Revista Musical Catalana. Núm. 275 Setembre 2007
Editorial: Comença una nova temporada / PANORAMA D'ofici, luthier d'instruments antics. RRMC / Grans noms a la XXIV temporada d'Ibercamera. Mercedes Conde Pons / Josep Colom i Emma Kirkby al cicle Euroconcert. RRMC / Noves perspectives per a una Orquestra Simfònica del vallès en expansió. Mercedes Conde Pons / Maria Joao Pires tanca temporada a Girona. Josep Jofré / En la mort de Jacques Chapuis. M. Àngels Nadal i Montserrat Badal / Dietari d'un crític es excedència. En Marco a la ciutat dels vapors. Antoni Batista / Mikrokosmos: 25è aniversari del Festival de Cantonigròs. Pere Artís / Del seu affm.: Sr. Ricard Lamote de Grignon. Jaume Comellas / Cobla: Música d'importació i exportació. Josep Pasqual / Tangents: Música i pau. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Abans que tot, la música. Xavier Chavarria / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Lluís Sintes. Albert Torrens / Crítiques: Jaume Comellas, Lluís Trullén, Mercedes Conde Pons, F. Taverna-Bech i Xavier Chavarria / El Cor Jove participa en l'aniversari del Coro Ametsa d'Irun / TEMA 20 anys de Catalunya Música. Un instrument útil a la música catalana / Set mil dies de ràdio. Ana María Dávila / Trencadís d'opinions entorn d'una celebració radiofònica. Mercedes Conde Pons / MUSICALIA Vesselina Kasarova. Una veu a prova de foc. Mònica Pagès i Santacana / El mes de setembre a l'abast. Zubin Mehta i la Filharmònica d'Israel inauguren Palau 100. Festival Mozart. Inauguració de la temporada de l'OBC. Olaf Bär i Wolfram Rieger a la Schubertíada Winterthur. Mercedes Conde Pons / Andrea Chénier, un bon títol per a inauguració de temporada. Jaume Comellas / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / LLIBRES / Scherzando. Cesc / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
R!VISTA MUSIC Fem GRANS els SOMNIS més petits ... Ferrovia! Agroman, empresa patrocinadora de la XVII temporada de concerLS del Palau de la Música Catalana. La col·laboració que des de fa anys mantenen Ferrovia! Agroman i el Palau, representa l'interès d'ambdues insti tucions pel desenvolupament i la promoció del món de la cu ltura mitjançant la música. CONSTRUIM SOMNIS www.ferrovial.com • RéVISTA MUSICAL 4a ÈPOCA EDITORI AL PANORA MA ANY XXIV 5 a ri NÚM. 275 Co m ença un a n ova ' ella tem pom da 6 --------------------------------------·················-··············.. 8 -······-------------···-------------------------------································································ D'oli el, l u Utier· d' instru m ents an tJcs per Jaume Comellas ········-····························----- --- Gm ns no m s a la XX I V tem pomda d' l bcrcamern per Mercrtles Contlt! Pons 9 Josep Co lom i Emma l{ irllby al cicl e Eur'Oco nccrt per/UiMC lO -······----------------------------------------------·······················································--------··· ll 'o,'es perspectives per a una Orqu~'Sinl imfònica d el Vallès en c.~l><'ln:.ió per,\/. C.P. CONSEU. EDITORIAl.: Fèlix Millet (president), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Bosquets, Josep Caminal, Salvador Cardús. Jordi Casas, Gregorí Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Gulnjoan, Carles Guinovart. Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull. Ramon Muntaner i Ramon Pla. CONSEU. D€ DIRECCIÓ: Pere Artfs (editor). Jaume Comellas (direcció), Lluís Millet (direcció musical) i Montserrat Urpí (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY ORIGINAL: Ferran Sendra. MAQUETACIÓ I Sa:RETAIIIA D€ M ari a ,I olio Pii'(!S Iu n en l cmpo r·ad n 11 Giro na per Josep Jq[ré 12 ····--- ----- - - --------------- - -~-·~······················································· 14 .................................................................................... L'OFICI DE LUTHIER D'INSTRUMENT S ANTICS 16 ~.