uns aspectes emocionals dc grandíssima qua- "Concertació" en la seva màxima expressió IBERCAMERA. Trondheimsolistine. Mikhail Ovrutski, violí. Anne-Sophie Mutter, violí i direcció. Bach. L'AUDITORI. I DE MARÇ DE 2007. per Mercedes Conde Pons n dels motius principals pels quals es va poder gaudir al màxim del darrer concert d'Anne-Sophie Mutter a l'Auditori va ser l'in freqüent -ja és trist que s'hagi de reiterar dia rere dia aquest feti respectuós silenci del públic abans, durant i fins i tot segons després del final de les peces. Infreqüent però necessari quan es volen tenir les condicions mínimes imprescindibles per gaudir d'un concert: concentració i relaxació no gens fàcils d'obteni r U en la vida diàd a. I a la Sala Simfònica de l'Auditori - plena de gom a gom-, s'hi podia sentir el silenci perquè hi era present, com també l'atmosfera dc respecte i admiració cap a una violinista que du dins la musicalitat, que la sap dosi{jcar sense excés a través d'un dot innat -en el qual juga molt una elegància natural- que arriba a tothom que estigui predisposat a rebre-la. Però el concert no hau ria estat el mateix sense la presència Subtileses poeticomusicals CICLE CORAL A L'AUDITORI. Estudi XX-Cor. Grup de Teatre d'A· mies de les Arts de Terrassa. Dir.: R. Ribera. Manuel Oltra: El bestiari. AUDITORI (SALA DE CAMBRA). 17 DE FEBRER DE 2007. per Xavier Chavarria riginal i interessant, la proposta de l'Estudi XXCor, de fer un espectacle poeticomusical sobre El bestiari dc Pere Quart, un recull de quaranta-sis poemes que retraten sengles animalons en miniatures poètiques plenes d'encant, que combinen tendresa, humor i ironia, en un retaule fascinant del món animal (i també de la naturalesa humana). Dotze d'aquests poc- O mes van ser posats en música per Manuel Oltra, en peti tes peccs per a cor a quatre veus a cappe1/a, d'una gran subtilesa i refinament. Música i poesia es van combinar en aquest espectacle dirigit per Pepi Sa brià, amb sis actors dc recitat impecable que alternaven les seves intervencions amb les del cor. enmig d'una escena radicalment austera i despullada. La idea era bona però litat amb els quals s'aprofundia en el rerefons de cadascuna dc Ics obres. Els fragments de La flauta màgia inclosos (amb les ducs àries dc Sarastro de Ics primcr.:s escenes dc l'acte segon, el duo dels dos sacerdots o els passatges del duo de Tamino i Pamina del segon acte) van permetre escoltar un equi p vocal de primer ordre, amb un treball esplèndid del baix Georg Zeppenfeld. amb una relinadíssima Raquel Lojendio. amb la veu brillant i perfectament col·locada en tot el registre del tenor Gustava Pcña i amb un Rainer Trost idènticament sensacional. d'una formació orquestral de la qualitat dels Trondheimsolistinc. El coixí que suposava la sonoritat rodona i sense fissures d'una corda de grandissima qualitat. i encara més personalitat, va sosteni r i emmarcar el personalíssim so de la violinista, en unes interpretacions dels Concerts per a 11iolí -en La menor, en Mi major i el de dos violins en Re menor- de Bach amb moments indescriptibles -sobretot en els moviments lents-, però també amb d'altres de menys relleu artístic, sobretot en el Concert per a dos violins. en què la forta personalitat dels dos violinistes -Mikhai1 Ovrutski servia l'altra part solista- va tenir moments de massa contras t. Sí que cal dir que aquests darrers van ser els menys, tot responent una gran part del concert a l'esperit que Bach va imprimir a Ics seves obres, aquella voluntat de concertació i comunió amb vista a un alliberament que per mitjà de la música - llenguatge diví- apropés l'home a l'inaprehensible, en tennes bachians, a Déu. La Sonata ell Sol me11or .,11 trillo del diavolo" de Tarti ni -en arnmjamcnt dc Zandonai- vtr pennetre escoltar la Mutter més virtuosa - no és gratuït que l'obra se subtituli "El trinat del diable"-. però sense descuidar la puresa de so i una rica gamma de matisos. El largo de l'"Hivcrn" de Les quatre estacions dc Vivaldi, en una versió accelerada, va servi r com a tancament d'un concert que va passar massa fugaçment. poc concertística: es presentava com un concert recital i no era ben bé ni una cosa ni l'altra. La música hi va tenir una presència escassa (el cor va cantar poc més de vint minuts) i, tot i el bon nivell mostrat per tots els intèrprets, va costar relligar actors i músics, integrar les intervencions respec tives. L'estatisme i la rigidesa inherents a la pràctica coral lliguen poc amb el teat re i el moviment. No obstant això, la proposta ens ha permès descobri r un bon cor: l'Estudi XX de Terrassa és una formació sòlida, dc so madur i compacte, força equilibrat i amb un cant de bon gust i expressiu. Les kperverses" miniatures del Bestiari posen a prova constantment la versatilitat del cor, i Estudi XX s'hi va moure amb soltesa i seguretat. precís rítmicament i amb bona afinació (malgrat petites i puntuals esllavissades en la corda de tenors, i alguna estridència en sopranos) destacables !'"Elefant", vigorós i potent; el "Colomí". delicat i ucumt; magnifica rítmicament la "Ra· tapinyada''; perfectament conu·olat el cànon "Mosques i mosquits", i molt ben resolt el complex "Xanguet". La compenetració entre el cor i la seva directora, Rosa Ribera, de gest clar i precís. és òptima. Llàstima del baix percentatge dc música d'aquest espectacle, que no ens va pcrmeLre gaudir del cor més àmpliament. BMC 270 19 163 ili:C•i;f;J,i,(j eR rT I e A Benaurada voluptuositat REaTAL~ snMME, soprano. Antonio Pappano, piano. Grieg, Wagner, Sibelius, Rakhmàninov. LICEU. 6 DE FEBRER DE 2007. per M.C.P. --------------------------- er si algú encara tenia dubtes, després de la seva meravellosa Jenufa al Liceu fa ducs temporades - i de la repercussió internacional que va suposar la seva lsolda en el Festival de l~ayrcu th-, Nina Stemmc va ratificar la immensa qualitat artíst ic11dc què està dotada omb uns mitjans vocals privilegiats i un caràcter enciSlldor -que acompanya un innegable atractiu l'ísic- amb els quals va delectar un públic lliurat des dc l'inici del recital. A totes aquestes virtuts, cal afegir-hi la indubtable adequa- P ció del repertori escollit i l'acompanyament pianístic d'un mestre -Antonio Pappanofamós en el seu vessant de director, però malauradament encara desconegut en la seva faceta d'acompanyant o, millor dit, d'intèrpret de música de cambra. Perquè cal no oblidar-ho, el marc del recital -ben entès com a talexigeix l'assumpció dc la dicotomia cantant-pianista que suposa la total integració d'ambdós músics, en igualtat de condicions i valoració, per tal d'assolir aquest equilibri que du a l'excel·lència artística en aquest for- mat de música de cambra. I això és el que es va poder viure la nit del paSSllt 6 de febrer. Tot un esdeveniment musical en la senzillesa d'esperit de dos grandíssims artistes, en la devota i entusiasta actitud cap a la música i en la capacitat d'expressió cap al públic que això suposa. El repertori - intel·ligentmcnt escoll it- va nuctuar per l'eix nòrdic-germànic-eslau: des de Ics sensuals cançons d'Edvard Gricg -deliciosa Varen, graciosa l:!.n Sva ne- als no menys passionals Wesendonck Lieder -d'absoluta profunditat i gairebé obsessiu enfosquiment sentimental, en plena comunió amb al caràcter wagnerià-, per arribar a una segona part en què cinc cançons de jan Sibelius -¿com es pot cantar amb tanta contenció i emoció alhora Flic- kan kom ifran Sill ii/sk/ins mot (La jove que torna de veure el seu estimat)?- i sis de Serguci Rakhmàninov van dur a l'aplaudiment fervorós d'un públic al qualla soprano va recompensar amb un emotiu Jeg elsker dig (T'estimo, és cert) i una colpidora pàgina - "Surabaia Johnny"de l'opereta Happy End dc Kurt Weill. És cert, les comparacions són odioses, però en sentir la veu dc Nina Stemme, no es pot evitar recordar la seva mítica antecessora nòrdica, Kirsten Flagstad, amb una veu tan extremament similar en condicions, cosa que no vol dir en timbre - ambdues posseeixen veus d'exquisida bellesa en la seva diversitat- que acosten el concepte ''voluptuositat sonora" a l'extrem. Voluptuositat racial -<l'un timbre inequívocament nòrdic- i voluptuositat d'una música que transporta. ------------------------------------------------------------------------------------------------- Celebració de Taverna-Bech CICLE CEI.EBRACIONS. Grupo Enigma, Orquesta de Cama ra del Auditoria de Saragossa. Dir.: Juan José Olives. Obres de Taverna·Bech. AUDITORI LA PEDRERA. 21 DE FEBRER de 2007. per S. B.Q. a f-undació Caixa Cala· lunya continua organit7.anl el cicle Celcbntcíons per honorar determinats compositors en dates assenyalades. En aquest CéiS per festejar els setanta-dnc anys, que complirà el proper 16 d'abril. del compositor Francesc Tavema-Bech, el qual, en plena creativitat, depassa dc llarg Ics cent trentatres obres que ligurdven en un catàleg de la seva biografia publicada far.i quatre any!>. La sessió va començar, com és costum en aqu~t cicle. per una presentació de l'autor i la seva obra. a càrrec del biògraf L del compositor Jordi Maluquer i d'una intervenció molt interessant d'Albert Sampablo, que va comparar l'obra d'en Taverna amb el cèlebre gravat La malenconia d'Aibrecht Dürcr i. traçant similituds i paral·lcls. va referir-se constantment a l'obra del compositor. Tot seguit es va oblir el diàleg amb Taverna, que va explicar una mica les seves dues obres noves. tot remarcant-ne que eren més una mirada cap als records i el passat que no pas una obra preponderantment absll·acta i creativa com era la segona obra que es va tocar. Signes, del 1989. Cascioli, previsible perfecció tècnica IBERCAMERA. Gianluca Cascioli, piano. Mozart: Concerts per a pia· no i orquestra núm. 13 i núm.9, Simfonia núm. 29. PALAU DE LA MÚSICA. 27 DE FEBRER DE 2007. per LI.T. --------------------------------- na dc Ics caracter!stiques que més pot definir Caseioli és que les seves ve rsions mostren ja a priori unes perspcct ives més que previsibles, en què exactitud. perfecció tècnica. regularitat, i també una qualitat pianística innegable. permeten escoltar unes versions d'una U quadratura estructural perfecta, més enllà d'afrontar una línia basada en la inspiració, en un lirisme exposat amb vehemència i, en dclinitiva. amb una mos11·a de talent que anibi a copsar un sentit emotiu. Cascioli tornava a Ibercamera per oferir-nos els Concerts per a piano i orquestra núm. En l'acte es va reinterpretar aquesta obra, que va estrenar en el seu dia el Grup Bartók, i ducs coestrcnes -el dia abans s'havien tocat a l'Auditori de Saragossa- a càrrec del Crupo Enigma que va fundar i dirigeix juan losé Olives. Aquest grup ja havia estrenat el 1998 la Barocke Partitc1 i el 2003 el Memorial Stravinsky. Uns especialistes, doncs. en el compositor homena tjat, amb qui el director del grup manté un diàleg freq üent per presentar les obres amb tota propietat davant la responsabilitat d'estrenar-les i fixar-nc a la vegada una versió dc referència. La labor d'Olives es nota principalment en una preparació minuciosa i aconsegueix moll bones versions. Sublims l'esmentat Signes i també Solituds, que segons el compositor tracta del buit que deixa la pèrdua dc persones. objectes i transformacions del paisatge habitual. L'altra obra, De les fires i els vaixells, evoca el món infantil del port i de les lires dc les festes majors i s'inspira en un petit poema de jesús Lizano, coetani i amic juvenil de Tavetna. L'execució va ser òptima en obres en què destaca la presència constant del piano, molt ben modulada per Teresa Pérez. En Solituds, a més, hi ha un violoncel solista, que és la veu del compositor que s'enfronta amb l'orquestra com a món exterior, que va comptar amb una interpretació molt reeixida dc Magdalena Manasi. La sala era plena i fa la sensació que l'obra d'aquest compositor tan íntim -segons el poeta Lluís Serrahima és un compositor al qual la música li su11 de dins- va obrint-se pas en el nostre públic. És una obl"d molt travada, ja que segons Sampablo sempre una peça s'implica en una de posterior, lot construint com una cadena. I 3 i núm. 9 dc Mozart i com a director de la celebèrrima Simfonia núm. 29 del mateix compositor salzburguès. Cascioli va ser novament fide l al seu estil: exactitud, defugint qua lsevol aspecte subjectiu, amb un ús de l'urticulal summament nítid , exposant um1 tècnica infal·liblc, però també deixant dc banda uns aspectes relacionats amb una emotivitat incipient que en apa rtats del Concert núm. 9 han esta t aplicats per altres pianistes mozartians. Però aquesta és l'aposta dc Cascioli: el rigor, la manifestació del seu domini de la tècnica de l'articulat en el de- curs dels moviments finals dels concerts i, en definitiva , unes versions amb moments distants però del tot exactes quant a Ics demandes exposades a Ics partitures. Com a director, Cascioli va mostrar-se eficient, amb un gest frui t d'un treball previ meticulós que no pem1etia que cap aspecte tècnic de l'orquestra (entrades, nivells de sonoritat, tempo) pogués escapar-se, però al qual mancava una major flexibilitat referent a les dinàmiques, finalització de rrases o encadenament d'idees temàtiques. Un Cascioli. doncs, en la seva línia. lluny que qualsevol aspecte sorpresiu. I eR rT 1e A lli:C·I;I;i.1.(1 Qui té por de l'òpera i la dramatúrgia contemporànies? BOUI.EVARDSOI.ITUDEde Hans Werner Henze. llibret Grete Weil. Par Lindskog.laura Aikin. Tom Fax. Marc Canturri. Hubert Delamboye. Pauls Putnins. BasiI Patton. Cor de Cambra del Palau de Ja Música Catalana. Cor Vivaldi. Orquestra Simfònica del Gran Teatre del liceu. Dir. escènica: Nikolaus lehnhoff. Dir. musical: Zoltan Peskó. LICEU. 2 DE MARÇ DE 2007. fi per Jaume Comellas ntre els xiulets prefabricats al Don Car/os de Konwitschny i els aplaudiments gene rosos -incloent-hi algun tímid "bravo"a Nikolaus Lehnhoff, hi ha tot un món de suggestions que no resulten pas fàcils d'escatir encara que petmeten albirar alguna pista. Per exemple, una cosa és "profanar" una obra amb anys i panys d'història i de visió convencional unívoca i una altra és mostrar ex novo una dc desconeguda, que a més ja sabem que pertany a una estètica contemporània. I deixem-ho aquí, perquè del que es tracta és de parlar d 'aquest bellíssim espectacle que ha estat l'estrena espanyola de Boulevard E Solitude. Som justament davant d'una revisió -literalment una "visió nova"- d'una història que ens sabem de memòria; i que sobretot enguany ens l'acabarem de saber. Una nova òptica que l'autor situa en el context propi de l'exacta contemporaneïtat de l'escriptura i estrena; o sigui, en el terreny d ' una immediatesa de comprensió que li lleva l'òxid a rqueologista acumulat amb e l pas del temps. Els clàssics -<!els grecs ençà--, en són sempre, de contemporanis, però tanmateix la seva actualització, quan és tan esplèndidament reeixida com en aquest cas, els situa cara a cara amb la nostra/actual circumstància. El salt que va de l'afecció del joc de Des Gtieux a l'addicció a la cocaïna, és molt més aparent que no real i tanmate ix la nova realitat proposada il·lumina nous horitzons de comprensió de la tragèdia. El caner Solitud, aques t tot d'éssers isolats entre ells mateixos que tan bé dibuixà Prévost en el context de la seva època, és mostrat amb tota la seva transcendència a través d 'un llibret PAR LINDSKOG lLAURA AIKIN d'un domini c fi cacíssim del tempo dramàtic i d'una partitura excepcional pel q ue fa a introspecció psicològica. La música dc Hcnze no s'imposa per si mateixa, sinó que serveix cada inncxió argumental emprant e ls recursos més idonis a cada moment del procés dramàtic i anímic dels personatges. El compos itor no és esclau de cap partit pris estètic, però en tot cas mai no deixa de moure's en el si d'una estètica genèricament contemporània. En tot cas, tot hauria res ultat a ltrament sense una dramatúrgia tan idcntilïcada com la que ha proposat Lehnhoff. Un prodigi de càlcul, de finor i de precisió; tot al seu lloc: des del moviment més imperceptible de l'últim figurant --quina tasca més importa nt la d 'aquest grup- a l'ei- Les exigències de les obres "grans" MACBETHde Giuseppe Verdi. llibret: Francesca Maria Piave. Carlos Almaguer. Maribel Ortega. Elia Todisco. Carles Coslas. Albert Deprius. Ana Belén Gómez. Josep Pieres. Cor dels Amics de l'Òpera de Sabadell. Orquestra Simfònica del Vallès. Dir. escènica: Carles Ortiz. Dir. musical: Elio Orciuolo. LA FARÀNDULA DE SABADELL 28 DE FEBRER DE 2007. per M.C.P. rida va l'atenció e n la programació d'enguany un títol de l'envergadura de l Macbelh de Verdi. No és un títol que s'acostumi a programar gai re i un dels motius de més pes és la dificultat de trobar una cantant capaç d'afrontar e l ro l de Lady Macbeth, un personatge que en la d ramatúrgia verdiana té enca ra més importància que en l'original shakespearià. Per això, i després de les encoratjadores expectatives que va despertar Maribel Ortega en proclamarse guanyadora del Concurs de Can t Jaume Aragall l'any passat. sentir-la novament, i en un paper com aquest, era ve- C colorat ura··- Maribel Ortega titablement provocador. Maribel Ortega posseeix una veu de gran volu m -amb un registre agut d'impressió tot i certes desigualtats al greu- i timbre bell-no gens entelat per excés de vibra/o, problema comú en les cantants amb veus d'aquestes característiques- que sap aprofitar per amorosir els passatges més frasejats , a més d'evidenciar una certa facilitat per l'atac de la colora tu ra. Però Lady Macbeth exigeix molt d'una cantant i en el sentit més purament dramàtic -adjectiu que fins i tot acompanya la definició d e la tipologia vocal pe r a Lady Macbeth: "soprano dramàtica dc es va mostrar encara mancada d e rodatge. El vessant dramàtic cercat per Verdi en aquest paper ateny tant la repulsió física d ' un personatge malèvolament seductor i poderós, com una certa estridència vocal que l'acompanya. La inexperiència no està, però, renyida amb un talent que té totes les vistes de desenvolupar-se ràpidament Amb referència a l ta le nt, e l mateix es pot dir d'un cantant com Carles Cosías, que dia rere dia sorprèn amb l'atractiu del seu timbre i una elegància de fraseig envejable; la seva ària "Ah, la paterna mano" va permetre corroborar-ho. El baríton mexicà Carlos Almague r té la veu adequada xutesa més expressiva dc Ics escenes més potents. Tot ple dc sentit, de conseqüència en un programa idea t amb intcl·ligència i sensibilitat extremes. I tot també aplanador de la tasca dels intèrprets -cantants, directors, orquestra i cor-, sotmesos a un treball al límit del risc, en e l sentit que només hi és admissible l'encert total; que no hi ha marge per al mínim error. En definitiva que res no es pot dissimular amb recursos espuris. I des d'aquesta perspectiva no es podia demanar més de l que van oferir. Enca ra que això ja pertanyi a l'àmbit de la crònica, perquè la festa encara fos més rodona. el fet tan poc corrent de la presència del venerable autor va donar a l'estrena un plus vivencial de record inesborrable. per al paper de Macbcth: potent i homogènia, però la manca d'aprofundiment psicològic e n e l personatge va de ixar e l públic bastant indiferent davant la seva actuació: fe t al qual va contribuir l'estatisme excessiu -s'entén que per manca de treball escènicdels personatges individuals, i deixant el moviment -confú s i totalment buit d'imaginació- a un cor que amb prou feines podia seguir el d irec tor. Macbelh no és una òpem fàcil per al cor i això va quedar palès en l'abundància d'entrades falses que es van sentir; per compensar, però. cal dir que les veus femenines van sonar molt convincents. En conjunt, aques t Macbetil -amb moments brillants. com el final del primer acteva sonar digne, però es va fer llarg. signe prou evident que hi ha obres que posen el llistó molt més alt del que estem acostumats, i que reclamen, pe r això. un acostament més exigent. ~e 270 21 165 Nou triomf d'Achúcarro amb I'OBC TEMPORADA OBC. Joaquln Achúcarro, piano Dir.: Josep Caballé. Carnicer: obertura d'El barber de Sevilla. Grieg: Concert per a piano, op. 16. Rakhmàninov: Simfonia núm. 3. l ' AUDITORI. 2 DE MARÇ DE 2007. per Ll.T. l pianista Joaquín Achúcarro manté en el decurs de la seva carrera unes virtuts artístiques que l'acrediten dia rere dia com un dels grans talents del panorama concertístic internacional. Elegància, profunditat expressiva, personalitat interpretativa ... i un repertori en el qual la música francesa i espanyola. les obres de Chopin o Schumann, dc Beethoven o Mozart, assoleixen el grau interpretatiu que sempre s'espera dels grans mestres del teclat. I com no podia ser altrament, en la interpretació del Concert per a pimto de Grieg, Achúcarro va exposarnos novament un ventili I dc re- E cursos musicals sempre afins amb els criteris estètics de l'obra, però amb segell personal distintiu inequívoc. Es en els passatges lents, en el meravellós moviment central i en el suggestiu tema líric que sorgeix dins el1ítmic "Allegro" linal on Achúcarro ens mostra una de les seves millors facetes: l'elegància i l'expressió al servei de recrear el lirisme desbordant que Gtieg va abocar en aquesta obra mestra. Bé sigui en els Preludis d'Skriabin o de Chopin, bé quan s'endinsa en l'univers de Bach o en la recreació dc l'atmosfera del Gasparcl de la nuil de Ravel, Achúcarro apmfundeix en l'essencial, en la recerca de la sonoritat més pura, i és aquí on la seva categoria interpretativa assoleix la dimensió només assolible pels grans mestres del piano. Fortalesa i vehemència en el majestuós moviment inicial. exteriorització i rítmica constantment colorista en el darrer moviment, tot en una versió marcada per una dimensió romàntica poètica i lírica. El Nocturn, op. 55 núm. 4 de Grieg va culminar aquesta mos!Ta d'expressivitat amb la qual Achúcarro novament va triomfar al costat de l'OSC. L'Orquestra, dirigida per a l'ocasió per Josep Caballé, va oferir-nos la rossiniana obertura d'El barber de Sevilla que el compositor Ramon Camiccr va escriure per a l'estrena de l'òpera a Barcelona l'any 181 8, quan va comprovar que en les partitures no s'havia incor·porat l'obertura. Els típics crescendi rossianians, la vivacitat dels tempi, la nuïdesa melòdica, la converteix en una obra de gran dinamisme, afí a l'estil del compositor de Pesa ro. L'OBC, a més, va oferir per primera vegada la interpretació de la Simfonia núm. 3 de Rakhmàninov, una obra escrita l'any 1936, després de més vint-i-cinc anys de compondre la seva darrera partitura orquestral. Obra de caràcter cíclic, amb rica orquestració, colotisme, incorporació dc llenguatges estètics diferents -des del seu inequívoc romanticisme fins a una apropament als diversos conents estètics propis d'aqueUs moments-, ofereix tal ventall de motius i de plantejaments, que en certs moments provoca un excés de diversificació en el seu discurs musical. Simfonia, doncs, complexa quant a missatge i plantejament, que l'OSC va resoldre amb correcció, objectivitat i un treball eficient del director. La creació, pretext per a un esplèndid treball de Cesc Gelabert COMPANYIA GELABERT-AZZOPARDI. ORION. Concepte, coreografia i direcció: Cesc Gelabert. Música: Francisco López i Borja Ramos, amb obres addicionals de J. S. Bach, E. Badu, Paganini, Raimon, W. Scott Bruford, J. Taverner. TEATRE LLIURE. 22 DE FEBRER DE 2007. per J .C.C. na de Ics ca racterístiques més explícites de l'art contemporani -per extensió el ballet contemporani-. és l'anorreament del descriptivisme. de l'argument: delinitivament. de la figuració. Malgrat això. molt sovint costa d'escapar-se d' uns mínims referenciadors, d'uns canemassos ja siguin argumen- U tals o sobretot conceptuals que pretenen explicar, de fet. l'inefabl e. Aquest és el cas de la darrera proposta dc Cesc Gelabert, aquest Orion amb el qual vol transmetre una vaga idea de l'evolució de la raça humana. Amb l'ajut d'uns fons audiovisuals relativament explícits, el creador barceloní confegeix un espectacle complex, Millor amb Haydn que amb Mozart EUROCONCERT. Concerto Brandemburgo. Dir.: Christian Friedrich Dallmann. Mozart: Simfonia núm. 33. Concert per a flauta i orquestra, K. 299. Haydn: Simfonia núm. 83. PALAU DE LA MÚSICA. 20 DEFEBRER DE 2007. per LL.T. l debut al Palau del Concerto Brandcmburgo de la mà de la temporada Euroconcert va permetre escoltar un dels conjunts que els darrers anys ha protagonitzat amb gran èxit una sèrie dc programes que inclouen des dc Ics obres de Monteverdi li ns al Rèquiem alemany de Brahms, passant per la integral simfòni- E 22 166 ca de Beethoven. De la mà del seu director, Christian Ftiedrich Dallmann, el conjunt berlinès fundat l'any 1998 va oferir un programa en el qualles Simfonies núm. 33 i núm. 83 de Mozart i Haydn, respectivament, van emmarcar el celebèn·im Concert per a flauta i arpa del compositor salzburguès. Un plantejament d'una enorme càrrega energètica, en què l'esmentat concepte és mostrat per mitjà d'una coreografia molt més reeixida en la resolució - una segona part esplèndida- que en l'exposició, en la qual es passa del context matètic al vital. En la primera part, més encarcarada per la cotilla cicntilista, hi ha un cert embarbussament d'idees; hi ha més intencionalitat que no suggestió. En la segona, l'explosió de la vida, amb totes les contradiccions, apareix d'una manera natural i Ouida. gai rebé exultant i tanmateix no exempta de dramatisme. o el que estaria millor dit, de realitat. L'aportació dc partitures expresses i el bon ús dc Ics manllevades -quin gran partit extreu Gelabert dels dos temes dc Raimon-, an-odoncix un espectacle ric i molt elaborat que. com sempre, té la solidesa de factura pròpia de la marca Gelabel·t-Azzopardi, que vol dir també disposar d'un esplèndid conjunt de ballarins. de Mozart que incidia amb els temps lents, cercant així Ics textures i el refinament palès en ambdues obres, tenia com a contrapartida una manca de vitalitat i de color que resultava excessivament manifestada en els tempi de major velocitat. La pàgina concertant, amb Martina Dallmann - llau ta- i Mm·jan de l-laer -arpa- assolia moments d'indubtable bellesa, però també aquesta manca dc vistositat en els tem pi repercutia en una absència dc vitalitat d'aquesta obra escrita en la radiant tonalitat de Do major. La interpretació de la Simfonia "la Pou/e" de Haydn (sobrenom originat pel ritme puntejat de l'oboè sobre una nola rei- tcrativa plantejada sobre les cordes) va exposar-se seguint criteris del tot diferents: dramatisme enèrgic en el primer moviment, aire bucòlic en el "Minuet", vitalitat en el "Vivace", tot originant una visió obe1ia i dinàmica d'aquesta pàgina plena dc matisos i que sí va assolir Ics expectatives de què ja a priori gaudia el Brandem burg Concert. Va ser un concert, doncs amb un conjunt que va restar excessivament apagat amb Mozart i que fina lment va despertar amb aq uesta simfonia de llaydn que, allunyada del dramatisme d'obres precedents, havia dc transmetre -com així va ser- vitalitat, lluminositat i color. eR fT I e A iii;J:C,I¡f;J,I,f.j Aires i perfums eslaus corals CICLE CAMBRA CORAL Cor de Cambra del Palau de la Música Ca· !alana. Karina Azizova, piano. Dir.: Jordi Casas. Rakhmàninov, Dvorak, Bartók, Prokófiev. PETIT PALAU. 22 DE FEBRER DE 2007. per X. Ch. l Cor dc Cambra es va sentir com peix a l'aigua, inspirat i encertat. en un re pertori que exigeix unes característiques tímbriques molt particulars, un so vigorós, vi ril i enèrgic, que permet el lluïment de les veus greus (i Ics mezzos segueixen en estat dc gràcia); música que admet aquell vibrat, aq uell gruix que sovint de nunciem com a ina- E dequat en altres repertoris. Però a més, hi havia aquell punt de seguretat i domini, aquella adequada digestió de les obres. que atorga convenciment i credibilitat a la interpretació, que penn el desplegar el bo i millor del Cor, connectar am b el públic i donar consistència al concert. El Cor de Cambra va exhibir un so ferm i poderós. molt Música d'alt voltatge ORQUESTRA JUUÀ CARBOND.L DE LES TERRES DE LLEI)A. Ramon Alvaro, saxòfon. Esteve Espinosa. percussió. Dir.: Alfons Reverté. Satie: Gymnopédies, Rodríguez-Picó: L'illa misteriosa. Doble concert per a saxo alt, percussió i orquestra; Poulenc: Sinfonietta. AUDITORI WINTERTHUR. 25 DE FEBRER DE2007. per X. Ch . mb l'epígraf ''Perfums francesos", l'Orques tra Julià Carbonell V!l presenta r un repertori at ractiu i llaminer, coronat per l'estrena d'una obra dc Jesús Rodríguez-Picó, i que un cop més va servir per constatar i gaudir d'aquest temperament tan particular que caracteritza Iu jove fonn ució lleidatana, i que ha motivat un comentari més esplaiat algunes A pàgines enrere en aquesta mateixa Revista. Paradoxalment, les dues primeres peces del concert, als an típodes d'aquest tarannà arrauxat i fogós de l'Orquestra, van posar en evidència algunes mancances: l'orquestració que va fer Debussy de les ducs Gymnopédies d' Erik Satie demanen una subtilesa tímbrica i una tensió sonora que l'e· qui p liderat per Reverté encara Estranya trilogia I FEST1VALDEftÚiiCA~ "M(MMQU2JX11''. Nicolas Hodges, piano. Mompou (Cants màgics}, Feldman (Piano), Barraqué (Sonata}. L'AUDITORI (SALA MARTORELL}. 9 DE FEBRERDE 2007. per F. Taverna-Bech ls poetes del so" és l'enunciat que encapçala la programació del 11 Festival dc Música Contemporània; i també els vuit concerts d'aquest fes tival tenen com a símbol emblem!!tic Frederic Mompou. I certament, ell ós un profund i veritable poeta del so qunn t a ferlo escoltar en tota In seva signilicació i essència..., i igualment diríem que el so, sigui en estat pm; sigui revestit dc simbologies, d'emocions i altres sentits és el que ma rca, guia i condueix el compositor quan imugina, crea i dóna forma a l'obra, a Ja música. La música, què és la mú- E sica? La resposta no és fàcil i fins diríem que segons com resul ta impossible de trobar-li una explicació o d'admetre-la. Vegem sinó els Cants màgics de Mompou; no són res més que unes fórmules, gairebé en estai pur, de so asèptic, i tanmateix quantes coses ens transmeten els seus simples motius, gairebé són com petites cèHules sonores que Iloten com un polsim ingràvid d'intensa poesia, que malauradament el hieratisme virtuosístic del pianista Nicolas Hodges no va saber exposar. Fins a cert punt aquesta interp retació va demostmr-nos que adequat per a aquesta música d'intens regust folklòric. En els Sis planys de Moràl'ia de Dvorak el Cor va mostrar un ampli ventall dinàmic. en una lectura desimbolta, lleugera, gairebé juganera, en què van b1illar especialment les veus femenines. Més estilitzades però sense perdre l'esperit popular va n sonar Ics Quatre cançons eslovaques dc Bartók, amb un fraseig molt ben deli nit. En les Sis cançons dc Rakhmàninov es va fer present el so més expansiu i brillant del Cor, sense perdre mai l'equilibri, amb la justa dosi de rusticitat i lleugeresa, exultant i alhora misteriós. L'altra gran protagonista del concert va ser la pianista Ka•ina Azizova. que va noddr un acompanyament discret però eloqüent, i va enriquir la vetllada amb unes interpretacions en solitari excel·lenls, lot ratilicantla bondat i l'encert dc la fómlUia que proposa aquest cicle d'alternar música coral amb intervencions de solis tes instrumentals. Azizova és una pianista de caràcter, amb una tècnica impecable i de lectures coherents que espremen a la perfecció el caràcter agredolç d'aquesta música. Pianista i cor es va n empeltar a la pcrl'ccció del perfum eslau que respirava aquest repertori. no té prou madures. No hi va ajudar gens el tempo temeràriament lent dc la batuta, que va acabar provocant una versió flàccida i poc rclligadu. L'altra obra francesa del programa. que va ocupar tota la segona part, va ser la Sinfoniella dc Poulenc, una peça brillant. però amb un llenguatge mediterrani, lluminós i enjogassat. I aquí l'Orquestra sí que va navegar a tota vela, amb vehemència i convicció. en una versió abraonodu des dc Iu primera a l'última nota, mnb un so embriagador (u voltes un pèl saturat) i un ritme trepidant, quasi frenètic. especialment en el quart temps. El mnjor nlractiu del concert era l'estrena dc l'obra cncarrcgnda per I 'O rq u~.:stra a jesús Rod ríguez-Picó: L. 'illa misteriosa. Ooble concert per a sw:o, percussiú i orquestra. ins- pirada en la novel·la homònima de Juies Veme, una peça en un sol moviment. de caràcter rapsòdic, molt evocadora. rica tímbricamem i amb un ah nivell de tensió mantingut tot al llarg de l'obra que dóna pocs instants dc respir. El paper dels solistes és exigent però agraït, i el van superar amb solvència i convenciment. L'Orquestra es va mostrar disciplinada i molt implicada en una tasca no gens fàcil. Es va fer palès, però, un cert deseq uilibri d'intensitats i plans sonors: la percussió sovint sonava massa present, amb certs punts d'estridència, i la densitat orquestral enfosquia l'entramat sonor i pro· vacava certs desajustos rítmics. Alfons Reverté. però, va relligar d'una manera prou satisfactòria tols els elements d'aq uesta obra brillant i intensa. la música a vegades es perd en Ics tenebres dc la sala, com si no existís! D'alguna manera també Piano dc Morton F'cldman resultava com una pols discontínua de sons i silencis a vegades contundents, en altres moments dotats dc suggcstivu bellesa, i en la majoria dc les seves afloracians, inconsistents i avorrits. Hom es preguntava si el mèrit del pianista era man tenir-se impertèrrit davant d'una partituru que semblava escrita per fer fugir dc la sala l'oient. Un objectiu que en altres produccions, Fcldman l'ha cultivat li ns a buidar l'auditori .. . Finalment. com a contrast, Nicolas llodgcs, va interpretar amb veritable concentració i virtuosisme la Somtta dc )can Barraq ué, una obra emblemàtica dc la música del serialisme omnipresent, veritable summa del pianismc dels anys cinquanta fortament influenciada per Mcssiacn, Boulez i Stockhauscn. Un text d'una densitat i complexitat difícilment assi- milable i assumible... Fins a cert punt i com a conclusió. la música pot ésser la mínima simplicitat de Mom pou, que expressa el màxim amb el mínim de mitjans sònics ... Ara bé, dubtem que aquesta pugui conviure amb el món de Barraqué, ja que tota l'ordenació i coherència constructiva que aplica en el treball composi tiu el francès només fa la impressió d'ésser un incontrolat i a la vegada avorTit doll dc sons... Cer1ament, ampliant conceptes i acostant-nos a l'estadística podríem admetre que hi ha infinitat dc músiques possibles o bé que igualment poden encabir-s'hi sense dificultat els buits de Fcldman. amb Ics scves 1i ra llongues d'acords i els seus brevíssims i tímids intents lírics ... Ara bé. ¿la música el so és purament jugar amb o bé hi cal una mica més per justificar la composició com un exercici o una activitat de caire humanístic? ~ C 270 23 167 L'instint dramàtic de Pons al servei de Falla TEMPORADA OBC. Orquesta y Coro Nacionales de España. Sol Gabetta, violoncel. Dir.: Josep Pons. Lalo: Concert per a violoncel i orquestra. Falla: vida breve. L'AUDITORI. 23 DE FEBRER DE 2007. u per LL.T. --------------------------------- ' ençà dc l'arribada dc josep Pons com a titular de I'ONE la temporada 2003-04.1'0rquestra ha assolit una nova trajectòria i una nova dimensió artística -que anys abans semblava acomodada en un assentwncn t basat en programes uniformes i manca ts d'originalitat- , amb monogràfics dedicats a la Viena de final dc segle. a estrenes d'obres contemporànies i uns programes monogràfics que tants èxits li han reportat en la seva trajectòria al capdavant dc l'Orquestra de Gramlda. Una visió mordaç, colorista. D dramàtica, vehement, apassionada i d'una rotunditat abassegadora va envoltar la versió concertant de La vida breve de Manuel de Falla interpretada en la temporada de I'OBC i que va permetre al públic barceloní escoltar -encara que només sigui una vegada l'any- I'Orquesta Nacional de España. Les veus de María Rodriguez, Marina Pardo, María josé Callizo. César Hermíndez i Gustavo Pcña van donar vida a aquesta pàgina de Manuel dc Falla en què dues condicions socials s'oposen dins el marc d'un argument marcat per l'engany amorós i un lïnal tràgic. Passió, tragèdia, visceralitat, moments de gran jovialitat, endinsament en el foUklore (cxcel·lent el treball de la cantaora Carmen Linares i del guitarrista Miguel Ochando). tot per configurar un quadre en el qual l'essència dc la música de Falla assolí el colorisme i també el rennament dc la paleta orquestral i vocal que cal que posseeixin les grans versions d'aquesta obra. Pons -coneixedor aprofundit dc l'obra de Falla, ja des de la scva etapa amb l'Orquestra del Lliure- va mostrar una visió de gran instint dramàtic de la composició. amb un treball esplèndid de la soprano María Rodríguez -en el rol de Salud, cantat amb gran sentiment i fortalesa dramàtica- i del tenor César Hermíndcz, de timbre idoni per la seva qualitat en la zona aguda del registre i pel seu notori cos en la Música de pau en temps de guerra TEMPORADA OBC. Orfeó Català. Marra Espada, soprano. José Antonio López, baríton. Dir.: Stamatia Karampini. Beethoven, Vaughan Williams. L'AUDITORI. 9 DE FEBRER DE 2007. per M.C.P. risc d'expressar un pensament que pol semblar utòpic i gratuït: si tothom ros capaç d'estimar la música. d'entendre-la com a vehicle transmissor de sentiments, de voluntats - potser les més profundes dc l'ànima humana-, el món seria molt diferent. Especialmcm. amb peces com la programada amb gran encert en la temporada dc I'OBC a l'Auditori. Dona 110bis pacem és una A gran cantata a mig camí entre el profà i el sagrat, del compositor britànic de la primera meitat del segle xx Ralph Vaughan Williams. Precursora del que anys més tard Brítten fomJUià com a Rèquiem de guerra (War Requiem), la peça de Vaughan Williams -dc dimensions més petites però no per això menys valuosa- és un autèntic crit d'angoixa en contra dc la guerra i els horrors humans que com- porta, i alhora un cant d'esperança a la pau, tan i tan desitjada, però tanmateix tan difícil d'aconseguir. En aquest sentit, la versió oferta per l'Orfeó Català i els solistes María Espada i josé Antonio López va recoUir i transmetre aquest conjunt de sentiments en una versió memorable. L'Orfeó Català -en disposició alterna dc veus. donant un intens electe d'amalgama, molt escaient a la sensació d'unicitat cercadava sonar aclaparador, igual que els dos solistes: cristaHí, però no per això fràgil so de María Espada, i convincent i noble timbre dc josé Antonio López. En la primera part, i com a conseqüència dc la malaltia del director titular Eiji Que, no es va zona central dc la tessitura per afronta r el paper de Paco. Esplèndid el treball aportat pel Coro acional dc España que dirigeix Mireia Barrera. compacte en totes les seves línies. brillant, eloqüent i propiciant un ritme i un color idonis per a la brillant versió plantejada per Pons. El programa, però, es va obrir amb el Concert per a violoncel de Lalo, una obra dc gran bellesa plàstica i que tenia com a protagonista una de les figurt-s emergents de l'instrument com és la solista argentina Sol Gabctta. Intèrpret d'una acurada sensibilitat, de refinament inqüestionable. que si bé li manca en determinats moments certa força temperamental per exposar alguns passatges de més eloqüència, supleix aquest aspecte amb una sonoritat de bellesa exquisida en l'expressió i refinament melòdic. poder sentir la prevista revisió d'Ell/eó afamat dc Jesús Rodríguez-Picó, i sonà en substitució l'obertura Egmont, com a preludi a la Vuitena Simfonia de Beethoven. Stamatia Karampini, la directora grega convidada a darrera hora per suplir Ouc, va mostrar grans taules no sols a l'hora d'enfrontar-sc a una obra de l'envergadura del Dona nobis pacem, sinó també davant dc les obres dc Beethoven, en les quals va aconseguir arrencar un gran so a l'OBC en diverses ocasions, tot i unes dinàmiques estranyes que van fer de les seves versions de Beethoven, un miratge del que són en realitat; la Vuitena especialment - potser la simfonia més poc associable al catàleg dc Beethoven- va sonar opaca, mancada de l'empenta que la ma teixa obra demana. 