-----·········-- -- - - ---- · ·······- --------- D el scu nmn.: Sr. Hi cnr·d La m ol c dc Gl'ign on perJaumt• Com ellas Cobla: \ l úsica d'intpo rtaci ó i expnrl ncló per Josep Pasqual !.7. );~~~~~~~~~~;~~~~~~·:.~ ~ -~---··----- ··· ·········-··· - ·-· · ·. · · · -· · ···· · · · ········ · · - PUBUCITATl 19 ----------------------·------------------------·························-···········--·-.····························-··· Ars u blllior: A bons que l ot, l a m úsica lJ per Xat•ier Clravmria 21 22 H o h an dit, h o h an csct·il ----------------------·------------------------------··································································· Col.'LABOREN EN AQUEST NúMERo: Pere Artís, Montserrat Bada!, Antoni Batista, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Josep Crivillé, Ana Maria Davila, Josep Jofré, Jordi Maluquer, M. Àngels Nadal, Mònica Pagès i Santacana, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Francesc Taverna·Bech. Albert Torrens i Lluís Trullén. · ························ Dietari d'un crític en excedència. En Mor-co a Iu ciu Ini d els vapor·s per Antoní Batista f5·---~~:~~:~~:,~;(~~;~~-è-~~~-i~-~-~~-~-ci~ïr.~~;;~:~~-d~-c:;;~;~-~-i;ò~··········-·················· RmAcaó; Teresa Martínez. Ges tac Indústria, 13. pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 Aie: molist@gestac.org ~ Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: Distribarna, S.A. DI'ÒSIT LEGAL: B·34.432/83 ISSN: 1887·2980 En la m o rt d e Jacqu es Ch apuis per,\/. ;'inge/s Nadal i \fontsen'tll IJadnl A propòsit de._ Ll uls Sin tes per Albel'/ Tornns Cri tiques per Mc1v>edrs Conde Pons, Xavier Cluwarria, Joume Came/las, Llu ls Trullt!n i Francesc Tavl'm a·Bech El Cor· JO\'e participa en l 'aniversari d el Coro Am elsa d' l n rn TEMA 29 30 ............................ --·· ................·- ........................................ 20 anys dc Catal u nyu Música. Un inslnam ent úti l n In rm'rsica calul ann ........................ .................................................................................................................... Set mil d i cs d e ràdi o per A na Maria Ddvi/a 32 MUSICA LIA _._ ......................···-·· .............................................................. --.... ..... .... -.... .. Trenca d fs d'opinions ento rn d' uno celebració ra d iofò nica per Mercrrles Condc Pons 35 ----·----------------···--------------·-----------------------------------------------------------·--------------······· Ves c l ina Knsarol'a. na veu a pro\'a dc foc per MóniCIJ Pagès i Smr/Ot'OJro 37 EI m es de setembre u l'obast. Zubin M ch ta í l a Fi lhorrntmíea d 'Israel lnaugur·cn Pal au 100. Festival Moznr·l. l naug unacló d e la tem pcwacln de l'O BC. OlnfBar i Wol l'ram Ri egcr n lo Scbubcr11odu W interthur per Merccdes Conde Pons 41 ........................................................................ ...................................................................................... 43 Anc/rea Ch énier, u n bo n lílol p er u inaugu radó d c temporada per J. Comellas M úsi cu encreuada. Sid okus.corn per &lumYl V. Patsi LLIBRES 44 SCHERZA NDO 45 CONCER TS 46 perCcsc Revista de I' ESMUC, pàgines centrals 3 339 ..• . , ~· / PALAU MÚSICA CATALANA 1908 l008 El Primer Palau Xli Temporada 2007 Dimecres. 26 de setembre de 2007,19.30 h • ······················································································ CARLOTA AMARGÓS, violí ISABEL VILLANUEVA. viola GEMMA CORRALES, flauta XOAN ELIAS CASTIÑEIRA. piano Orquoslrn Noclono.l C!Uslea d'Andona M..-.lo Conll, di'eclor Kabalevsky: Concert per a violí J.C. Bach: Concert per a viola en Do menor Martln: Balada per a flauta Mozart: Concert per a píano núm. 9, •Jeunehomme· Olmectes. 