'Da Ponte', un somni en una realitat pretèrita DA PONTE Enric Sarrate. Llurs Avendaño. Mar Medina. Olga Miracle. Sabine van Waesberghe. Cinta Curto. Josep Cabré. Oriol Rosés. Robert Gonzalez. Dir. artística i creació: Bibiana Goday. Amb música de Mozart. VERSUS TEATRE. 8 DE FEBRER DE 2007. per M. Lluïsa Moran IS de febrer va tenir lloc la premier del divertiment musical Da Pon/e al Versus Teatre de Barcelona. Els monòlegs de l'actor Enric Sarrate, en el paper del cèlebre llibretista, condueixen l'aparició dels cantants en escena i vinculen la vida de l'autor amb les trames dc les àries i els personatges escollits. La Zerli na, acompanyant E 24 168 de Da Ponte, paper brodat per la ballarina Mar Medina, li confereix vivacitat i continuïtat, en interferir amb tots els personatges. Una selecció acurada d'àries, recitatius... ens transporta a l'època unint la vida i creació dc Da Pon te amb la música dc Mozart, sempre present en l'acompanyament magistral del pianista Lluís Avendaño, que juga a ser Mozart. L'obra combina Les noces de Fígaro, Don Giovanni o Cos/ fan I ulle. Hi trobem moments divertits. com un duet eniTe l'esplèndid bariton Xavier Femandez (Fígaro) i la Cinta Curto (Susanna) amb unes veus impecables; moments dramàtics, amb Olga Miracle (Donna Anna), de veu espectacular, o Donna Elvira amb el dolcíssim timbre de Sabinc van Waesbcrghc. Trenquen els esquemes de l'època dc Da Ponte referències actuals, com el moment "Ferrero Roché" en l'ària kUn'aura amorosa ... " amb el Robert Gonzalez, en què el jove tenor, amb una veu clara i expressiva amb l'ajut d'una safata de bombons, ofereix el seu cor. Com el fantasma amb la màscara negra d'Amadeus apareix el fantàstic contratenor Olio! Rosés reclamant la posició perduda dels castrali i establint un duel vocal amb la soprano Olga Miracle. Una altra de les fantasies de la directora artística, Bibiana Goday, és la presència de Nannina Gottlieb, una soprano que va debutar de molt jove en el paper de la Barbarina; la seva ària "L' ho perduta... ~ a l'inici, meitat i al final dóna un aire cíclic a l'obra. Da Ponte suposaria una innovació en el gènere musical i Bibiana Goday ha sabut sorprendre i fascinar en aquesta producció de Can Cabanycs-Talia. Ann e-So phie Mutter captiva els estudiants en una trobada còmplice untual. Elegant i sòbria. Anne-Sophie Muller va arribar acompanyada dels artífexs de la seva vinguda a Barcelona , lbercamera, els quals van programar la prestigiosa violinista alemanya acompanyada dels Trondheim Soloists, per interpretar tres concerts de Bach i una sonata de Tartini. La que ja ha estat la cinquena actuació de Muller per aJ públic d'lbercamera va servir per acostar-nos el seu vessant més pròxim. I és que els estudiants de I'ESMUC van poder compartir amb ella una trobada distesa, plena de complicitats i bons consells, celebrada a la Sala de Cor de l'Escola abans del concert del passat dia I de març, a L'Auditori. P utter va aprolïtar la trobada amb els estudiants per parlar-los de la tasca que exerceix des dc la seva Fundació, destinada a donar suport als qui tot just inicien la seva trajectòria professional. Ajut, per tant, als músics que comencen i un record especial als seus primers passos com a intèrpret. D'aquesta manera la violinista també va recordar als estudiants que la música és una carrera que no finalitza mai i que demana una actitud oberta i receptiva en tot moment; una carrera que no abandona mai la mateixa formació. Mutter va explicar quina és, ara per ara, la seva metodologia de treball-basada, fonamentalment, en l'estudi de les obres del seu repertori- i va recordar als joves que no només han d'aspirar a convertir-se en solistes, sinó que és especialment enriquidor cultivar la música de cambra -gènere per al qual va mostrar una predilecció especial. Seguida atentament per més d'un centenar d'estudiants, Mutter va fer bona la fórmula de sumar talent, carisma i proximitat; factors, tots ells, que hauran de conjuntar-se en els bons instrumentistes del dia de demà. M 2 ACTUALITAT i{jüllfl La trobada, vista pels estudiants... La violinista alemanya es va mostrar propera i atenta en tot moment responent expressivament a les preguntes dels estudiants Per Maite Aguirre, estudiant de I'ESMUC ls estudiants que vam poder gaudir de la visita d'AnneSophie Mutter, el passat I de març, esperàvem la seva arribada amb impaciència. Després del calorós aplaudiment amb el qual va ser rebuda, va començar a relatarnos alguns dels esdeveniments més importants de la seva vida. Entre ells, com va quedar en lluernada davant la magnitud musical d'Oistrach quan només tenia sis anys. l'expe!Íència del seu primer concurs, el seu debut... I així, fin s a arribar a l'actualitat: la seva Fundació ocupa ara un lloc destacat entre les seves prioritats. Durant el torn de preguntes encara vam poder descobrir més sobre ella, però malauradament el temps jugava en contra nostra i la senyora Mutter va haver de deixar-nos per preparar-se abans del seu concert. E No obstant això. la trobada amb nosaltres no ha passat desapercebuda. Sempre resulta enriquidor conèixer figures d'un nivell tan alt, i en aquest cas, la visita d·Anne-Sophie Mutter ens va permetre aprendre molt sobre les seves experiències i consells. Davant la nostra mirada atenta, ens va guiar a través dels seus records, amb la qual cosa la nostra visió d'ella es va tomar més nítida, i vam ser capaços de conèixer no només l'artista, sinó també la persona. Durant tota la xerrada es va adreçar a nosaltres amb afecte, respecte i un somriure alegre i natural que ens inspirava confiança. Realment, més enllà dc les seves experiències i dels seus consells, va ser en l'actitud que va demostrar Anne-Sophic Mutter que vam trobar la seva lliçó més valuosa: comprovar que. tot i ser una persona que pràcticament ho ha aconseguit tot en la seva vida professional. manté viva la il·lusió davant de nous projectes, un dels quals se centra precisament a aj ~- O l'~ dar les futures generacions a assolir els seus somnis. ~ ~ ---------------------------------------------------------------------.,'-7~~ ~ ) L'ESMUC, amb el Museu de la Música mb motiu de la recent inauguració del nou Museu dc la Música, I"Escola Superior dc Música de Catalunya va pr §'fio'<'~" mar un cap de setmana de portes o bertes destinat a donar a conèixer les seves inslal·lacions i oferta educativa als visitants. Entre les activitats organitzades van destacar Ics visites guiades, tant dissabte com diumenge, lO i 1 1 de març, respectivament. Pel que fa a la jornada de dissabte. dia d'inauguració oficial del Museu, el públic va poder assistir als concerts programats a les aules de l'Escola. En concret, a l'aula A li O - grup de música antiga La Caravaggia- i a l'A I 13 -Xazzar, conjunt de música tradicional-,així com també seguir les projeccions de la Sala de Cor, l'exposició d'instruments de la Sala d'Orquestra (ambdues al tercer pis), i la visita a la Biblioteca de I'ESMUC. A Presentació de Concerto Zapico ncara dins del cicle Els Concerts de l'Acadèmia de I'ESMUC, el passat 20 de febrer va tenir lloc la presentació oficial del Concerto lapico, a la Sala Tete Montoliu (espai central d 'aquest cicle d'actuacions), a l'edifici L'Auditori. · Aquest conjun t, que reuneix tres ge1mans (Aarón, Pablo i Daniel), canalitza la seva voluntat d'explorar les possibilitats del repertOii de clave i corda polsada dels segles XVII i XVIII. La seva inupció en el panorama musical arriba després de fi. nalitzar respectivament, amb excel·lents qualificacions i felicitació del tribunal, els seus estudis superiors a I'Haia i a Barcelona (ESMUC), avalats per deu anys de treball junts a Forma Antiqva, grup amb el qua l han participat en alguns dels festivals i cicles més imporlants del país, essent una agrupació única, un consort de continuo revolucionari i jove, en què els diversos efectes i colors de la música barroca instru- E Presència al saló AULA i a l'ESTUDIA mental es mostren segons un prisma nou i original. A més del concert dels germans Zapico, també han tingut lloc les actuacions dc Marisa Martins i Jordi Camell; Lluís Vidal i David Xirgu. i Agustí Fernandez i Ferran Conangla. entre d'altres. er primera vegada, I'ESMUC ha assistit com a expositor al saló AULA de MadJid, la mostra internacional de l'estudiant i de l'oferta educativa celebrada del 7 a l' 11 dc març, al recinte d·rFEMA. Ja a final del mes de març, l'Escola també ha estat present a la mostra ESTUDIA. Saló de l'Ensenyament. En ambdues trobades. I'ESMUC ha compartit projecte expositiu amb rtnstitut del Teatre. gràcies a l'articulació d·un estand dissenyat per l'escenògraf joaquim Roy. P 3 IJJHIIj ARTICLE El «complex de Beethoven» Una desviació de la música occidental Iper JOAN GRIMALT I tombant del segle XXI sembla que recupera una música més semblant a ella mateixa, tant a Occident com en les altres cultures. Potser és el moment de revisar críticament la desviació cultural que hem sofert, al voltant d'una visió esbiaixada de l'obra d'un gran compositor, Ludwig van Beethoven ( 17701827), esdevingut una icona ja al segle E 7bt acaba en l'oida: les regles de la gramàtica acaben en l'oüia, el precepte cle la llei amb l'oïda, el baixjonamental amb l'oida, el sistema de la.filosofia amb l'oida. Per aL<:ó, també l'altra v ida es representa com a tota musical, com una gran hamwnia. A4 poguessin dissoldre-s'hi aviat les dissonàncies de la meva v ida! t l S. Kierkegaard XIX. Del barroc a l'avantguarda del segle xx l segle barroc, el XVII, l'hegemonia de la música vocal comença a deixar pas a una música purament instrumental, el paradigma de la qual podria ser l'obra d'Arcangelo Corel li. De moment, aquests instruments segueixen imitant la veu i els ritmes de dansa, però progressivament van trobant motius (topoï) que esdevenen típics de la música instrumental. Al classicisme, durant el darrer terç del segle XVIII, podem parlar ja d'una autonomia de la música instrumental. amb artificis forma ls (al capdavant, la forma sonata) que permeten unacoherència sense necessitat de cap text. amb un fil conductor musical. Aquesta autonomia provoca una embriaguesa. un entusiasme entre els intel·lectuals del segle XIX, que encara avui desperta admiració. La música (instrumental), que guanya en indetem1inació allò que havia perdut en funcionalitat i arrelament, esdevé «el fonament i el foc animador del cosmos, el sòl electTitzat sobre el qual habita l'Esperit, on pensa i crea l'ànima de l'amor, el qual. ben igual que la música, actua sense donar compte de la seva actuació». Segons Bettina Brentano. que escrivia això a Goethe el 1835, aquesta música alliberada dc textos i de funcions és una nova llengua adàmica, i els músics són apòstols d'un nou ritu sagrat. el de l'art autònom. Dins de l'estètica A 4 ESMUC romàntica. la música ocupa un lloc preeminent precisament per la seva inefabilitat: «tota art és el cos dc la música, Ja qual és l'ànima de tota art 1». Entre els filòsofs que contribueixen a col·locar Ja música en aquest pedestal allunyat de la vida rea l i Ics seves dissonàncies, ca l destacar el contemporan i de Beethoven Georg Wi lhelm Friedrich Hegel ( 1770-1831 ), que apunta a unes essències ideals de l'obra d'art, despullada al màxim de «l 'escorça sensorial», així com Wilhclm Hcinrich Wackenroder ( 1773-1798), que in nuí enonnement en l'Escola de Viena, Novalis, Schlegel. Schleiermacher, i els germans Brentano. Una generació més endavant, el filòsof de referència de compositors com R. Wagner o C. Mahler és Arthur Schopenhauer ( 1788- 1860), que veia en la música (i en la contemplació en general) una via d'escapament dels aspectes més negatius de la vida. Això explica que aquesta música esdevinguda autònoma patís cada vega- En origen, la m úsica és funcional: serveix per entretenir ballant, per revestir de dignitat un ritual, sigui religiós o militar; per acompanyar textos, siguin dramàtics, lírics, o èpics. da més la temptació de la independència de les altres arts, a les quals havia estat unida des dels orígens. Aquesta música «independent» és l'anomenada música absoluta, defensada pel teòric vienès Eduard Hanslick (1825- 1904). Per a ell, la música són «fonucs sonores en moviment». Tot i la importància que aquesta mentalitat ha tingut durant el segle passat, ja fa temps que alguns musicòlegs, com Constantin Floros (n. 1930), l'han criticada, i han mostrat com en realitat la música de Beethoven, de Brahms i de tots aquests considerats «absoluts», o purament musicals, continuen fent referència als OJígens de la música, és a dir. la dansa i el cant. Això no ha impedit que aquestes idees absolutistes arribessin a un màxim de radicalitat en l'avantguarda dels anys cinquanta a Darmstadt, i en particular en la major part de l'obra de Pierre Boulez (n. 1925) o de Iannis Xenakis ( 1922-200 I ), per posar només dos exemples d'autèntics prodigis del càlcul d'estructures aplicat als diversos paràmetres musicals. Música funcional, música secundària n origen, la música és funcional: serveix per entretenir ballant, per revestir de dignitat un ritual, sigui religiós o militar; per acompanyar textos, siguin dramàtics, lírics, o èpics. Aquests orígens, sembla que els porti inscrits a la bassa de Ja sang. És com si la música E l ART I eL E 1 J i{j.':iiifj estigués més còmoda en posició secundària, servint una activitat més important que ella. com aquella gent que se senten fora dc lloc quan es queden sols a la palestra.2 Potser costa d'empassar quan hom s'hi dedica vocacionalment, però la música no és important per a la majoria de persones. en la majoria de cultures. Entre els molts exemples que es podrien recordar, pensem e n l'estudiant un iversitari que es posa música de fons per concentra r-se mil lor (en una altra cosa), o el mot japonès on-gaku (música), que data només del segle XIX, quan van obrir les fronteres a la nostra cultura occidental: abans, no havien necessitat cap paraula per a una activitat que sempre anava acompanyada d'una altra cosa. més important. El mateix fenomen han descrit els etnomusicòlcgs per a algunes cultures africanes. De fet, el nostre mot grec música (mousíke techne, art de les muses) incloïa activitats artístiques tan diverses com la pintura, la dansa o la poesia, a més dc la música. Ludwig van Beethoven a significació històrica de Beethoven és indiscutible. En canvi, no estan tan clares les raons d'aquesta significació: sembla que depenen dels interessos estèt·ics de qui parla. Aquesta deformació inconscient porta a una sacralització del geni musica l i dc les seves obres que no s'havia donat am b els seus predecessors, però que després s'a plica a Mozart i a Bach, sobretot. Amb el culte beethovenià del segle xrx assistim a l'entronització d'un cà non que ens convertirà en una cultura musical «de repertori» (Monellc 2000). Hi guanyem familiaritat amb el nostre llegat, però hi perdem espontaneïtat i també una relació més immediata amb l'art contemporani. Això no té res a veure amb el món dc Beethoven, és clar, que acostumava a improvisar per al seu públic. D'altra banda, sempre ha ctidat molt l'atenció un cert constructivisme en l'obra beethoveniana, un sentit de la coherència molt agut, que havia après d'Emanuel Bach i de joseph Haydn. D'aquesta manera de compondre «Orgànica», en què cada gest motivicotemàtic té unes conseqüències inexorables, s'arriba a un ideal de música intel·lectual, dominada per una coherència absolutament arbitrària, que té fonaments fil osòfics molt ben arrelats en la cultura germànica. Segons Riemann, l'aud ició serà estructural o no serà: és l'obligació d'esco lta r música seguint-ne el disseny formal. 3 Cosa molt raonable en el cas d'una forma sonata, per exemple, però Nicholas Cook ( 1990) ha desemmascara t hàbilment el dogmatisme i la manca dc realisme d'aquestes propostes. L I Avui sabem que. més que ser el primer de tantes coses, Beethoven és un punt d'arribada del classicisme vienès. Hi veiem més el sintetitzador del llegat (quin domini del llenguatge, ja des de les obres de joventut!) que no el revolucionar i escabellat. Com Montcvcrdi, entre el Renaixement i el barroc, o Alban Berg, entre el postromanticisme i la modernitat. 1, sobretot, sentim que la seva música sense text ni fu nció, com ara una sonata per a piano. continua cantant i baUant, ~ïdcl a Ics seves arrels funcionals . Aquestes arrels, amb l'autonomia instrumental, no es veuen negades, sinó estilitzades. Finalment, hem après a valorar molt millor el sentit de l'humor beethovenià, que té una presència enorme en la seva obra, i que en desmenteix la imatge d'home sorrut, intractable. Robert Hatten ha demostrat la filiació d'una pila de material temàtic beethovcnià amb el món de l'òpera bufa ( 1994, 2004). També Benet Casablancas, en La majoria d'al·lusions textuals (topo i, angl. topics) del classicisme vienès, però, pertanyen al context de l'òpera. el seu magistral estudi sobre l'humor musical (2000), hi fa referència. tot i que se centri en altres autors. Significats de la música om pot transmetre significats, la música? Bàsicament a dos nivells paral·lels: el sintàctic (la forma) i el semàntic (el contingut). És a dir, una obra instrumental ens està dient sempre en quin punt és (introducció, tema, transició... ) i alhora fa referència a un univers textual, pmament musical, relacionat amb topoi literaris o culturals. La Sonata dels adéu s, per exemple, comença tnmcant harmònicament una crida típica de les trompes de caça, suggeridora de la llibertat genuïna del bosc. La majoria d'al·lusions textuals (topoí, angl. topics) del classicisme vienès, però, pertanyen al context de l'òpera. Això val sobretot per a Mozatt i Beethoven. Llur música instrumental està construïda amb personatges i situacions dramàtiques, muts però expressius. dotats de la misteriosa eloqüència de la música instrumental, de la «Cançó sense paraules» (Monelle 2000) . També cal consignar la importància ca bdal de l'element inconscien t, tan t a l'hora d'escoltar música com ja al moment de compondre-la: avui considerem que és molt més gran del que havia pensat la generació anterior de musicòlegs. De tot això s'està ocupant des de fa uns decennis una nova generació de semiòtics musicals, una xarxa d'àmbit mundial que va creixent. al voltant C 5 ESMUC 1Jj4iij ARTICLE de figures com el finès Eero Tarasti (n. 1948), l'escocès Raymond Monelle (n. 1937) o el nord-americà Robert Hatten. 4 Conclusió a idea de «purificar» o independitzar una música instrumenta l que continuava tossudament arrelada als seus orígens ha donat els seus fruits. Una part dc la música d'avantguarda a mi~an segle xx es tà efectivame nt tan desvinculada de totes les rea litats humanes, que no convoca gaire ningú, si no és per curiositat intl!l·lcctual. La musicologia, al seu tom, s'havia enrocat en una visió eurocèntrica i germanocèntrica (com si les cultures de fora d'Europa no hi fossin, o fossin menys bones). idealista, ultraracionalista i jeràrquica. Algunes conseqüències d'això, a més de la desvinculació entre la música i la vida, són l'elitisme o l'exclusió de lot allò que és diferent. La nostra postmodernitat aporta tot un canvi de paradigma: a) Recuperació de la música com a missatge, deixant enrere l'ideal de la música absoluta. que només es referia a ella mateixa. Per exemple, Arvo Part, central en la recerca de Déu, posa la música al servei d'aquesta empresa. b)Recuperació del lloc que ha tingut tradicionalment la música vocaJ, i per tant del lligam amb un text o pretext, deixant enrere una preponderància de la música instrumental que era, històricament, anòmala. Vegeu, per exemple, l' interès de la nova generació de compositors centreuropeus per l'òpera, que ha recuperat un gènere bandejat per «impur» i per burgès. La sacralització de la composició, la mitificació del compositor, deixen !Joc a la interpretació, que adquireix un paper central, i a tot d'altres elements de secundarietal. La canonització delrepenori deixa pas a un sentit crític més objectiu, i també a dimensions oblidades, com 1'humor o l'entreteniment. Recuperació de l'espontaneïtat i acceptació de la contingència com a elements essencials de la música, incloenthi la improvisació o l'atzar. Això deixa enrere e l constructivisme intellectualista i elitista, i permet la manifestació de veus inconscients, irracionals o fantàstiques. Importància per a la musicologia de la percepció: recuperació de l'oïda i la pràctica inductiva com a criteri, deixant en segon terme la partitura i els mètodes deductius. Curiosament, això ja ho deia johannes Tinctoris, en el segle xv! (Cf. Toml inson 1998). Recuperació de l'element col·lectiu, en comptes de la dimensió marcadament individualista del corrent majoritari de la música artística (per exemple, L 6 ESMUC els concerts de rock). Lligada amb això, recuperació de l'element participatiu. en comptes del patró «Calla i escolta» anterior, i eclosió de l'element divulgatiu, en tots els àmbits (filosofia, bricolatge, medicina ... ). Visió multicultural: interès i respecte per cultures diferents, en comptes de la visió jerarquitzada i eUI'ocèntrica, que alguns anomenen postcolonial. El projecte de la modernitat fïlosòfica perd, en la postmodernitat, el seu dogmatisme, que excloïa la diferència (jueus, catalans, negres, gais). i abraça la diversitat com una riquesa i no com un inconvenient. Aquest canvi de paradigma global, que s'ha anat manifestant tot al llarg del darrer terç del segle passat, avui ja s 'observa en l'anomenada New Musicology (Cf. Cook i Everist 1999-2001), en la qual s'inscriu la semiòtica musical, en bona mesura. NOTES I. GUANTI t 98 t, pàg. 4-5. 2. Sobre el concepte dc secundarietat, vegeu BR.AGUE 1992-1999. Quan parla de la relació d'Europa amb les seves cultures, sembla que estigui parlant de la música. 3. El musicòleg alemany I lugo Riemann ( 1849-19 19) és un gran pilar del pensament oficial de la musicologia del segle xx. De fet. la seva teotia representa la manera com el segle XIX veia el classicisme vienès. Fa pensar en el cas de johann joseph Fux ( 16601741 ), que interpretà des del barroc la polifonia del Renaixement. 4. Cf. la pàgina web del darrer congrés de I'International Project on Musical Signification, del qual forma part el nostre col·lega de I'ESMUC Rubén López Cana. http://www.wmveb.org/icms9/abouticms.l1tm. Bibliografia citada -Rémi BRAGUE. Europe, la voie romaine. 1992. Reecl. folio Gallimard, 1999. sical gestures, tapies, and tropes. Mozart, Beethoven, Schubert. Bloomington and Trad. cat. de jordi Galí en Barcelonesa d'Edicions, 2002. - Benet CASABLANCAS. El humor en la música. Broma, parodia e irouía. Kassel: Edition Reichenberger, 2000. -Daniel K. L. CIJUA. Absolute nwsic and !he construction o[ meaning. Cambridge University Press, 1999. - Nicholas COOK. Music, imagiuation and culture. Oxford University Press, 1990. -Nicholas COOK i Mark EVERIST (a cura de), Retltinking music. Oxford University Press, 2a ed. corregida 200 I ( 1a ed., 1999). -Cari DAHLIIAUS. Die Idee der absoluten Musik. Kassel: Biirenreiter, 1994. Trad. cast. de Ramón Barce: La idea de la música absoluta. Barcelona: ldeaBooks, 1999. - Constantin FLOROS. Musik als Botschaft [La música com a missatge]. Wiesbaden: Breitkopf & Hiirtel, 1992. -Giovanni GUA Tl (a cura de). Ro- lndianapolis: Indiana University Press, 2004. -Rubén LóPEZ CANO. Serniótica, se- manticismo e musica. L'estetica musi· cale da Kant a Nietzsche. Torí: EDT, 1981. -Robert S. HATIEN. Musicalmeaning in Beethoven: markedness, correlation, and interpretation. Bloomington and ln- dianapolis: Tndiana Universily Press, 1994. - Robert S. HATIEN. lnterpreting 11111- miótica de la música y semiótica cognitivo-enactiva de la música. Notas para wt manual de usuario. (Dossier per als estudiants de I'ESMUC i altres.) 2005. - )can-François LYOTARD. La condition poslmoderne. París: Les Éditions de Mi- nuit, 1979. - Raymond MONELLE. The sense oj'music: semiotic essays. Princeton University Press, 2000. - Raymond MONELLE. The musica/topic: html, military and pastoral. Indiana University Press, 2006. -Christopher SMALL. Musicking. The meanings o[ performing a nd listening. Middletown: Wesleyan University Press, CT 1998. -Philjpp TAGG. lntroductory notes to the sem iot ics o[ music. Liverpooi/Brisbane, juliol 1999 (descarregable com a pdf en ltttp:lhvww.tagg.orglxpd[slsemiotug.pdf) -Eero TARASTJ. Signs o[ music. A guide to musical semiotics. Berlín-Nova York: Mouton de Gruyter. 2002. -Gary TOML!NSON (a cura de). «The Renaissance», vol. 3 de Strunk's source readings in music history. Nova York-Londres: W. W. Norton & Company, 1998. Joan Grimalt és professor del Departament de Teoria i Composició de /'ESM UC. Com a intèrpret ha d~r~git.sobretot òpera, en la seva etapa centreuropea (198419?8). Actua~m~nt dmgetx el grup de música antiga Exaudí Nos i prepara una test sobre el stgnificat de la música de Mahler. joan.grimalt@esmuc.net IAGENDA IJ).',(ilfj Activitats abril2007 Classes magistrals Conferè ncia Dia 12, de 16 a 19 h I A I 12 Dia 24, de IS a 18 hI A34S Classe magistral de saxo, amb Llibert Fortuny. Organitza: Departament de Jazz i Música Moderna. Conferència: "El desenvolupament de la música per a oboè a Espanya. Segles XV III i XIX". A càrrec del professor Vincent Llimerà, catedràtic de Musicologia I Conservatori Superior de Castelló. Organitza: Departament de Música Clàssica i Contemporàn ia (disciplines orquestrals). Dies 16i 17,dc IS a 18hiA356 Classes magistrals d'anàlisi i teoria, a càrrec de Pedro Purroy. Organitza: Depa rtament de Teoria i Composició i Direcció. Eis Concerts de i' Acadèmia (L'Auditori, Sala 3, Tete Montoliu. Lepant, ISO. Barcelona) Fiscorn diatònic Dia 17 (dimarts), a les 19 h, gratuït. Un tast del repertori tradicional original per a fiscorn i acordió diatònic. Obres de j. Gtiso, A. Carbonell, J. Blanch i Reynalt, J. M. Mallol, Gilberto Gil i repertori tradicional dels Balcans. Músics: Josep Moliner, fiscorn . Cati Plana, acordió diatònk . Jordi Giménez, fiscorn. Amb la coJ.Iaboració de la Fanfara de l'ESMUC. Concert de postgraduats Dia 24 (dimarts), a les 19 h, gratuït. Part I Música i poesia Sis sonets d'Eduard Toldrà, (189S-1962), amb textos de poetes catalans. Músics: Judit Bardolet, violí. Joan Rubinat, piano. Part 2 L'esclat del piano Obres de Debussy, Listz i Prokófiev. Músic: Pau Baiges, piano. Per consultar totes les activitats: www.esmuc.cat Escola Superior d e Música d e Catalunya Padilla, 155 - Edifici L'Auditori 08013 Barcelona Tel.: (+34) 933 523 011 Fax: (+34) 933 497 108 A/e: info@esmuc.net lnternet: www.esmuc.cat 7 Marisa Martins Mezzosoprano "M'encanta ser un personatge distint en cada cançó" La seva recent participació en el cicle Els Concerts de l'Acadèmja es conver tejx en el millor pretext per conèixer, ben de prop, les opinions d'aquesta excel·lent mezzo d'origen hlspanoargentí. La qualitat límbrica de la seva veu, sumada a una posada en escena plena d'estil i expressivitat, la converteixen en un valor a l'al ça en el difícil merca t de la lírica. Martins esbossa amablement en aquesta conversa alguns dels seus punts de vista sobre el panorama musical act1.1al. I 8 per RUT MART _í_N_Ez _ __ -En pd mcr lloc, ca l ag•·ai•· la teva plu·ticipació en el cicle de I'ESMUC. ¿El leu concc1·t 11mb Jordi Camell va inclou•·c un rcpc•·tori que ja havíeu trebnll!lt ante•·iorment? - No, era nou. De fet, amb en jordi havíem treballat ja fa molts anys el repertori dc ralla i Montsalvatge. Per què vam triat', en aquesta ocasió, un repertori amb Schubert, Mozart, Haydn... ? Potser per les seves preferències. tot i que jo havia fet part d'aquest programa fa dos anys, en un festival a França, dedicat a la música barroca. D'aquí la voluntat de recuperar aquest repertori: en especial la cantata dc Haydn Arianna a Naxos. Un fet que. fins a cert punt, em va sorprendre. perquè actualment estic més concentrada, pel que fa a lied, en lamélodie [ra11çaise i en la música dels compositors catalans. - Què et sembla aquesta iniciativa: un cicle en què participen, indistintament, professors, estudiants i artistes convidats... - La ve ritat és que m'hi vaig sentir còmoda. Em va sorprendre, fin s a cert punt. el seguiment que tenen aquests concerts pels mitjans - la ràdio, els ammeis als diaris ...- i també, un cop es van obrir els llu ms dc la sa la, la quantitat dc públic assistent. M'h i vaig sentir mol t bé i, dc fet, amb aquest concert hem reprès la voluntat dc treballar una proposta dc programa conjunt amb en lordi. -Com convines aquest tipus de projectes amb l'activitat operística? -Com puc! /somriu/. La veritat és que és molt diferent l'òpera dc la música dc cambra, però necessito alternar una i altra, com tam bé incloure l'oratori -en el qual em trobo especialment bé, molt identificada a nivell vocal. També és cert que, crec, podria viure sense fer Ol'atori, però no sense cantar lied ni òpera. Dc totes maneres, és l'òpera el que "et fa" la carrera, i més si. com és ci meu cas, Iens una sensibi litat molt propera a tot el que té a veure amb la interpretació. Amb tot, també intento traslladar aquest vessant més "actora!'' als concerts de lied: no puc concebre un concert amb la mirada perduda, el cos estàtic, sense sentir cada petit conte, cada petita història narrada en una cançó. M'encanta ser un personatge distint en cada cançó... Aquest racó només teu, del músic. és excepcional, em fa feliç. Aquest fet. sumat al contacte directe amb el públic, és el que dóna plenitud a tota activitat artística. - ¿Creus que les generacions actuals de cantants entenen la importància d'aquest component interpretatiu? -Sens dubte. Estranyament trobaràs, avui, un cantant ben format que només pensi en la faceta vocal. Crec que els cantants estan ara més oberts, treba llant sempre dins les seves possibili tats, però si ho compares amb fa un temps .. . Quina diferència! Per sort, és clar, perquè l'òpera és, al meu entendre. teatre cantant; i el component teatral hi ha dc ser. M'encanta col·laborar amb directors que et prenen seriosament i volen treballar amb tu, psicològicament i físicament, l'evolució dels personatges. Un altre as- pcctc en el qual em trobo molt còmode, és en la combinació entre dansa (contem porània), teatre i música, fer coreografi es - no parlo de musicals, parlo dc teatre que inclou aspectes relacionat·s amb la dansa i la música ... M'encantaria continuar explorant aquesta línia. No sé si l'àmbit acadèmic inclou aquest tipus de fom1ació "complementàtia", però en tot cas crec que setia necessari. En el meu cas, em vaig haver de formar directament en les produccions professionals, treballant ja amb els ballarins cada dia, etc. Em vaig fo•mar treballant, no estudiant, però vaig tenir la sort de coincidir amb gent molt bona que em van saber "treure el suc". -Què prepares, ara? -Bé, al marge del muntatge El gato con botas, al Liceu, també preparo un programa que inclou Poulenc i Debussy, amb Mac McCiure per a Alacant, així com també Montsalvatge i Mompou. De fet, actuaré en la presentació de la Fundació Mompou. També hi ha un Mozart per al Festival de la Corunya, la Manon del Liceu, projectes d'enregistrament. etc. Molta feina, però la veritat és que estic vivint un moment dolç. Sovint ens obsessionem a arribar a da lt de tol, a aconseguir tots els nostres propòsits; és llavors quan oblidem que també cal gaudir del camí que anem fent, de les petites fites que aconseguim ... Aquesta és la clau.,La qüestió és fer camí, anar pas a pas. Es bo marcar-se objectius, però és millor estar content amb les pelites passes que vas aconseguint. Sí només ets feliç arribant a dalt de tot, no seràs feliç mai. Per a més infonnació: www.marisamanins.com Classicisme i contemporaneïtat de la cobla CICLE COBLA, COR I DANSA AL PALAU. Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Jordi Vilaprinyó, piano. Dir.: Virgínia Martínez. J. Serra, A Ros Marbà, J. Garreta, R. Ferrer, M. Oltra. LI. Balsach, X. Pagès, S. Brotons, J. Prenafeta. PALAU DE LA MÚSICA. l7 DE FEBRER DE 2007. per F.T.-8. al admetre que la història de la música per a cobla i fins i tot la del mateix conjunt instrumental, s'ha desenvolupat a un ritme vertiginós. Podem dir que fa uns pocs anys commemoràvem el centenari de la tenora, és a dir el punt de partida d'un conjunt instrumental que amb lleus variants ha atTibat fms als nostres dies. També des d'unes perspectives estètiques i estilístiques, la música per a cobla, sense apartar-se d'unes bases tonals, ha cremat etapes en una trajectòria que passant de continguts essencialment populars ha arribat a estadis que l'emparenten amb la gran tJ·adició de la música simfònica i àdhuc amb el vessant experimental. Molts d'aquests aspectes que aquí hem exposat quasi improvisadament, ens els van suggerir el concert inicial de la novena temporada del cicle Cobla, Cor i Dansa. C Efectivament, en l'aspecte instrumenta l podem di r que la Cobla Sant Jordi és un conjunt d'inqüestionable nivell i equilibti tècnics. També el treball de la jove directora Virgínia Martínez va man ifestar profunditat tant en l'anàlisi de les partitures com en l'em past i el joc de la sonoritat, i així mateix en la sincronització del discurs. l nivells com el de la Cobla Sant )ordi, avui podem escoltar-los en altres cobles, aspecte que anys eru-ere era difícil de constatar. És en aquest nivell que vam viu re els moments més vàlids de tot el concert quan amb la col·laboració de Jordi Vilaprinyó es va interpretar la Rapsòdia per a piano i cobla de Manel Oltra. I és que el món diríem que aristocràtic del piano, amb la seva llarga tradició virtuosística i també sentimental, va poder dialogar sense obstacles amb el cosmos popular de la cobla, on la música quasi és pur esbarjo i emoció directa. Va suggestionar com el pianista anava descobrint el vessant poètic dels pentagrames i com la cobla hi deia la seva, tot arrodonint el contingut de la partitura que Oltra va compondre amb aquella musicalitat pròpia dels grans mestres i dels músics que en la composició hi veuen no un recurs per lluir-hi artificis, sinó el mitjà per expressar idees. Una manera de fer que també constatem en Rafel Fen-er (Com una espiga). amb una admirable tendència a la lluminositat mediterrània de caire impressionista. Veritablement, tant Oltra com Ferrer vénen a ésser com un punt d'intlexió en la trajectòtia històrica. Per una banda, amb Garreta (Pastoral), Joaquim Serra (Vells amics), Ros Marbà (Barcelona 1957) i fins i tot Brotons (Les encaixades) teníem els exponents de l'orientació popular, marcadament clàssica en la manera d'entendre la composició per a cobla, un aspecte en el qual també Oltra amb la seva Rapsòdia sembla participar, però des d'on el compositor sembla plantejarse hori tzons creatius més am- JIIM•.:- biciosos i així assolir més llibettat en la seva expressió musical. .. I és en aquesta ).ínia on sembla emergir la nova música per a cobla amb el lirisme personal-tant proper a Satiede la música de Balsach, que dóna forma al seu Finestral. Mentre que en la sardana Dotze lustres de Xavier Pagès, hi podríem valorar la seva aCI'itud trencadora i especulativa, pròpia d'un avantguardista que cerca el seu camí. I fina lment. quant a l'Nomena/ge a Màrius Torres de josep Prenafeta, vindria a representar un lúcid exemple d'aquella música que intenta i assoleix la síntesi dels elements que vertebren la tradició simfònica de la creació per a la cobla, és a dir: domini de la forma, jocs tímbrics ben equilibrats i un lirisme desenvolupat amb eficàcia en el seu contrast de tensions. TIMC ..rx.:;: Z70 Evocant Ricard Viñes CICLE CEI.!BRACIONSc RICARD vie;. COMPOSITOR I M'ÈRPRET. Elena Gragera, me.zzosoprano. Anton Cardó, piano. Viñes, Debussy, Ravel, Satie, Duparc, Poulenc, Mompou. AUDITORI LA PEDRERA. 6 DE FEBRER DE 2007. per F.T.-8. em de reconèixer que la Fundació Caixa de Catalunya està realitzant una activitat musical que, no solament manifesta un contingut artístic de gran coherència, sinó que a la vegada està otientada a Ja revaloració de tot el patrimoni que ha aportat el segle xx i del que això significa quant a descoberta de noves propostes per a la creació musical del nostre temps. Una faceta aquesta que, pel seu caràcter minoritari i Ja manca de suport públic, exigeix un ajut i podem dir que cap de les moltes f-tmdacions existents són conscients d'atorgar-hi el lògic suport... D'alguna manera i sense entrar en més consideracions, ditíem que l'index d'audiència, amb el que significa de dependència al consumisme, influeix per sobre de tot altre concepte, el lò- H gic i exigible exercici d'altruisme que hauria de prevaler en entitats de tipus fundacional. .. No és aquest el cas de la Fundació Caixa de Catalunya, en plantejar-se una activitat concertística que, des d'una perspectiva històrica de la música, intenta revalorar figures i fets que han perdut relleu. És així com amb el seu cicle Celebracions està repassant trajectòries d'alguns dels nostres compositors més personals -Benguerel, Cervelló, Homs, Guinjoan i Soler-, ha dedicat un simposi a SchòJ1berg, ha commemorat el setanta-cinquè aniversari de la creació del grup Compositors Independents de Catalunya i el centenati de Xostakóvitx, a la vegada que ha atorgat encànecs a compositors com A. Charles. Yivancos i Casablancas per cercar una possible simbiosi entre so i plàstica com a complement de les exposicions antològiques de pintura. En aquesta línia, l'actual temporada s'inicià amb una exposició i un concert que evocaven la figura d'un dels músics més singulars de la nostra història, el pianista lJeidatà Ricard Viñes ( 1875L943). L'exposició, comissariada per Màrius Bernadó, es presentava amb l'enunciat de "Descobrint Ricard Viñes, el pianista de les avantguardes". D'ell, Jean Cocteau digué: "Cal no confondre Viñes amb un pianista virtuós. Els virtuosos se serveixen de la música; Viñes la serveix. •· I ben cert. durant el seu llarg sojorn parisenc, Viñes va d ifondre i estrenà les obres cabda ls de Debussy, Ravel, Satie, Milhaud, Florent Schmitt, Séverac, Mompou, .Blancafort, Granados, Turina, Rodrigo, Prokófiev i molts altres. A la vegada que Viñes, a més de pianista i personal compositor. va ésser un estudiós de la nova música, tot destacant les seves col·laboracions per a la nostra Revista, com també el que queda de la seva pinacoteca ens posa de manifest la seva voca- ció d'estar al dia del que es et-eava en altres activitats com la pintura. Així mateix, com a poeta. en català o en francès, deixà una producció personalíssima i sensible. De tot això ens en van parlar Màrius Sernadó i juan Manuel Bonet, i podem dir que el concert que oferiren Elena Gragera, mezzo, i Anton Cardó, piano, va posar de manifest la profunditat de la vocació musical de Ricard Viñes. Així, les cançons i les peces per a piano van posar en relleu el refinament harmònic i líric del vessant creatiu de Viñes, en què la veu càlida i d'àgil registre d'Elena Gragera va brillar per la seva dicció emocionada, mentre que el pianista Anton Cardó va evocar el suggerent món sonor de l'artista lleidatà. Igualment. Anton Cardó va interpretar acuradament pàgines de Debussy, Satie i Ravel, tol evocant la faceta interpretativa de Viñes, mentre que posant punt final a l'actuació d'Elena Gragera i Anton Cardó, unes obres de Duparc, Poulenc i Mompou ens van palesar les afinitats estètiques de Viñes amb la seva època. 25 /69 itt:l•J¡(iSf;i ORFEÓ CATALÀ 'Perséphone' d'lgor Stravinsky El Cor Infantil a Berlín Aquest mes d'abril el Cor Infantil de l'Orfeó Català tindrà la gran oportunitat i alhora el repte de cantar al costat d'un dels més prestigiosos cors europeus: el Rias Kammerchor de Berlin. Conegut pels seus en regis1Taments immillorables, especialment de la gran música cora l de Felix Mendelssohn, aqu est cor dirigit actualment per Hans-Ch ri.stoph Rademann in terpretarà, conj un tament amb la Rundfunk-Sinfonieorc hester, Persé- phone d'lgor Strav1nsky. I per ELISENDA CARRASCO directora del Cor Infantil RMC 270 uest melodrama en tres quares, per a recitand, tenor~ cor nixt, cor infélnti l i orquestra, escriu mitjançant els magnífics textos d'André Gide una part de la història i vida de la li lla dc Déméter, deessa de la Terra, i del gran Zeus. La relació entre Gidé i Stravinsky es va trencar del tot arran d'aquesta obra: Stravinsky va dividjr el text en tres escenes, va incloure-hi més textos (que no eren inclosos en un principi) per al cor infantil, va musicar el text sil·làbicamcnt... i tot plegat va fer que Gide sc sentís agredit i no gens identificat amb aquell tractament del text. La participació del Cor Infanti l és en la tercera part, quan Pcrséphone torna a la Terra ... La intervenció del cor és delicada, acompanyat sempre d'una orquestració dc textures lleugeres i d'un ritme en els greus característic en el llenguatge d'Stravinsky. que acompanya "regularment" el peu de la mètrica .. irregular". No cal dir que per al Cor Infantil és tot un repte. i també un gran enriquiment: en el mateix nivell musical, és a dir, cantar en un llenguatge poc freqüent per a repertori infantil, i escoltar-lo i compartir-lo amb músics de gran nivell i gaudir-nc en una ciutat amb tanta activitat cultural com és Berlín. Els concerts tindran lloc a la Konzerthaus, a Berlín, el L4 d'aquest mes, i al Palau de la Música Catalana, en el cicle Palau I00, el dilluns 16, i estaran dirigits per Marek Janowski. En la primera part s'interpretarà Meeresstille und gliickliche Fahrt op. 27 i el Psalm 42 dc Fclix Mendelssohn. Aquesta obra es va estrenar a París l'abril dc 1934. Desitgem que just setanta-tres anys després puguem h·ansmetre la força musical i dramàtica amb què es va interpretar llavors sota la direcció del mateix Stravinsky. EL RIAS KAMMERCHOR DE BERLfN Agenda abril2007 Dia 14 , 21.30 h. OLESA DE MONTSERRAT. Esgl ésia Dia 16, 21.00 h. BARCELONA. Palau de la Música Catalana Orfeó Català. Mercè Sanchís, orgue. Dir.: Josep Vila i Casañas. Obres per a cor a cappella i cor i orgue. Concert per a Caixa Penedès. Rundfunk-Sinfonienorchester Berlin. Rias Kammerchor Berlin. Cor rnfantil de l'Orfeó Català. Martina Jankova i Brucc Powler, solistes vocals. Anne Bennent, narradora. Dir.: Marek Janowski. Perséphone d'Stravinsky. Dia 14, 21.30 h. BARCELONA. Església de Santa Maria de Gràcia 26 170 Cor Jove de l'Orfeó Català. Cobla Sant jordi-Ciutat dc Barcelona. Josep Bufem, piano. Dir.: Esteve Nabona. 50è anit>ersari de la fundació de l'Esbart Lluís Mil/el. Obres per a cor i piano i per a cobla. Dia 21, 19.00 h. BARCELONA. Palau de la Música Catalana Cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau. Cor de Noies de l'Orfeó Català. Dir.: Lluís Vilamajó. ~~ ~o .J ~ ,.Q~ Z) ~. ASSOCIACIÓ D' AMICS DE L'ÒPERA DE SABADELL XXV aniversari de projectar òpera arreu de Catalunya uan fa un quart de segle una amant tan conspícua i irreductible de l'òpera com Mima Lacambra va decidir dur el gènere en una línia de continuïtat a Ja seva Sabadell, molts pocs vam albirar el que ha vingut després. En principi, a llò semblava una empresa utòpica, nascuda en un moment en què tot feia pensar que res no era possible al marge de Barcelona. Ara allò, aquella bogeria lúcida, tossuda i generosa, s'ha convertit en una realitat important, que no sols ha convertit la ciutat vallesana en un referent històric de la lírica del país, sinó que ha aconseguit fe r una taca d'oli que ha esca mpat l'òpera a di versos indrets de Cata lunya. Aquest és un fet d'una enorme transcendència, ja q ue s'ha aconseguit donar una imatge de normalitat, i fins i tot de maduresa com a societat amant del gènere, encara que sigui amb totes les limitacions inevitables que es vulgui. La xarxa que des de Sabade ll es proj ecta de manera regular any rere any arreu -tanmateix encara a massa poc an·eu-, ofereix un context de sinergies molt valuós, del qual participen tots els estrats de l'espectacle operístk: des dels de gestió i promoció als directament artístics. I en aquests cal remarcar de manera partíeu lar tot el que representa per als joves valors de la nostn lírica, el substanciós àmbit de possibilitats que ha afavorit la iniciativa. Amb una convicció i una voluntat ferma, a més, allò va donar pas a l'Orquestra Simfòn ica del Vallès, una formació que després de superar nombrossísims obstacles, avui dia ocupa un lloc destacat en el patrimoni musical del país. Tot això és acarat en aquest Tema. tots aquests aspectes hi són objecte de tractament, tot intentant oferir d'aquesta manera una imatge comp leta d' un fenòmen que al cap de vint-i-cinc anys de tasca no deixa d'acusar el llast d'un cert excés de fidelitat a l'ortodòxia formal més acusada, però sobretot d'un suport social i institucional immerescudament escàs. RMC 270 27 --171 Des de Sabadell Vint-i-cinc anys d'òpera alternativa EN AQUEST PAÍS LES INICIATIVES PRIVADES D'AQUESTA VOLADA NO SOLEN DURAR TANT. P ODER MIRAR ENRERE I RESSEGUIR AMB LA MEMÒRIA VINT-I-CINC ANYS D'ACTIVITAT CULTURAL DES DE LA HEAl.ITAT D'U PRESENT QUE ELLS HAN FET POSSIBLE, ÉS SENYAL D'UN ASSOLIMENT QUE BEN POQUES VEGADES S'ACONSEGUEIX. ~~rMARCELCE_R_V_E_L_Lo _'_____________ ocasió, d'altra banda, és força oportuna per plantejar-sc una qüestió que tal vegada s'ha anat deixant al marge per manca de perspectiva: quina ha estat, és i ha dc ser la funció d'una companyia d'òpera con l'AAOS en el context de la cultura musical catalana? Tal com acostuma a passar en aquests casos, és més fàcil formular la pregunta que donar-hi resposta. Cal intentar-ho. però. Abans dc tol, cal deixar una cosa ben clara: l'Associació d'Amics dc l'Òpera dc Sabadell (AAOS) és el resultat d'una voluntat, la dc Mirna Lacambra. Tot barrejant el deler de conrear l'activitat lírica més enllà de la carrera en primera persona i el desig dc dotar la seva ciutat d'una estructura IÍiica amb visió dc futur, la soprano sabadellenca va endegar un projecte que d'ençà dels modestos inicis, amb funcions encara escadusseres i amb elements manllevats d'aquí i d'allà, anà pujant tant d'ambició com de nivell fins a anibar a les fites actuals. amb una programació anual estabilitzada. estesa a diverses localitats catalanes -l'òpera descentralitzada es convc1icix en descentralitzadora!-, amb cor propi, una orquestra associada que li deu la seva creació i un curs de professionalització pe r a joves cantants que, tot substituint el Concurs dc Cant Eugen io M. Marco, adjudica el premi més valorat per l'artista que comença: la possibilitat d'accedir a una representació escènica mitjançant la formació adient. Tots aquests guanys, insòlits en una realitat cultural con la catalana en què la generositat participativa consisteix massa sovint a mirar-sc el melic amb posat d'autosuficiència, obliguen l'espectador imparcial a contemplar el cas de l'AAOS amb un cert respecte: ningú no els ha regalat res. i els patrocinis dc què ara poden sentir-se cofois, se'ls han guanyat un a un. Assentada aquesta base, ja es pot portar l'anàUsi una mica més lluny. Com és el producte que ofereix l'Associació? ¿És allò que l'entorn cultural del país necessita? A qui serveix i en quines condicions ho fa? Aquí, probablement, s'hauria de filar molt prim. En primer lloc, no és exigible a una associació privada que neix, potser inconscientment, com a alternativa davant d'un poderós Liceu -que per a molta gent semblava, i sembla encara, inabastable-. una política de repertori o de renovació dramatúrgica que no seria raonable plantejar-se des del propòsit fundacional del grup. Una segona companyia de caire alternatiu pot acudir a diverses necessitats: intenta r l'experiència de l'òpera traduïda a la llengua del país, fo1mar noves generacions de cantants joves o complementar l'oferta lírica amb títols menystinguts per les grans companyies d'abast internacional, que sovint, amb la base d' un ronyó ben cobert, poden dictar polítiques de programació basades exclusivament en allò que es considera "políticament correcte". El cas de l' AAOS, però, no és dels que podríem anomenar dc competència directa: l'Associació sabadellenca serveix a un altre públic, que no és el de la metròpoli i que encara no sent la necessitat de mostrar-se exquisit. Al Liceu sc li pot exigir un determinat repertori; a una L ~e 270 28 172 ' agrupació com l' AAOS, no. La funció que li pertoca és una altra, i cal convenir que la fa força bé. a renovació de la dramatú rgia, d'altra banda, tampoc n'és una condició de primera necessitat. Cal reco rdar que el desig de la perversió comença a experimentar-sc quan ja s'està tip dels plaers convencionals, i aquest no és el cas dels consumidors dels espectacles que -sempre en produccions pròpies, convé no obUdar-hoofcreix l'Associació sabadellenca a un públic que, en bona part, i pensem en tota l'operació Òpera a Catalunya, rep l'experiència lírica a domicili en primera instància. De fet, l'esperit aventurer dc l'equip de Mima Lacambra ja n'ha intentat, de muntatges agosarats. Els resultats, però, tot i que acollits amb simpatia -una justícia que cal fer als cada vegada més assabentats clients de l'Associació-, gairebé mai no anaren més enllà del límit de les bones intencions. Traslladar a una entitat que fa un servei, i un servei important, les preocupacions existencials de les grans fàbriques d'espectacles prestigiosos, seria injust. A Reus, Viladecans, Sant Cugat, Terrassa o Lleida, els surt més a compte entrar en el món dc l'òpera pel camí d'una Bohème en un muntatge tradicional, que per la via d'un títol d'aquells que "s'han de fer" per raons de prestigi cultural o d'una posada en escena d'aquelles que deixen l'espectador sense entendre-hi res, a més dc bocabadat i esmaperdut. Quan ja siguin experts, tot això ja ho trobaran al Liceu a preus europeus. Fet i fet, Sabadell també ha fet les seves tentines en el camp de la programació no convencional (La fada, La Nascita e Apoteosi di lloro) i no li cauen els anells si es tracta de programar sarsueles com Cançó d'a mor i de guerra o bé òpera espanyola corn La vida breve, espècies certament exòtiques als grans tea tres barcelonins. Tant se val, però; cadascú s'ha de fer responsable dc les seves pròpies decisions. De les que corresponen als altres, no hi ha cas. L Mirna Lacambra El cor de l'AAOS UANY 2007 CELEBREM 400 ANYS D 'AMOR A L'ÒPERA. ARA I AQUÍ VOLEM DESTACAR UN EXEMPLE D'AQUESTA ESTlMACTÓ, PARLANT AM B L'ARTÍFEX D'U 1 PROJECTE QUE HA P ORTAT L'ÒPERA ARREU DE CATALUNYA. P ERQUÈ ENGUANY TAMBÉ SE CELEBREN 25 A ITS DELS AM ICS DE L'Ò PERA DE SABADELL, U TEMPS QUE IMPLICA LA D E DICACIÓ EXCLUSIVA D'UNA DO A, LA SOPf\ANO MmNA L ACAMBR.A, A L'ART QUE LA VA D ONAR A CONÈIXER ARREU DEL MÓN I AL QUAL ELLA VA VOLER RECOMPENSAR, FA UN QUART DE SEGLE, ACOSTANT-LO AL SEU M ÓN PARTICULAR, SABADELL, L Pi!: I\ !!:XTENSl Ó A CATLUNYA. ~r MERCEDES CONDE PONS - Com va prendre forma el projecte d' Amics de l'Òpera? -No és un projecte que hagi rumiat massa temps, encara que segurament va anar prenent forma durant els meus viatges per Europa i Amèrica que un bon dia em van portar a pensar: per què no fem òpera a Sabadell? A Alemanya, per exemple, hi ha moltes ciutats que no són especialment grans on es fa òpera tot l'any. Va ser una idea tan fulminant que des de llavors noto com si hi hagués una força que m'anés empenyent per anar tirant-la endavant. A més, els inicis van ser molt ràpids, ja que en dos mesos vam reunir 400 socis i vam formar la Junta. L'li de febrer de 1982 es van signar els estatuts i el 7 d'octubre del mateix any ja es va fer la primera representació, Madama Butterfly de Puccini. - Un cop posats els "ciments" del projecte va comen çar la veritable fe ina ... -Es va fundar el cor - llavors totalment amateur- i al cap d'uns anys l'orquestra. La gent em desaconsellava fundar una orquestra perquè -segons el seu parer- no hi havia bons músics a la nostra terra. Però es van fer audicions i dels 170 músics que s'hi van presentar, se'n van escollir 54 de molt bons. Després d 'un any i mig dc feina i sense ajuts, l'orquestra no se sostenia econòmicament i es va pensar a fer una cooperativa, per la q ual els músics són els únics propietaris de l'orquestra, i d'això ja fa vint anys ! - Actualment, quina és la situació econòmica dels Amics de l' Òpera de Catalunya? - Aquests darrers temps les subvencions són una mica més substancioses. En els inicis, jo mateixa vaig haver de posar diners de la meva butxaca. Sempre s'ha d'anar controlant que el pressupost no s'escapi perquè, per exemple, ampliar el circuit d'Amics de l'Òpera de Catalunya -ara que s'inaugura el Kursaal de Manresa i Tarragona i Girona també s'hi volen incorporar- suposa que les subvencions -que no augmenten- s'han d'anar estirant fins que arriba un moment en què els diners no arriben per a tot. -Els primers anys van venir grans cantants a cantar a Sabadell: Pedro Lavirgen, Dalmau GonzaJez, Paco Ortiz, Enric Serra i vostè mateixa. -Fins al 1986 vaig cantar en alguna representació. però vaig decidir deixar la carrera perquè no podia compaginar les dues feines alhora si volia fer una de les dues ben feta. Vaig tenir sort que grans cantants vinguessin les primeres temporades de Sabadell, però això no només els ho he d'agrair jo. sinó tot el poble dc Catalunya, perquè gràcies a ells hem tingut òpera arreu dc Catalunya i molta gent s'hi ha aficionat, sobretot molta gent jove. - A poc a poc Sabadell ha pussat a convertir-se en uo importa nt planter i platafol'lna de joves cantan ts que comencen cantant aquí aba ns d'anar a teatres més importants. - Aquí han nascut gnms artistes com el josep Bros, l'Enedina Lloris -carrera que malauradament va quedar truncada-, l'Àngel Òdena. la Raquel Lojendio i més recentment estan sortint veus importants com la d'Albert MontseJTat, el Carles Cosías o el Carles Daza. La idea sempre ha estat compaginar grans cantants amb joves valors que comencen la carrera. - D'on va sorgir la idea del taller d'òpera? - En el seus orígens, del Concurs Eugenio Marco. A mi el concepte dc concurs no cm semblava del tot profitosa per als cantants i per això el vam tTansformar en un concurs que donés l'opció d'aconseguir un paper per a una òpera que es muntaria en un taller específic. de fo1111a paral·lela a la temporada de Sabadell. En aquest taller es prepara l'òpera durant dos mesos i mig amb molta més dedicació -ja que es fa història dc l'òpera, dramatúrgia i expressió corporal- però amb tots els elements que la constitueixen: assaigs amb piano individuals, d'escena. amb orquestra. fins a arribar a la funció que s'ofereix per al públic jove. L'opció del taller d'òpera és única a Espanya i trobo que és molt vàlida per als joves estudiants de cant, l'únic problema és que hi ha molt poca gent disposada a dedicar-hi exclusivament dos mesos i mig. La joventut actual vol fer massa coses alhora i no es dóna l'oportunitat de concentrar-sc en una de sola per aconseguir fer-la bé, cosa que és un error. -Quin criteri segueixes a l' bora d'escollir el títol «adequat» per al taller d'òpera? - A Sabadell tenim moltes limitacions alhora d 'escollir repertori perquè ens hem d'ajustar al què es fa dins la temporada d'Òpera a Catalunya. D'altra banda, un ja ha d 'estar predisposat al fet que quan es prepara una òpera amb joves estudiants, Ics veus difícilment seran Ics ideals i estaran totalment preparades per fer aquell paper, perquè si fos així, no els caldria el taller d'òpera. És cert que s'acostuma a fer més Rossi ni i Mozart. però no perquè siguin més fàcils per als cantants, sinó perquè no requereixen veus grans ni amb tanta fortalesa com un Verdi o un Wagner. i a més, Mozart ensenya molt, és molt didàctic. Al taller s'ajuda als estudiants a preparar un paper, però hi ha qüestions tècniques que no es poden ensenyar en només dos mesos, perquè el taller no ensenya a cantar, ensenya a muntar una òpera, un personatge. - Q ua nt a l re pertori que s'acostuma a fer als Am ics de l'Òpera, es mou en uns paràmetres limitats, sempre al voltant dels títols més habituals del repertori. -Sí. però no sempre. També s'han fet obres poc comunes com el Don Quichotte de Massenet o El ratpenat (Die Fledermaus) d'Strauss. El públic de Sabadell no és el del Liceu. i Amics dc l'Òpera no pot ni pretén competir amb el Liceu. Per això ofereix títols del repertori. per tal de fer-los arribar a la resta dc públic català. que en definitiva. vol gaudir de l'espectacle. - Per això, la idea d'ofe rir un circuit d'òperes alternatiu al del Liceu, quant a propostes menys comunes, ¿no s'ha plantejat mai'? - No. perquè no runciona ria i tanmateix sempre s'intenten introduir títols nous. com és el cas del Macbeth de Verdi. S'ha de troba t· un punt d'equilibri entre el re perto ri conegu t i les novetats. -Com veu el futur d'Amics de l'Òpera? - Jo només espero que el públic continuï gaudint de l'òpera i tothom se'n puguin beneficia r amb el nou teatre a Sabadell. És l'únic desig que tinc i espero viure per veure-ho ! ~e 270 29 173 Un quart de segle creant afició QUA LA SOPRANO MIRNA LA.CAMBRA VA POSA1\ E MARXA EL PROJECTE DE CREAR U A AssoCJACJÓ D'AMICS DE L'ÒPERA QUE FOS CAPAÇ D'ORGA ITZAR U A TEMPORADA LÍRICA ESTABLE A SABADELL, LA SEVA IDEA ERA QUE AQUEST PRIMER T E TUSIASTA NUCLI ENCOMANÉS EL SEU EXEMPLE A ALTRES POBLACIONS CATALANES. LACAMBRA SOMIAVA, LLAVORS, EN U A XARXA D'ASSOCIACIO S ESTENENT-SE PER TOT EL TERRITORI CATALÀ. I per ANA MARfA DA VILA a rea li tat, però, es va revelar contrària i aquell somni de la cantant mai no arribà a esdevenir realitat. Dona lluitado ra i tenaç, però, Lacambra va fer d'aquel l desencís un èxit, i llavors va ser eUa mateixa la que es va encarregar d'este ndre e l seu projecte operístic. Va ser així com l'any 1989, mitjançant la signatura d' un conveni amb la Generalitat i el Banc dc Sabadell , es va c rear el cicle Òpera a Catalunya, un projecte que va permetre dur l'òpera pe r tot e l territori català. Una dc Ics pt·imcrcs poblacions a sumar-se a aquella iniciativa atrevida va ser la ciutat de Reus, per a la qual la proposta del col·lcctiu sabadellenc va arri bar en un moment més que oportú. L'històric Teatre Fortuny acabava de reobrir portes després d'una profunda reforma i un dels objectius que s'havien marcat els seus responsables era la possibilitat de tomat a tenir òpera a la ciutat. L l®C 270 ''Reus lw e~;tal, des de sempre, una ciutat amb molta tradició musical i lírica. Òpera, n'hem tingut sempre, i per tant. quan es va reobrir el teatre. que per cert. es va fer amb un recital de Montserrat Caballé, de seguida es va veure la necessitat que la llOstra progranwció tingués present l'òpera", recorda ara Josep Maria Fm·gas, el seu director gerent a leshores. "Llavors -continua- , parla111 amb el delegat de Música de la Generalitat, em va comentar que a Sabadell hi h{l)!Ïa una temporada estable i em 11a suggerir que si s'aconseguia crear una xarxa de quatre o cinc teatres que es comprometessin a programar uns tres títols l'any, la Generalitat donaria suport al projecte. " D'aquesta munera es va iniciar una aventw·a que, segons que recorda Furgas, va de butar a Reus amb una Tosca d e Puccini, que comptava amb Ics veus de Martha Colalillo, Francisco Ortiz i Vicenç Sard inero, entre d 'altres. " I des de l/a11ors s'ha mantingut la relació", recorda l'antic director del Fortuny. Una entesa cxccl·lent que, fins i tol, va deparar a Reus una fe liç i entranyable coincidència ara fa dos anys: el títol que s'hi va representar el 16 de novembre de 2004, el Faust de Gounod, era e l mateix amb el qua l el teatre s'havia inaugurat un altre 16 de novembre. però de 1882. Fargas, que no amaga la seva "admiració" pel treball de Lacambra, opina que ''abans de la creació d'aquest circuit, si ull teatre com el11ostre volia fer òpera no tenia altra opció que a11ar a buscar un IIIWZiatge allà on podia. Amb Sabadell hem pogut gaudir d'una oferta estable i això, per a la nostra ciutat, 1/(/ suposat /a possibilitat d'assentar i enriquir una tradició que ja tlenia del passat", afegeix Fa~·gas. Un altre espai que també ha sabut establir una estreta relació amb Sabadell ha estat el Teatre Auditori de Sant Cugat, inaugurat e l 199 1 i igualment vinculat al circuit des d'un primer mo ment. El seu director. Pep Túgues, tot i dur només any i mig a l capdavant del centre, es declara "seguidor des de sempre del projecte" i, per tant, un bon coneixedor de la importància que ha tingut aquesta oferta cultural per a la ciutat. "Sense els Amics de l'Òpera de Sabadell, els teatres municipals no poddem programar òpera", sentencia el d irector, que no escat ima paraules de lloança per a la seva impulsora. "Crec que tots hem d'estar molt agraïts a Mima Lacambra, per la se11a generositat i la seva empenta. És una persona d'una gran creativitat i també sap escoltar els teatres a l'hora de donar la nos/ra opinió sobre les òperes que es programen. Tots agraïm la seva generositat", diu el director. 30 174 Més enllà d'aquest reconeixement, però, Túgues també pensa que l'oferta d c I'AAOS ha anat millorant amb e l temps. "La meva percepció és que els darrers cinc anys s'ha donat un salt qualitatiu important en els muntatges. Penso que s'ha sabut crear un gran equip professional i per la nostra banda estem cada cop més satisj'ets am.b aquestes produccions. " Segons Túgues, els alïcionats també han reaccionat molt positivament a aquesta millora i no només responen amb entusiasme o mplint en un 85-90% les funcions operístiques, sinó que "s'ha generat un clima de confiança cap a totes les propostes, fins i tot quan es tracta d'espectacles poc coneguts. En aquest moment hi ha un públic fidel a tota La temporada". Tot allò ha dut també aquest centre cultural a reforçar els seus lligams amb el projecte Opera a Catalunya, fins al punt que aquesta temporada la sarsuela Cançó d'amor i de gue"a de Rafae l Martínez Valls. es va representar a Sant Cugat interpretada per l'Orquestra Simfònica de la ciutat. "Ho estat la primera vegada i esperem que no sigui l'última··, apunta Túgues . n dels últims escenaris a afegit·-se al circuit ha estat el Teatre Auditori de Granollers, que també es va adherir al projecte coincidint amb la seva posada en marxa, l'any 2002. De fet, quan es va concebre aquesta infraestructura, ja es va dotar de fossat pensant, precisament, en la possibilitat d'acollir-hi espectacles operístics. U "Aquest equipament va néixer amb una vocació de difusió ambiciosa i, per tant, la incorporació de la ciutat al cicle Òpera a Catalunya ha estat molt ben rebuda pels ciutadans. Hem tingut una resposta que no puc qualificar menys que com a extraordinària. Les entrades s'exhaureixen des del primer dia i si féssim una segona funció, també s'ompliria", explica Carles Ribell, cap de programac ió de l centre, que també es mostra molt satisfet dc la qualitat de l'oferta artística. "Els espectacles tenen un nivell moll all i resulten força atractius per al públic, amb la qual cosa s'ha aconseguit consolidar una mena de marca de garantia que fa que la gent s'hi aboni. En aquest moment, tenim un 35-40% d'abonats als tres títols que es programen per temporada", explica. D'aquesta manera, l'òpera ha pogut arribar no només a la ciutat de Granollers, sinó també a una audiència d'ampli abast territorial. "La meitat dels nostres espectadors són de la comar- ca, però també els rebem d'altres llocs que no tenen temporada d'òpera. Ens ve, sobretot, molta gent del Maresme i d'Osona. Això fa que el teatre presti un servei que sobrepassa les delimitacions de la comarca i llavors que es posicioni com un referent cultural per a tol un ampli àmbit geogràfic", assenyala Ribell. Per al responsable de programació del centre de Granollers . resulta evident que l'existència del cicle Òpera a Catalunya ha estat una eina imprescindible a l' hora de consolidar una afició pel gènere líric entre el públic d el seu àmbit d 'influència. "Lògicarnent, si l'ú nica oporiLinitat que té la gent per veure òpera és desplaçar-se a Barcelona per anar al Liceu, les possibilitats de crear a[tció es redueixen bastant. Ara bé, si posem l'òpera al seu abast, com ha estat el cas, les oportunitats que se sentin atrets per aquest espectacle es disparen." Pe r tot això, e l responsable de programació de Granollers creu imprescindible que des del Govern català es "faci una apos- ta decidida per aquest projecte. Les butaques en l'òpera són moll cares i el municipi fa un esj'orç important perquè puguin arribar a tothom. No volem que el preu de l'entrada sigui un fre per assistir a aquests espectacles", afirma Carles RibeiJ, que considera gairebé innecessari remarcar la importància d 'aquest projecte, ja que "avui l'òpera s'ha convertit en una demanda claríssi- ma del mercat". Una plataforina per a les joves veus FAN li'ALTA MOLTES COSES PERQUÈ UN JOVE INTÈRPRET PUGUI ARRIBAR A CONVERTIR-SE EN UN CANTANT PROFESSIONAL D' ÒPERA. L A PRIMERA, SENS D UBTE, ÉS EL TALENT PERSONAL, LES PARTJCULA.RS CONDICIONS DEL SEU INSTRUME T. P ERÒ ENCARA HI HA MÉS, M OLTÍSSIM MES. PER COMENÇAR, ANYS D'ESTUDI, ESFORÇ I SACRIFICI. TAMBÉ CAL DISCIPLINA, I UNA PLANIFICACIÓ BONA I ADEQUADA PER NO E QUIVOCAR EL CAMÍ. I ENCARA QUE S'ACONSEGUEIXI TOT AlXÒ, ENCARA FARÀ FALTA ALGUNA COSA MÉS. CALDRÀ QUE ALGÚ ET DONI L'OPORTUNITAT DE P UJAR A UN ESCENARI. IPer _ _ _ _ _ __ _ D_A_v_IL_A ANA MA_R_fA es dc ra vint-i-cinc anys, una entitat privada treballa per orerir a les joves generacions de cantants catalans aquesta possibilitat. Fruit de la iniciativa personal i l'empenta de la soprano Mima Lacambra, que el 1982 va concebre la llavors idea agosarada d'organitzar una temporada estable d'òpera a Ja seva ciutat natal, l'Associació d'Amics de l'Òpera de Sa badeU ha donat a desenes dc joves cantants el suport necessari per obrir-se camí en el competitiu ci rcuit de la lírica professional. Aquest ha estat el cas, per exemple, del tenor Carles Cosías (Barcelona, 1969), per a qui l'Òpera de Sabadell no ha estat només l'escenari del seu debut, sinó també el de la seva renaixença artística. Després d'haver estat guardonat. en el decurs d'un mateix any, per tres concursos de cant -Manuel Ausensi. Operalia d'Hamburg i Francesc Viñas-, Cosías va arribar a La Faràndula el març de 1999 per interpretar, per primera vegada, el paper de Nemorino, en L'elisir d'amare. D RMC 270 "Vaig arribar quan es feien els concerts a favor de la reconstrucció del Liceu, els dissabtes al matí a les Rambles. Llavors encara estudiava i em van convidar a cantar. Allà vaig conèixer Mima Lacambra, que em va sentir per primera vegada i em va suggerir estudiar el paper de Nemorino", recorda ara el cantant, que reconeix que aquella experiència va ser fonamental per al desenvolupament posterior de la seva trajectòria. I és que Ics elogioses critiques obtingudes per aquella actuació, a les quals es van sumar les de la seva intervenció en Don Pasqua/e, un any després, li van aplanar el camí perquè el Liceu li oferís la seva gran oportunitat confiant-li el paper d'Aifredo en La Traviata. Malauradament, i tot just quan la seva carrera començava a enlairar-se, un problema de salut el va obligar a aba ndona r els escenaris operístics per un període de quatre anys. El passat mes de maig, però, i com no podia ser altrament. La Faràndula es convertia en l'escenari del seu retorn; en aquest cas fent el Tamino de La flauta 32 176 màgica. ''jo tinc un profund sentiment d'agraïment cap a Mima Lacambra i l'Òpera de Sabadell", admet, "però més enllà de tot el que han fet per mi. crec que la seva tasca és des de tots els punts de vista encomiable, perquè donar oportunitats a cantants desconeguts, a gent que encara no ha fet res. perquè cantin primers papers, és molt difícil. Un cantant pot estu- diar-se molt bé un rol a casa seva, però sortir a escena és una altra cosa. I això no es pot aprendre si no és viu l'experiència··, afirma el cantant. I precisament aquest és l'objectiu que va dur I'AAOS a crear el 1986 el Concurs Eugenio Marco, un certamen de periodicitat biennal que el 1996 es convertí en Concurs Mima Lacambra. de convocatòria anyal i avantsala per accedir al Curs de l'Escola d'Òpera a Sabadell. singular iniciativa concebuda perquè els joves cantants que finalitzen carrera als conservatoris tinguin l'oportunitat de preparar i dur a escena una producció professional d'òpera. olts cantants han aprofitat aquest trampolí per fer-se un lloc en el circuit de l'AAOS. Aquest és el cas, precisament. d'Albert Montserrat, que també va viure una mena de doble debut a Sabadell, primer com a baríton. amb El barber de Sevílla, i postelionnent, l'octubre dc 2002, com a tenor amb el rol de Pinkerton de Madama Butterjly. M "L'Òpera de Sabadell em sembla una tasca tan Lloable com necessària··, opina el cantant, que es considera un "incondicional" d'aquesta temporada. "Li estic molt agraït a Mima Lacambra, perquè ha confiat en mi sempre. I aquest suport ha estat un trampolí molt gran per a la meva carrera, perquè em va permetre debutar al Liceu", assenyala també el cantant, que va a11'ibar al gran escenari de les Rambles per primera vegada el febrer de 2005, amb l'òpera Babel 46 de Xavier Montsalvatge. "Allò que ells fan no té preu per a la gent que surt dels conservatoris. Una persona que comença només pot aspirar a fer petits papers en un teatre gran i mai no podrà TEMA CARLES COSIAS DEBUTÀ PROFESSIONALMENT AMB L'AAOS LA SOPRANO ROSA MATEU EN CAVALLéRIA RUSTICANA (2005) fer el salt cap a rols importants si no disposa d'un escenari on desenvolupar-los. Sabadell és l'únic lloc que t'ofereix aquesta oportunitat. Tant de bo en tinguéssim cinc més com ells", afegeix. La soprano Rosa Mateu tenia només vint-i-un anys quan va fer la Micaela dc Carmen. el maig de 1990. després d ·obtenir un quart premi en el Concurs Eugenio Marco. I des de llavors ha participat en quasi una desena de produccions de I'AAOS: La fada, Roméo et fuliette, Le nozze di Fígaro, Don Giovanni, La Traviata, Anna Balena... "Ca1111en va ser el meu primer contacte amb l'òpera després dels muntatges que fèiem al Conservatori'·, recorda ara la soprano, que creu que la seva intensa relació amb l'Òpera de Sabadell "m'ha ajudat a madurar com a cantant i com a artista". Més enllà d'això, però, Rosa Mateu, igual que la resta dels seus companys. creu que aquesta injciativa ha estat importantíssima per a la professionalització de tota una generació de joves artistes catalans. "A la gent d'aquí ens ha donat la possibilita/ d·anar fent papers importants que són amb els que de veritat aprens.·· La japonesa Miki Mori va arribar a Barcelona el 1989 per estudiar al Conservatori del Liceu i el 1996 va participar en el primer curs de l'Escola d'Òpera de Sabadell, fet que li va permetre debutar en el paper de la comtessa de Le nozze di Figa ro. "Això em va donar l'opció de fer després un primer paper professional, com a sacerdotessa en Aida i més endavant els meus primers rols protagonistes: 01feo ed Eurídice i la Cio-Cio-San de Madama Butterfly. el 2002. L'Òpera de Sabade/1/w estat wtveritable bressol per a mi, perquè és on he après a preparar els personatges i a treballar damunt d·un escenari, wt aspecte molt important en un moment com l'actual, en què cada cop es demana un millor nivell interpretatiu al cantant". opina la soprano. que també valora molt positivament ·'f'ambient humà i familiar que lti ha a Sabadell. És Uit lloc on conèixer i relacionar-/e amb els companys i el fet de tenir la possibilitat de treballar durant tot un mes amb cantants que ja són professionals o que tenen una carrera internacional, és una escola impagable", opina. Un sentiment similar comparteix el baríton tarragoní Àngel Òdena, que considera que "Sabadell m'ha aportat moltíssimes coses, però per sobre de ÀNGEL ÒDENA EN IL BARBféRé Dl SIVIGLIA (1995), AMB ENRIC SERRA tot m'ha donat moltes oportunitats per poder cantar'. Òdena. que ha actuat a Sabadell en mitja dotzena de produccions -entre les quals, Romea i fulieta. Lucia di Lammermoor, El barber de Sevilla: tots debuts en els papers respectius-, creu que una experiència com aquesta és fonamental per al desenvolupament de la lírica a Catalunya. Per poder arribar al Liceu, un cantant necessita un lloc on poder estrenar i aprendre repertori ... assenyala el baríton, que de passada aprofita per reclamar un major suport institucional per a una iniciativa que "es veu obligada a treballar amb un mínim de M recursos. en circumstàncies que estan fent una tasca molt important en do11ar treball a la gent d'aquí. A França -continua-, ciutats més petites que Sabadell tenen una temporada estable, i en canvi ells depenen contínuament de l'arribada d'una subvenció, un fet que els impedeix programar amb temps. Per això mateix també crec que ha arribat l'hora que tinguin un teatre nou. S'ho mereixen ". ~e 270 En general, tots els cantants coincideixen també a valorar d'una manera més que positiva la iniciativa de I'AAOS de dur l'òpera per tot el territori català, tant pel que respecta a la difusió del gènere líric i a la creació de nous públics, com per l'enriquiment personal i artístic que aquesta experiència els ha ofert a ells. a soprano Miki Mori. per exemple. considera molt important la possibilitat de poder cantar '·davant públics molt diferents··, mentre que el tenor Carles Cosías creu que "es tracta d'una experiència que, L des d'un vessant professional, resulta molt enriquidora per als artistes. perquè agafes un bagatge increïble, aprens a cantar amb tota mena d'acústiques, a adaptar-/e a qualsevol lloc ... Per a Rosa Mateu, però, el més destacat és que la tasca de r AAOS '·ha ajudat, i d'una manera important, a fer planter i a crear afició, en dur l'òpera per tot Catalunya. No tothom pot desplaçarse a Barcelona a 11eure un espectacle i el fet de dur l'òpera a casa seva és wta feina admirable. És cert que no sempre s'han tingut els recursos necessaris per fer les produccions que s'haguessin l'olgui, però el que de debò importa és que han aconseguit crear afició i que ara hi ha un públic assidu que espera la seva arribada cada temporada ... Amics de l'Òpera de Sabadell ha ajudat a crear afició i a dur l'òpera per tot Catalunya. 33 177 RETRAT Lella Cuberli va venir a Barcelona com a jurat en el darrer Concur s Francesc Viñas. És u n dels grans noms de l'escena operística dels últims trenta anys. Tot i els seus orígens nord-americans, és una italiana d'adopció, perquè s'hi va establir sent encara molt jove i allí va començar i construir la seva carrera de dilnensió inter nacional i amb interpretacions llegendàries. Ha estat una de les mill ors reines del bel canto i el seu Rossini ha fet història. Retirada dels escenaris des de fa tms anys, continua compartint la seva categoria humana i musical amb deixebles, amb col·legues de la professió o amb els periodistes que ens acostem a ella amb una profunda admiració. a ~e 270 La gran dama de Rossini I 34 178 per MÒNI CA PAG_ ÈS _ i _s_A_N_T_A_C_ A_N_A_ _ _ _ _ _ _ __ -Expliqui'ns el seu primer contacte amb el món de l'òpera. - Vinc d'una família musical. La meva tia era pianista. Per això crec que el meu cas ha estat una qüestió dc genètica. Gairebé sempre he cantal. des dels onze anys, tol i que al principi no era a un nivel l professional. Va ser a la universitat quan vaig esdeveni r una cantant dc veritat. A la universitat estudiava piano, per això tinc una perspectiva instrumental de la música. cosa que no és freqüent en el món dc l'òpera, pel seu caràcter melod ramàtic, histriònic. Els meus inicis van seguir un procés lent. Vaig tenir la sort dc començar a col·laborar amb l'Òpera de Dall as. El director general va creure en mi i em va donar el paper de Ka te Pinkerton, que vaig cantar amb Rena ta Scotto: també l'amant d'ff Ta barro, amb Olivero. Després vaig cantar lnés, que va ser molt interessant. O sigui que vaig tenir experiències molt enriquidores. Vaig poder treballar també amb bons directors d'escena, amb els quals vaig aprendre molt. perquè m'agrada molt cantar, però també actuar, que trobo que és quasi tan important com cantar. Vaig tenir la sort que la meva formació musical va ser a Amèrica i que la formació vocal va ser a itàlia. Això per a mi ha estat fonamental i em considero molt afortunada. -¿S'ha sentit identificada a mb algun tipus de personatge en concret? - Bé, a mi sempre m'han demanat que faci de comtessa, de reina ... Personatges dramàtics i nobles. L'únic per- Si pots arribar a cantar Rossini, ho pots cantar tot, perquè et dóna la possibilitat de mostrar totes les teves facultats vocals i també interpretatives. sonatge que he fet i que podria arribar a considerar còm ic ha estat el de Fiorilla en llturco in ltalia. -¿Va marxar molt aviat a Itàlia? - De fet, vaig fer una audició per una beca, la de la National Opera lnslitute -que no sé si encara existeix. Però en aquell moment era molt important. parlem del 1971-1972 i ja llavors et donaven I 0.000 dòlars. Vaig parlar amb Larr,y Kelly, que era el director general de l'Opera de Da llas i em va aconsellar que anés a Itàlia a aprendre lïdioma i a fer repe1iori, a submergir-me en aquella cultura. I això és el que vaig fer. Mentrestant em vaig casar amb un italià, tot i que ens vam conèixer a Dallas, i ell, que era arquitecte, va agafar, molt generosament. un any sabàtic i vam anar a Itàlia. En aquel l moment era difícil organitzar-se Ja vida allí i el que primer fou Ja intenció de passar-hi un any es va convertir en dos. Després d'aquells dos anys teníem previst torna r, però Kelly va morir i el meu ma rit i jo vam decidir quedar-nos a Europa, a Milà. De fet, era força norma l començar la carrera a Itàlia, perquè als Estats Units no hi havia tantes possibi litats de cantar en aquell moment i volien cantants de fora, en la majoria dels casos. La ptimera oportunitat que vaig tenir va ser fent una substitució, i ho va ig poder cantar perquè venia també del món instrumental i podia aprendre les obres molt de pressa, cosa que llavors no hi havia tanta gent que en fos capaç. Una de les p1imcrcs coses que vaig fer va ser Tonmldo e Dorlisca dc Rossini, i ho vaig fer per a la RAl a Milà, amb el mestre Alberto Zedda, Lucia Valentini-Terrani i el meravellós Sigmund Nimsgern. Vaig aprendre moltíssim. Va ser realment difíci l, perquè Rossini no és gens fàci l. - La seva carrera es fonamenta justament en l'obl'a de Rossini i també en la de Moza•·t. -Es pot dir que han estat els meus companys. He estat de molta sort, per això. En aquells anys també vaig participar en algun concursos, en concret en un que ja no existeix. el Giacomo Lauri Volpi a La Pcschiera, que era només de bel call/O i que en el jurat hi havia la responsable de Ja temporada de la RAI a Roma, que llavors feia moltes òperes. Algunes persones al jurat van esdevenir per a mi amics i consellers. Potser per això la meva ca rrera es va dirigir cap al bel can/o. No tots els joves cantants tenen aquesta sort. Vaig fer Otel/o, però reconec que no cm sento tan còmoda com en el bel canto. És Ja meva naturalesa. Crec que la meva fonnació com a pianista m'hi va ajudar molt. -¿Per a un cantant és molt important tenir aJgú que t'aconselli? -Absolutament. ingú pot dir que hagi fet la seva carrera tot sol. Sempre has de preguntar a algú en qui puguis confiar. -¿Algú que tingui un altre punt de vista? - Exactament, perquè nosaltres tenim dificultat per veure el que la gent observa en nosaltres. Cal trobar persones que realment es preocupin dc tu. - Vostè va poder viul'e un període daurat del món de l'òpera. - Ho va ser, per a mi. En aquell moment hi havia una recuperació, una renaissance de Rossini. Això cm va ajudar molt. El 1976 vaig fer Tancredi i va ser una gran oportun itat per a mi. Aquest redescobriment de Rossini va significar un gran impuls a la meva carrera. -Què troba en l'obra de Rossini, què és el que li permet expressar millor aquest compositor? -Sempre dic als qui vénen a demanar-me consell que si pots arribar a cantar Rossini, ho pots cantar tot. Això no vol dir que sempre es tingui una veu adequada per a Rossini o que s'hagin de cant81' forçosament les seves òperes. Però si pots arribar a fer-ho. pots cantar després el que vulguis, perquè et dóna Ja possibilitat de mostrar totes les teves facu ltats vocals. i també interpretatives. Hi ha moltes persones que tracten Rossi ni d'una manera superficial. S'equ ivoquen. Per a mi , el gran Rossini és el seriós, no el buj]o, el dc Semiramide, que l'he fet moltíssimes vegades. També he fet Elisabetta rei11a d'Anglaterra, i quasi lot el seu repertori. I sempre l'he trobat extraordinari. - Quins coneixements són imprescindibles per cantar Rossini? -No només cal saber-lo cantar, si entens l'esperit de la seva música. també has de saber projectar-la, comunicarla. Utili tzant tots els recursos del bel canto: la fioritura, les variacions ... Has de projectar-ho tot en el personatge. La majoria dc les vegades els cantants només fan espectacle. i això no és el coITecte. Però no només en Rossini, també en Bell ini. en Donizetti. S'han de fer expressius, estan fets per ser expressius. No pots fer una cadenza de manera superficial. únicament pel vi11uosisme vocal. sinó que ha de ser part de l'expressió d'una emoció. -Quan vostè va començar a llàlia, com veia La Scala un cantant principiant? -El meu contacte amb La Scala va venir després d'aquella substitució, i de participar a la Sagra Musicale d'Umbra. a Peruggia. Llavors vaig estudiar Mozart i vaig conèixer Ja responsable dc la RAl , que em va po11ar a Francesca Siciliani, que llavors era el consulente a La Scala. Evidentment, era la màxima ambició de tot cantant. - ¿Aquell any també va interp•·eta•· La Traviata? -Sí, la vaig fer a Hongria, am b tota una companyia que venia de Panna. En aquell moment també em van demunar de cantar a Chicago, vaig anar després a Siena, i vaig fer també Siciliani a Peruggia. I després de tot això, va ig rer una audició per a Abbado, i em van agarar per al Rapte del serrall a La Scala. - Vostè ha treballat amb tots els grans directors de la segona meitat del XX, com Karajan, amb el qual va interpretar la seva darrera gravació, Ja de la Missa Solemnis de Beethoven. Quina relació establia amb ells? -Sí. he tingut molta sort, he pogut viure experiències úniques. Celibidache m'havia dit que era com una esponja. Volia absorbir tot el que cm diguessin. Vaig gaudir molt amb tots ells, sobretot en els aspectes teah·als. Per al Rapte del serrall. pensava en un principi que cantaria en el segon repartiment, però Abbado em va dir que no, que ja podia fer-ho en el primer. Va ser com llançar-me a la piscina. -¿Els directo•·s musicals sembla que han perdut força darrerament pel que fa al món de l'òpera? - Crec que sempre hi ha una evolució en tot, hi ha de ser. Per a mi. els directors musicals estan en una banda i els directors escènics a l'altra: el cantant sempre ha d'estar enmig dels dos. :R!j. C 270 35 ---~ 179 i ,i,ii(jlf;iif;i RETRAT t. GUilLAM ff RM-C 270 36 180 La seva aparença imponent, de veritable reina d'Anglaterra, contrasta amb la tendra hUJnanital que desprèn quan parla. Ha demostrat ser una au tèntica aristòcrata de la veu, tant per la seva aparença impecable, com per la seva inteJ.ligència profundamentJnodesta. Lella Cuberlimostra en tot moment la seva gran devoció per 1'òper·a italiana, especialment per Rossini, de) qual se sent instrument escollit. Un autor que ella reivindica en tot mon1ent com a gran geni musical de l'òpera italiana, confrontat sempre amb el gran poder del verisme. La seva perspectiva del món de l'òpera, plena del regust de les grans figures com ella, ens fa prendre consciència del moment convuls i controvertit que v iu actualment, però sempre apassionant. Ara, però, crec que el d irector d'escena s'ha convertit en el més important, sobretot a Europa, no sé si passa el mateix a Amèrica. En aquest sentit s'ha deseq uili brat una mica. - Quina creu que és la connexió entre Rossini i Mozart? -Sí. hi ha una connexió molt forta entre els dos. Intentant analitzar-ho, crec que tant en Rossini com en Mozart, el més important és el concepte musica l que tenen. més que vocal, especialment en Mozart. Per fer aq uesta música, cada vegada que vinc a un concurs o a una audició, veig que hi ha una idea equivocada de la seva dificultat, perquè una sola nota pot fer-te caure tota la interpretació. Rossini és més tèc· nie; si no tens una bona tècnica, no el pots ca ntar, i si la tens, t'hi ajuda i et pem1et canalitzar el que busca per mi~à del personatge. Si no tens facu ltats interpretatives i no entens el seu esperit musical i pares atenció en tots aquests aspectes. pot sonar banal. i en canvi no ho és gens. El 1981 vaig prendre una gran decisió, vaig dir-me: "O bé la gent m'estima o m'odia, però no vull que el públic es quedi indiferent amb les meves interpretacions.·· Va ser una gran decisió, per a mi. Semiramide té tantes petites peces, que si no les coneixes en profunditat, et poden fer caure, fins i tot és més perillosa que un Verdi o que un Donizetti. Vocalment. repeteixo, si pots fer Rossini , ja has arribat a l més alt. Perquè ell escrivía per a la veu. -Com va afrontar la retirada dels escenaris? - Va veni r d'una manera natural. No ha estat gens traumàtic per a mi. Quan t'adones que ja no hi gaudeixes com ho feies habitualment, llavors és el moment de plantejar-s'ho. -¿Li agrada impartir classes magistrals? -No en faig gaires. potser ducs vegades l'any. perquè no tens temps de gaire res. Prefereixo donar classes a l'acadèmia on treballo a Itàlia. És un aspecte d'aquesta professió que no me l'havía plantejat fins que van anar apareixent joves cantants que em demanaven consell. Ara em dóna moltes satisfaccions. m'agrada molt ensenyar, i penso que és el meu deure traJlSmetre el que he pogut aprendre als qui vénen darrere. Sobretot ensenyar com superar certs obstacles, estilísticament i interpretativament. Els joves o no saben o no els importa. i cal ajudar-los a descobrir i a saber escollir. -Com descriuria la personaJitat d'un cantant? -Normalment quan veus un can tant de vint i pocs anys, ja li has de detectar algun tipus de personalitat extravocal. i a partir d'això s' hi pot treballar. Se sent. No sé ben bé què és. però es nota. Els italians en diuen "anima/e da/ palco scenico··. És una intuïció que se sent de seguida. PR E eR fT I e A i4i()iijif;l EL MES D'ABRIL, A L'ABAST Música per a la Ino:r:t~ cap a .la vida ~· 0 • . consistènc~ s UOBC interpretarà en caps de setmana consecutius dos programes de gran darrers mestres del postromanticisme simfònic d'anels germàniques: Gustav Mahler -Kindertotenliederi Simfonia núm. 2- i Richard Strauss -amb el poema simfònic Vida d'heroi-, als quals s'afegeix el Requiem per a orquestra de corda del japonès Toru Takernitsu, una obra que ja comença a reivindicar, i amb raó, el seu lloc en el catàleg de grans obres de la històrja de la música. per MERCEDES CONDE PONS TEMPORADA OBC. Natalie Stutzmann, contralt Dir.: Eiji Oue. Takemitsu, Mahler, Strauss. I lnger Dam·Jensen, soprano. IrisVermilion, mezzosoprano. Orfeón Pamplonés. Dir.: Ernest Mar· tfnez-lzquierdo. Mahler. L'AUDITORI. 00.13 AL 22 D'ABRIL DE 2007 (CAL CONSULTAR DIES I HORARI). os programes que tomen a situar el públic en l'òrbita metafísica de la música. com a mèdium que acosta o allunya, enlaira o enfonsa l'home, en la dimensió més enigmàtica de la seva pròpia existència. En aquest context es pot entendre el Iii conductor de dos programes que semblen estar expressament plantejats, ja no només quant a la relació entre les obres, sinó també quant a la seva distribució en l'ordre dels programes. El plimer inclou la temàtica de la mort des d' un punt de vista terrenal. en un context que combina l'angoixa existencial - la de la manca de comprensió del fenomen de la mort- i l'exaltació de la vida terrenal -que rebutja la mort com a destrucció de la vida. En la primera part es podrà escoltar el Requiem per a orquestra de corda ( 195 7) del compositor japonès -mort l'any 1996- Toru Takemitsu, màxim representant de l'assimilació de la música oriental amb l'occidental, i conegut principalment per la composició de les bandes sonores per a gran part dels films de Kurosawa. Un Requiem -pregària pel repòs etern dels morts- en què la manca de veus que expressin de paraula el text litúrgic, atorga a la música un caràcter de més responsabilitat a l'hora d'expressar l'actitud vers la mort. A continuació, la contra lt parisenca Natalic Stutzmann - una dc les més reconegudes actualment, sobretot en el seu vessant d' intèrpret del repertori liederístic- posarà veu als Kindertolenlieder (Cançons per als nens morts) de Gustav Mahler. Aquestes cinc cançons són el paradigma de la relació que Mahler va mantenir amb la música i el tema de la mort, que el va obsessionar i acompa- nyar tot al llarg de la seva vida. Compostes entre el I 90 I i el I 904 -sobre textos del poeta Friedrich Rückert-, les cinc D cançons que componen el cicle amaguen una por inconscient no reconeguda obertament però manifestada d'una manera explícita en diverses de les seves obres. Encara és enigmàtic el motiu pel qual Mahler se sentí atret per aquests poemes, en un moment vital en què precisament la vida aparentment li somreia. Acabat de casar amb la jove i carismàtica Al· ma Schindler, l'ombra latent del profund dolor que suposa la mort d'un in l'ant va colpir no només la seva creació, sinó que es manifestà amb el temps com una premonició d' un fatal esdeveniment: l'any 1907 els joves pares perdien la seva primera filla Anna Maria. Les Cançons per als nens morts llavors. es revelaren com w1 fatal presagi i tant I'Alma com ell mateix van ser incapaços de superar la influència de la fatal coincidència o joc del destí. anmateix, com s'ha dit, no és aquesta l'única obra que recull la preocupació -potser patològica- de Mahler pel tema de la mort. El segon programa de I'OBC consisteix en la interpretació dc la Segona Simfonia del compositor austriac. La segona obra simfònica de Gustav Mahler és un impressionant monument sonor, de grans exigències infraestructurals -gran ampliació de la plantilla orquestral, un cor de grans dimensions i dues solistes femenines: una soprano i una contral t- i enorme durada: més d'una hora i mitja de música, distribuïda en cinc moviments, quin un més espectacular. S' hi respira la contradictòria actitud d'un Mahler en plenitud dc facultats i alhora ofuscat per Ics const~nts preocupacions transcendentals. Per prendre consciència d'això, només cal parar atenció a !"'Scherzo" (segon moviment) SO· bre el tema musical de la deliciosa cançó del Des Knaben Wunderhom "Des An- T NAT ALIE STUTZMANN tonius von Padua Fischpredigt" (El sermó als peixos d'Antoni de Pàdua) i confrontar-lo amb el quart moviment, que conté una de les seves pàgines vocals més commovedores -''Urlicht'', en què expressa el seu anhel de retornar a Déu quan abandoni les sofrences terrenaJs- i el cinquè moviment, en què a proli tant un poema del poeta romàntic Friedrich Gottlieb Klopstock, recupera el concepte cristià de resurrecció, com a trànsit entre la vida i la mort, mitjançant l'amor diví. Recuperant l'enunciat inicial, en què es recollia l'essència de la temàtica dels programes, arTibem a la darrera obra escollida que clou el primer dels dos prog¡·ames comentats. Es tracta del brillant -per positiu, irònic i contrastant a més de culminant- poema simfònic Ein Heldenleben (Vida d'heroi) del compositor aust1íac -contemporani. amic i adversari de Gustav Mahler- Richard Strauss. Sobta realment considerar la veritable gran amistat personal de dos genis tan contraposats en estil i filosofia de vida com Mahler i Strauss, però és potser la mútua i profunda admiració per la capacitat d'incomprensió de les seves diferents formes d'expressió, allò que els va permetre mantenir una amistat i una existència musical coetània. Stt·auss culmina tot un procés d'exercici en l'àmbit del poema simfònic -que ja havia donat a llum grans obres com Do11juan, Also spruch Zaratustra, Tod und Verk/amng o Till Eulenspiegels lustige Streiche- amb aquesta extensa i gran obra, en què l'heroi -d'evidents reminiscències biogràfiques amb la personalitat del seu creador- és el paradigma de l'homc que s'enfronta i rebutja la mort, a la recerca d'una vida en plenitud. "RM-C 270 3_7____ 181 M.aifjl(i!r;l pR E eR fT I e A I EL MES D'ABRIL, A L'ABAST Marek Janowski i Joshua Bell encapçalen els cartells de Palau 100 PALAU 100. Orquestra Simfònica de la Ràdio de Berlín. Cor de Cambra Rias de Berlfn. Cor Infantil de l'Orfeó Català. Martina Jankova i Bruce Fowler, solistes. Anne Bennent, narradora. Dir.: Marek Janowski. Mendelssohn, Stravinsky. PALAU DE LA MÚSICA.l6 D'ABRIL DE 2007 (21 h). ' Orquestra Simfònica de la Ràdio dc Berlín sota la direcció de Marck janowski - titular des del 2002- ens ofereix un programa poc habitual, amb un pun t eclèctic en la seva varietal. Sobta d'entrada la idea de combinar dos compositors com Mendelssohn i Stravinsky en un mateix programa. Però resulta interessant sentir dues versions divcr~cs d'un mateix estil -el classicisme- en la seva expressió recreadora del segle XIX -amb la filosofia de les llums per bandera- representada en Mendelssohn amb clucs obres menys conegudes del seu extens catàleg: l'obertura Meeresstille und gliicklincfte Faftrt (Calma del mar i viatge feliç) en Re major, op. 27, datada entre 1828 i 1832, i el Salm op. 42 I Vie der 1/irsch schreit naeh frisehem Wasser (Com el cérvol que camina cap a l'aigua fresca) en contraposició a un melodrama com Pérséphone ( 1933) L -del període neoclàssic d'lgor Stravinsky, ja en ple segle xx-. per a tenor, narradora i cor d'infants i adults. El drama musica l Pérsép!tone recull l'atmosfera classicista de l'antiga Grècia en una particular revisió musical en què les reminiscències clàssiques - a mig camí entre la Simfonia dels Salms, també per a cor, i el tractament instrumental que es pot observar en ballets com Pulciuellaes combinen en harmonies i formes purament classicistes amb dissonàncies i jocs tímbrics i estructurals absolutament sorprenents. En aquesta visió sobre el drama grec. el rol dc Pérséphone recau en la veu femenina d'una declamadora. mentre que el rol d'Eumolpc -sacerdot oficiant dels misteris d'Eieusis- és destinat a un tenor de veu semiheroica. El cor - infanti l i adu lt- té la mateixa funció que en temps dels grecs. és el poble qui comenta l'acció i adverteix dc Ics con- I PALAU 100. Academy of Saint Martin in the Fields. Joshua Bell, violf i director. Beethoven. PALAU DE LA MÚSICA. 26 D'ABRIL DE 2007 (21 h}. l programa de I'Academy of Saint Martin in tbc Fields am b el violinista i director joshua Bell és d'aquells n primera vista fàcils. Però aquesta "facilitat" és un adjectiu que acompanya en tot cas l'act itud de l'oient respecte dc Ics obres interpretades. Perquè Ics obres en si -el Coucert per a PioIí i orquestra eu Re major i la Simfonia uúm. 7 dc Ludwig van Beethoven-, de tan conegudes són una anna de doble tall per als intèrprêts, que han d'assumir el E pes de la responsabilita t d'unes expectatives per se incrementades pel valor q ue la tradició ha atorgat a Ics dites obres. No obstant això, en aquest concert, tant l'orquestra com el director i violinista joshua Bell tenen trajectòries artístiques prou convincents com per esperar-ne una bona interpretació. L'Academy of Saint Mart in in thc Ficlds va ser fundada el 1958 com un grup dc cambra sense director amb seu a l'església que els dóna nom. situada a Trafalgar MAREK JANOWSKI seqüències que tenen els actes dels personatges. En aquest cas, l'acció gira entorn del mite de la nimfa Pérséphonc. filla de Demeter -<leessa del blat-, la qual, obviant les advertències d'Eumolpe, s'aboca a la contemplació de la flor del narcís, fet que li revela el món desconegut de l'Infern on l'espera Plutó, enamorat d'ella. Allà, Mercuri la convenç de menjar de la magrana per la qual podrà tornar a la Terra, on l'espera la seva mare profundament trista. Així doncs, s'acompleix el cicle de les estacions, en el qualla presència de Pérséphone a la TeITO dóna pas a la primavera i a l'estiu -quan creix el blat-. mentre que el seu descens als Inferns comporta la dccadència de la naturalesa -tardor i hivern-, signe de la tristesa en què queda submergida Demeter. Square. Liderada per Sir Neville Marriner, a l'inici es va centrar en el repertori ban·oc, tot i que amb el temps ha anat ampliant horitzons fi ns a convertir-sc en una dc les orquestres especialistes en el repertori clàssic i romàntic. Al seu torn , Joshua Bell. posseïdor d'un Premi Grammy, va iniciar la carrera com a solista als catorze anys, tot debutant amb Riccardo Muti i la Philadelphia Orchesn·a. Des de llavors du a terme una carrera polifacètica. en què combina la interpretació i el gran repertori. darrerament també com a director d'orquestra, amb inCUI'Sions en bandes sonores per a pel·lícules. Versió catalana de la 'Passió segons sant Mateu' I DIUMENGES AL PALAU. Orquestra Barroca Catalana. Cor Lieder Càmera. Cor Sant Esteve. Llufs Vilamajó, Xavier Mendoza, Marta Mathéu, Jordi Domènech, Josep Benet, Enric Martfnez-Castignani, solistes vocals. Dir.: Manuel Valdivieso. Bach. PALAU DE LA MÚSICA. lS D'ABRIL DE 2007 (18 h). ncanl que sigui a posteriori de les festes dc Pasqua. la Passió segons satJI illa/eu dc Johann Sebastian Bach es podrà escoltar al Palau en una versió gairebé íntegrament d'aire català. D'una banda. per la presència dc l'Orquestra Barroca Catalana i el Cor Lieder Càmera sota la direcció de Manuel E 38 182 Valdivieso -actual director artístic dc la Jove Orquestra Nacional de Catalunya (JONC)- i. de l'altra, per un conjunt de solistes entre els quals destaquen el tenor Lluís Vilamajó~ol·laborador habitual dels projectes musicals de Jordi Savall- com a Evangelista i el baix gironí Xavier Mendoza com a Jesús. Dels qua- tre solistes, els noms d'Enric MartínezCastigniani - ba ix- i jordi Domènech -contratenor- ja fa anys que sonen no només en les programacions dc casa nostra, sinó també a l'estranger. Completaran el quartet vocal, la soprano Marta Mathéu i el tenor Josep Benet. AGUA LAVANDA PUIG .. .la frescor de la naturalitat EL MES D'ABRIL, A L'ABAST Diversitat de formacions de cambra Thomas Quasthoff per a un repertori variat debuta al Liceu EUROCONCERT. Till Fellner, piano. Bach, Beethoven, Kurtag, Schumann. PALAU DE LA MÚSICA.18 D'ABRIL DE 2007 (21 h). l jove pianista austríac - nascut a Viena el 1972- Ti11 Fellner ofcriril un reci tal dc piano d'àmplia volada, des dc les 15 i1111encions, segona sèrie. BWV 787-80 1 de johann Sebastian Bach, passa nt per la Sonata en Sol major núm. I , op. 31 de Ludwig van Beethoven i una selecció dc fatekok (Jocs) dc Gyorgy Kurl!íg -compositor hongarès nascut el 1926-, fins a an·ibar a la complexa Kreisleriana de Robert Schumann. Aquesta obra paradigmàtica del repertori pianístic està inspirada en el personatge ideat per E. T. A. Hoffmann per a la seva novel·la El Gat Mur. Johannes Krcisler -per a alguns alter ego del mateix lloffmann-, un compositor romàntic turmentat per la música, que en l'obra dc Schumann !roba expressió en una extensa i elaborada peça plena d'entrebancs per al pianista, en la seva intenció d'expressar l'enrevessada àni .. ma del músic fict ici. E Till Fellncr estudià piano amb llelene Sedo-Stadler. abans d'estudiar amb Alfred Brendcl, Meira Farkas, Oleg Maisenberg i Claus-Christian Schuster. L'any 1993 guanyà el primer premi en el Concurs lmernacional Clara Haskil, i des de llavors ha iniciat una carrera que l'ha portat a tocar amb grans orquestres, com l'Academy of Sl Mart in in the Fields, la BBC Symphony, Vicnna Philbarmonic o London Philharmonic, entre d'altres, sota la direcció dc Claudio Abbado, ikolaus llarnoncourt, Marek janowski. Neville M31Tincr o Kent aga no. També ha participat en concerts de cambra amb formacions tan prestigioses com I'Alban Berg Quartet, i en festivals dc renom intemacional, com els de Salzburg, Tanglewood, Edimburg o Montreux· Vevey. Ha enregistrat nombrosos cedés, entre els quals figura el primer llibre del Cla11e ben temperat de Bach. CAMBRA AL PE11T PALAU. Quartet Leipzig. Beethoven, Mendelssohn, Brahms. PETIT PALAU.18 D'ABRIL DE 2007 (21 h). E 40 184 ~ Quartet ~cipzig -fun~at el 1988 1 amb de1xebles de I Amadeus Quartet- tanca el cicle de Música dc Cambra al Petit Palau amb un programa no per convencional menys interessant. ja que els quartets escoUits per a l'ocasió són dels més intensos del catàleg dels seus compositors respectius. Uob•·a tliada per oblir el concert és el Quar· fet núm. /I en Fa menor op. 95, "Quarte/lo seriosa" dc Ludwig van Beethoven. Aquesta peça composta contemporàniament a la música incidental per aEgmont-amb text dc Goethe- té un rerefons sentimental molt patent en el tractament melòdic de l'obra, probablement propiciat pels esdeven iments que ma rcaren la seva vida contemporàniament a la composició dc l'obra. Si en el primer moviment, "Allegro con brio", pO· dem copsar la força gairebé irascible de l'ama rgor provocada per la desil· lusió en estronca r-se els seus plans de maridatge amb Teresa Malfatti, el segon moviment ("Al legretto ma non troppo") trasllada a les veus altes la dolçor dc l'esperança d'un nou amor -Bettina Brentano, introduïda pel seu amic Goethe-, mentre que en el registre greu subjau la melangia del dolor recent. que s'estén fins al darrer moviment -tot i que d'una manera més amable-amb un "Larghct· to espressivo··. En Fa menor està també escrit el Quartet de corda. op. 80 dc Felix Mendelssohn - la seva darrera peça per a aquesta formació de cambra-, tonalitat que novament va lligada a un sentiment de dolor i gran tristesa. En aquest cas, Mendelssohn -enfonsat després dc la mort de la seva germana Fanny i els cada vegada més aguts problemes en l'ambient musical del seu voltant-, viatja a Suïssa, on es refugia en la seva famí lia i pot tornar a compondre. El resultat és una obra de les menys reconcixibles per caràcter en Mendelssohn, però sens dubte. d'una gran bellesa. El programa fi nalitza amb el Quartet mím. 2 en La menor, op. 5 1 dc )ohanncs Brahrns, que tot i estar compost en tonalitat menor és una de les peces de cambra més "amables'' del compositor alemany, a causa d'una obertura tímbrica menys ombrívola que habitualment. fet que no li resta en cap moment intensitat. REaTALTHOMAS QUASTHOFF, barfton. Justus Zeyen, piano. Schubert. UCEU. 29 D'ABRIL DE 2007 (18 h). THOMAS QUASTHOFF homas Quasthoff és un dels barítons més reconeguts internacionalment avui dia. Per a qui no el conegui encara, cal advertir d'un fet que tot i no afectar directament el seu instrument -la veu-, és prou rellevant com per entendre, en primer lloc, el tipus dc carrera que du a terme -principalment com a intèrpret de lied i amb escasses intervencions en l'àmbit operístic- i un caràcter al qual ha d'influir indubtablement un fet com aquest. Thomas Quasthoff va néixer a Alemanya en els anys en què es van detectar nombrosos casos de doncs que havien vist alterada la formació natural del seu till durant l'embaràs, a causa d'un med icament - Talidomidadel qual es desconeixien els efectes nocius que podia tenir per al fetus. Fru it d'aquest lamentable error mèdic van néixer multitud de nens amb ma lforma cions. que es caracteritzen principalment per la limitació d'estatura a causa d'un desenvolupament deficient de les extremitats. Thomas Quasthoff és un d'aquests casos, fet, però, que no li va impedir estudiar cant a Hannover. guanyar el primer premi en el Concurs Internacional ARD de Munic el 1988 i el Premi Hamada Trust/Scotsman en el Festival d'Edimburg el 1996 i exercir de locutor de ràdio durant uns quants anys. Actualment és professor a l'Acadèmia de Música de Detmold, feina que combina amb una impressionant carrera com a solista vocal. La veu de Quasthoff sobta per la seva gran extensió i per una projecció sempre homogènia, fet que l'ha dut a interpretar no tan sols una gran part del repertori liederístic, sinó també algun paper operístic, com el Don Fcrnando del Fideli o de Beethoven en el Festival de Salzburg o l' Amfortas del Parsijèlf de Wagner a I'Staatsoper de Viena. Enregistra en exclusiva per a Deutsche Grammophon i col·labora habitualment amb les millors orquestres i directors del moment. Al Gran Teatre del Liceu. on debuta, interpretarà el cicle Die schone Miíllerin (La bella molinera) de Franz Schubert. T PR E eR rT I e A i ,l,(i(jif;i!f;l EL MES D'ABRIL, A L'ABAST Alan Titus, el gran atractiu de 'Der fliegende Holliinder' Amb Derfliegende Hollèinder arriba al Liceu el segon titol important de Richard Wagner, que segueix Rienzi, el primer dels que es programen amb una certa assiduïtat per J. COMELLAS s va estrenar ei dia 2 de gener de 1843 a Orcsden, on el compositor havia anat a raure com a mestre de capella dc la cort, després de la seva aventura fracassada a Paris. Wagner tenia aleshores encara no trenta anys i era lluny de bastir la que havia de ser la seva magna obra compositiva i el seu cabdal ideati a redós del concepte "drama musical", transcendidor del d'òpet·a. En tot cas, ni aquesta realitat ni el fet de ser considerada la més italianitzant de les seves obres -per estructura intema i per la línia melòdica-, impedeix que ja s'hi trobi la llavor del que més enllà definí la seva personalitat creativa. Wagner encara no poua en la mitologia nòrdica i, ben altrament, aquí es basa en una obra del poeta romàntic 1-!einrich Heine ( J 797-1856), pràcticament coetani , el context immediat del qual a més li comportava un cert regust autobiogràfic, d'acord amb el no precisament plàcid viatge amb vaixell que emprengué l'any 1839 - menys de quatre anys respecte de l'estrena de l'obra-, des de Pillau a Londres, escapant-se de Riga camí de París. i incloent-hi l'embarrancament en una illa noruega. Hi ha, per tant, un context de matèria sensible que, amb tot, no evita que l'argument de l'obra se situï al marge de la convenció realista o a escala humana, entesa en el sentit més immediat de l'expressió. Els personatges d'aquesta òpera són éssers de carn i ossos, però tanmateix els dos centrals, Senta i l' Holandès -observem que aquest ni tan sols té nom propi-, viuran una història que s'eleva -anàvem a dir levita- per damunt de les més pròpiament humanes, però sense deixar de ser humana, va lgui Ja redundància. Història en la qual Wagner situa una de les seves constants, a tali de lei tmotiv argumenta l que apareixerà tot al llarg de la seva producció posterior. La de la redempció del pecat - de l'home-, per l'amor fins al sacrifici de la mort -de la dona-, en un marc d'amors de consumació impossible. En el triangle amorós Senta-1-!olandès-Erik, aquest queda marginat per causa del ròssec metahumà del segon E RMC al qual se sotmet i es lliura incondicionalment -¿bojament també?- la primera. En principi Senta i Erik són dos personatges "normals" destinats a viure una història amorosa "normal" - burgesa, per entendre'ns- que difícilm ent col·lisionarien si l' Holandès en fos, de "nonnal". En tot cas, la seva anormalitat - la condició de pecador irredimible caminant pel món com un mort en vida- és alhora humana mitjançant la figura del sacrifici per amor d'una dona. Sacrifici amb el qual Senta alhora redimeix el seu propi pecat -si es pot dir així- de persona sense horitzons de transcendència. bra d'una rotunda bellesa, tal com s'ha dit amb una càrrega melòdica deutora del bclcantisme italià de l'època i també amb un pèl d'homenatge a la Novena de Beethoven que Wagner tan estimava en aquella època, aniba al Liceu amb un altre quadre d'intèrprets wagnerians de primeríssim ordre, entre els quals destaca el debut al nostre Teatre d' Alan Titus. Es tracta del baix barí- O ton probablement més rellevant del moment. El seu llarg historial compta amb nombrosíssims "8.000 mils" - per dirho en termes alpinistes-, I'Everest del qual podrien ser les actuacions a Bayreuth el 2000 en els papers de Wottan -en Das Reinhgold i Die Walkiire- i de Wandcrer en Siegjried. Pot ser l'actuació operística de més pes de la temporada. Amb ell hi ha Susan Anthony, inoblidable intèrpret de Die tote Stadt la temporada anterior, l'enguany molt present Erik Halfvarson i el retorn del tenor Kurt Streit -que farà el seu primer Erik-, també un altre cantant de gran qualitat a qui vam escoltar en la versió de Wintermiírchen de Philippe Boesmans en la inauguració de la temporada el setembre de 2003. Afegim-hi el luxe d'una comprimària com }ulia Juon (Die tote Stadt) en el paper de Mary. Al·licient a part és el debut al Liceu del dramaturg Àlex Rigola, un dels enfan/s térribles del nostre teatre. Caldrà veure com afronta aquest compromís tan important i si serà fidel a la seva estèlica personal tan desvinculada de la convenció i dc l'ortodòxia. 270 DER FLIEGENDE HOLLANDER de Richard Wagner (música i llibret). Susan Anthony. Alan Titus. Kurt Streit. Eric Halfvarson. Daniel Kírch. Julia Juon. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Cor í Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Direcció escènica: Àlex Rigola. Direcció musical: Sebastian Weigle. Coproducció Gran Teatre del Liceu-Teatro Real. UCEU. DEL 4 AL 25 D'ABRIL DE 2007. 41 185 Sintonitza, sota la teva direcció: Temporada de I'OBC des de L'Auditori 15 abril: "Rèquiem per a orquestra de corda" de T. Takemitsu; "Kindertotenlieder" deG. Mahler; "Vida d'heroi, op. 40" de R. Strauss, amb Nathalie Stutzmann. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Eiji Oue. 10:55 h (directe}. 22 abril: "Simfonia núm. 2 (Resurrecció)" deG. Mahler, amb lngar Dam-Jensen, soprano; Iris Vermillion, mezzosoprano. Orfeón Pamplonés. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Direcció: Ernest Martfnez lzquierdo. 10:55 h (directe} . Temporada del Gran Teatre del Liceu 13 abril: " Der fliegende Hollander (l:holandès errant)" de R. Wagner, amb Alan Titus, Susan Anthony, Kurt Streit, Eric Halfvarson, Daniel Kirch, Julia Juon i altres. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana . Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Direcció: Sebastian Weigle. 20:30 h (directe}. Intensament clàssics PA S S A TEMPS i,i,ii(jlfl;1!f;l Música encreuada Música encreuada de març 2007 (núm. 269) Horitzontals. 1. Instrument aeròfon de pit. Astre major a la segona línia. 2. El nom d'en Godunov (amb doble 0). Tonalitat dc la Simfonia de Bizet. Cinquanta lires, llaüts o làmines de xilòfon. 3. Cincinnati National Orchestra. La major. Decora el pessebre. 4. Nobles ri pics de les òperes. Belluga. 5. Després dclllaaaamp. Observat. 6. Tonalitat (menor) de la tocata i fuga més famosa de Bach. Botzines completament desordenades. 7. Ho va fer el traïdor. Fas un tirabuixó en castellà. 8. Xinès que va arribar a cremar violins per ser estris occidentals. Verge de Berga, i gran clarinetista si de cognom és Roca. 9. Timbala vista des de l'orgue. Sis cares numerades. Santa tarragonina i, suposadament. pianista. 10. Faig una òpera en col·laboració. Sidral vocà lic. 11. El que une ix els qui es cansen, e ls qui pesen i els qui tussen. Accent desplaçat dintre el compàs. Verticals. 1. La, Si, Do. Trinat a la partitura. El mocador del tenor no en sol tenir. 2. Gènere de música del segle xx. Les vocals d 'en Cohen (Leonard, és c lar). 3. Les c inc timbales de l'orquestra simfònica. Figures que omplen un compàs de quatre per quatre i que s'esmunyen pe r l' I I horitzontal cap a l'esquerra. 4. Rara sense vocals, la "cosa" de Vicent Martín Sole r. El gran salzburguès s'esmuny cap a l'esquerra del 7 horitzontal. La part centra l dc la capa. 5. Escales sense alteracions. 6. lgor Stravinsky. Mètodes vocàlics. Pont de violí capgirat. Rienzi, Rimin i o Rigolello. 7. Res de res. Els límits d 'en Moschcles. Tomas, autor de sarsueles. 8. A mig to de Si. Veure en fran cès. Do major. 9 . Cantar les notes amb el nom que els va posar Cuido d'Arezzo. 10. Una altra timbala. Els protagonistes d'una òpera de Leoncavallo (fent la vertical). 11. John Dowlan ho era. La major. Solucions en e l número següent. sidokus.com Sl Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol. La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular composició musiSl SOL DO FA cal. I encara hi ha una altra pisLA FA Sl LA RE Ml DO I~ ta: si s'interpreten les notes que hi ha a les caselles om brejades RI! l'A Sl DO LA SOL Ml (en ordre: d'esquerra a dreta i 1-de dalt a baix) sonen els primers LA IU! DO SOL l'A Ml Sl compassos de la peça musica l 111que s'indica al peu del sidoku. DO Sl RE LA Ml FA SOL LA r- SOL r--- 1- Sl r--- RE LA - - FA Sl 1- LA Ml Sl SOL RE DO SOL Ml FA RE DO LA Sl Sidoku de març 2007 (núm. 269) Ca11có de bressol (Johannes Brahms) Ml RE Solucions en el número següent. < \\ \\ - r-- SOL RE 270 I SOL Ml "'!' FA FA ~e FA w.siclukus.com> El Virolai (RodoredaNerdaguer) 43 187 scherzando hoinenatge ú C) ü ·~44 188 u Dibuix publicat en la "Revista Musical Catalana" núm. 65, març de 1990 concerts BARCELONA (BARCELONtS) 4 ABRI L 20.30 h Liceu Der fliegende Holliinder de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 5 ABRIL 21 h Auditori-Cambra Grup de cambra de l'OBC. Granda. (Avuimúsica) . 10 ABRIL 20.30 h Liceu Der fliegende Hol/iinder de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h Palau Collegium Marianum. }. S. Bach, J. Ch. F. Bach. \V. F. Bach. J. Ph. Kirnberger. (Temporada de Cambra d'lbercamcra). 20 h Auditori-Martorell Aki Tahasaki, piano. Mompou. Takemitsu. Cage. (Festival Mompou 2007). 20 h Catedral Davide Masarati, orgue. Durante, Zipoli, GaluÏpi. Gherardeschi. Grazioli, Va teli. anònims venecians. (L'Orgue de la Catedra de Barcelona. Euroconcert). 21 h Palau Arcadi Volodos, piano. Clementí, Brahms. Schumann. Liszt. (Palau 100) . 12 ABRIL 20 h Acad. Marshall Angel Jes(as Garcia, violí. jaume Torrent, guitarra. Paganiní. 13 ABRIL 20.30 h Liceu Der fliegende Hol/iinder de Wagner. Dir.: Scbastian Weigle. 21 h Auditori Temporada OBC. athaJie Stutzmann. contralt. Dir.: Eiji Oue. Takemitsu, Mahler, Strauss. 21 h Auditori-cambra Lc Concert des Nations. Dir.: )ordi Savall. Tots els matins del món. Marais. Sainte-Colombc, Couperin, Leclair. (El So Original. Orígens i Memòria). 12.30 h Auditori Cor Infantil La Cigale de Lyon. Dir.: Anne-Marie Cabut. 19 h Palau OSV. Lu is Parés, piano. Dir.: Uwc Mund. Bartók, Cuenca, Beethoven. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h Auditori Temporada OBC. (Segona audició) . 21 h Auditori-Polivalent Elias. Noemeí lrisarri, Belén López i María Hinojosa. soprano. Marta Valero. mezzosoprano. Dir. escena: Pablo López. (Joves Intèrprets Catalans). llh Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 18 h Palau Orquestra Barroca Catalana. Cor Lieder Càmera. Cor Sant Esteve. Lluís Vilamajó, tenor (Evangelista). Xavier Mendoza. baix (Jesús). Marta Mathéu soprano. jordi Domènech. contratenor. )osc~ Benet. tenor. Enric Martínez Castignani, baix. Dir.: Manuel Vald ivieso. 'assió segons sant Mateu de Bach. (Els Diumenges al Palau). 20.30 h Liceu Der fliegende Holliinder de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h Palau Rundfunk-Sinfonieorchester Berlin. Rias Kammerchor Berlin. Cor Infantil de l'Orfeó Català (amb el mecenatge de Fundación Santander Central Hispano). Martina )ankova i Bruce Fowler, solistes vocals. Anne Bennet. narradora. Dir.: Marek Janowski. Mendelssohn. Stravinsky. (Palau 100). 17 ABRIL 20.30 h Liceu Der fliegende Holliinder de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 18 ABRIL 21 h Palau Till Fellner, piano. Bach, Beethoven. Kurtiíg. Schumann. (Euroconcert). 21 h Petit Palau Quartet Liepzig. Beethoven. Mendelssohn, Brahms. (Música de Cambra al Petit Palau). 20.30 h Liceu Der fliegende Holliinder de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 20.30 h Auditori-Cambra Trio Kandinsky. Josep Lluís Estellés, clarinet. Messiaen, Hindemith. 21 h MACBA Quartet Afrodisax. Graus. López Figueroa. Lla nas, Sebastià, Gonzalcz de la Rubia, Carbonell.(Avuimúsica). 20 ABRIL 21 h Auditori Temporada OBC. Orfeón Pamplonés (dir.: lgor ~urra). Inger Dam-Jensen, soprano. Iris VcnniiUon, mezzosoprano. Dir.: mesl Martínez lzquierdo. Simfonia núm. 2, "Resurrecció ... de Mahler. 21 ABRIL 19 h Palau Cor de Noies de l'Orfeó Català (patrocinat per Fundación Santander Cemral Hispano). Grup instrumental. Josep Surinyac. piano. Dir.: Lluís Vilamajó. Britten, Rautavaara, Puig, Vila. Prats. (Cobla. Cor i Dansa al Palau). 19 h Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 20.30 h Liceu Der fliegende Holliinder de Wagner. Dir.: Scbastian Wcigle. llh Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu Der fliegende Holliinder de Wagner. Dir.: Sebastian \Veigle. 18.30 h At. Barcelonès Maria Escobar, soprano. Heidrun Bergandcr, piano. Mahler, Hahn. Mo· zart. Bcllini. (Associació Massià-Carbonell). 11 ABRIL 14 ABRIL 15 ABRIL 16 ABRIL 19 ABR IL 22 ABRIL RMC 270 45 189 CONCERTS 19.30 h CaixaForum Marie Hallynck, violoncel. Cédric Tiberghien, piano. Beethoven, Brahms, Schubert, Schumann. 23 ABRIL 21 h Palau Trio Guameri. llaydn. Brahms. Mendelssohn. (Tempo. Cambra d'fbercamera). 24 ABRI L 20 h Auditori-Martorell Trio Kandinsky. Ct~arles, Casablancas, Takemitsu, Yun. (Festival Mompou 2007). 20.30 h liceu Der fliegende Holltinder de Wagner. Dir.: Sebastian \Veigle. 20 h Palau Robert Névoa. Clal'ells i fados. 20.30 h liceu Der fliegende Holltinder de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 19.30 h Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). )ordi An11engol, piano. Du:: Jordi Casas Bayer. Brotons, Toldrà, Oltra. (Cambra Coral. Conceri ajornat del 14 de desembre de 2006). 20 h Acad. Marshall Trio Mediterrani. Glinka, Rakhmàninov, Braluns. 21 h Palau Academy of Saint Mar·tin in the Fields. ). BeU, violí i dir. Beethoven. (Palau 100). 27 ABRIL 21 h Auditori Temporada OBC. Dir.: Rachael Worby. Música de cinema de John Barr·y. 28 ABRIL 18 h Auditori-Martorell : Cor Sant Esteve dc Vi la-seca. Magdalena Barrera, arpa. Dir. : Xavier Pastrana. Brahms, Holst, Jamícek, Eben. 19 h Auditori j Temporada OBC. (Segona audició). 11 h Auditori i Temporada OBC. (Tercera audició) . 11.30 h Cotx'"" de Sams j B•ndo Mnn;oipol do 8"" '""'· Xost•kó>ri.,, Prokófi". 18 h liceu ¡Recital Thomas Quasthoff, baríton. )ustus Zeyen, piano. Schubert. 19.30 h CaixaForum !: 25 ABRIL 26 ABRIL . 72~BRIL ~.Oy "\ 0 li) · ·~ . 270 Grup de Violoncels Boccherini de Sony. Halfter, Villa-Lobos. Txaikovski. BARBERA DEL VALLb (VALLb OCCIDENTAL) 15 ABRIL RM-C i 18 h Església l Enrico Viccardi, orgue. Bach, Mendelssohn, Reger, Petrali, Litaize, Pr-eston. Paper de Música i Trio Alquímia. Schubert, Dohnanyi, Beethoven. i Alumnes guanyadors del Premi Fi de Carrera del Conservatori de Vila-seca. l Orquestra Camer11tta XXI. Coral Sant jordi. Passió segons san/ Ma/eu de Bach. CAPELLADES (ANOIA) 28 ABRIL 21 h REUS (BAIX CAMP) 20 ABRIL 21.30 h Teatre Fortuny 22 ABRIL 18.30 h Teatre Fortuny SANT CUGAT DEL VALLb (VALLb OCCIDENTAL) ' 14 ABRIL 22 h Auditori i María 8ayo, sopr·ano. Maciej Pikulski, piano. ~ozart, Esplà, Toldrà, Mont- 20 ABRIL 21 h Auditori i Escolania de Montserrat. Vicenç Prunés. piano. Dir.: Joaquim Piqué. 22 ABRIL 19 h Auditori i Orquestra Simfònica de Sant Cugat. Anna Calvo, concertino. Patrícia de i No, nauta. Dir.: Josep Ferré. Devienne, Brotons, Britten. i salvatge. (Recital en record de Victòria dels Angels). SANT LLORENÇ DE MORUNYS (SOLSONb) 14 ABRIL 18 h El Monegal [ Òpera de Cambra de Sant Cugat. Cors i àries d'òpera. 21 ABRIL 18 h El Monegal ¡Maribcl Ortega, soprano. Ricardo Estrada, piano. SANTA COLOMA DE GRAMENET (BARCELONb) 13 ABRIL 21.45 h 20 ABRIL 21.45 h l Marta Rcdondo, traverso. Ester Buendía, violí. Mireia Ruiz, clavicèmbal. Biblioteca Central l Quartet Quijote. Mozart, Haydn, Xostakóvitx. Biblioteca Central TERRASSA (VALLb OCCIDENTAL) 22 ABRIL 18 h 26 ABRIL 21 h ¡ Martha Gra ham Ensemble. Dir. artística: Marnie Thomas. Centre Cultural ¡ Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra. Gerard Claret, concertino di¡ rector. Vivaldi, Brillen, Stravinsky. (Fundació Caixa Terrassa). Centre Cultural TORTOSA (BAIX EBRE)· FESTIVAL INTERNACIONAL DE MÚSICA SACRA 46 190 2 ABRIL 21.30 h Catedral ¡ Cor Exaudí de l' Havana. Membres de l'Orquestra Simfònica de Cuba. 3 ABRIL 21.30 h Esgt. Puríssima 4 ABRIL 21.30 h Catedral ¡ Le tendre amour (música jueva i cristiana basada en l'Antic Testament). ¡ Ca11tors de les Terres dc l'Ebre. Orquestra de Cambra del Baix Ebre. Mis- ¡ Misa cuba11a de josé María Vitier. ¡ sa en Do menor de Mozart. LA FUNDACIÓ CAIXA CATALUNYA EL CoR DE CAMBRA u DE LA MÚSICA CATALANA