3 d'oclubte de 2007,19.30 h . ...................................................................................... MARIA ESCOBAR. soprano ANTONIO ORTIZ, piano L/eds de Mozart, Mahler, Hahn i Toldrà Chopin: Fantasia op. 48 Debussy: Estampes Prokófiev: Sonata núm. 7, op. 83 Dimecres, 10 d'octubre de 2007,19.30 h . ...................................................................................... MARIA FLOREA, violí FERNANDO ARIAS, violoncel JORGE BLASCO, piano Orquostm Slmfonlca dol Vnlll>o Alvoro Alblach, dlroctar Xostakóvitx: Concert per a violoncel núm. 1 Mendelssohn: Concert per a violí Liszt: Conc6rt per a piano núm. 1 Dijous. 22 de novembre oo 2007, 21 h ; ......................................................... . ............................ Oimeaes, 17 d'octubre de 2007,19.30 h • Nèsroi=ú3ï\voNA.PïF'.A:R'F{é·.---p¡;~-.. CARME GARRIGÓ, percussió J. S. Bach: Fantasia cromàtica f fuga en Re menor Berg: Sonata op. 1 I Charles: Seqüències Granados: Ouejas o La maja y el ruiseñor Granados: El fandango de Candi/ Música en Silenci - Música en So: Obres de Klobokar, de Mey, Xenakis i Rodeiro FESTA DE LA MUSICA Concert de cloenda d'El Primer Palau Uiutement de premis 1diplomes FRANCESCO T. SCHLIMÉ*, piano JONC Fllhatmonla I Manuel Yaldivfeso, <fln!Ctor Debussy: Prélvde (La porte du vln) Schlimé: Eclosíon- Hommage a Claude Debussy Haydn: Sonata en Do menor Ravel: Concert per a piano. en So/ major ·ouanyaclor primer pteml El Ptlme.- Pllau 2008 INFORMACIÓ I VENDA: Tel.: 902 442 882/ Fax: 932 957 208 Aie: taquilles@palaumuslca.org Venda d'entrades per lnternet: www.palaumusica.org PREU DE LES ENTRADES: 10 € Oroanltu I patrocina: EDITORIAL a cada dia més intensa i dilatada activitat musical ha convertit el mes de setembre en un període ben espès d'esdeveniments importants i no, com fins fa poc, en una mena d'obertura preparatòria del que ja entrat octubre es convertia en l'inici autèntic. D'antuvi tot fa pensar que aquest nou cicle anual no serà massa diferent del que acabem de consumir, com aquest no ho havia estat de l'anterior i així successivament fins almenys força altres. I probablement tampoc no ho serà gaire dels futurs propers. Tot apunta molt que la vida musical de la dita pat·cel·la clàssica, a casa nostra i també arreu, es mou de manera força rígida en uns paràmetres estructurals d'actuació molts institucionalitzats, molt fidels a uns motlles poc flexibles i, per tant, molt previsibles. Fa algun temps una personalitat tan autoritzada com Etnest Fleischmann, que va ser director executiu de la Filharmònica de Los Angeles durant més d'un quart de segle, va dir que l'orquestra simfònica havia mort i que la causa havia estat, citem literalment, que ({els concerts simfònics s'han convertit en una cosa insípida i predictible; els músics i les audiències pateixen una rutina repetitiva l una programaD ció d'acord a fórmules [... ] El que ens està matant és la consagració de l'hivern. Cada any arriba amb la mateixa dansa ritual, quan intentem fer canvis i variar els ingredients d>una escudella basada en un repertori orquestral estàndard i més aviat limitat al segle XIX ilo principi del xx ¿És) doncs) tan sorprenent que les nostres audiències envelleixin cada any i que els nostres músics estiguin cada vegada més avar. l·.ç,rustrats [ .. .)?" . . rlfs 1 Es tracta d'un diagnòstic que conté amb tota probabilitat tantes dosis d'excés com de lucidesa i que en tot cas convida a una reflexió en aquesta hora de principi d'un nou recorregut el qual, per altra part, conté al·licients destacables i en el qual, compte, hom tindrà oportunitat de viure quelcom tan al marge del corrent i habitual com el Centenari del Palau> la casa gran de la música gran a casa nostra, tot al llarg de la major part del segle xx. RMC 275 Comenca una nova vella temporada 5 341 PANORAMA D'ofici, lut hie r d'in stru men ts antics En u n racó de món molt amagat de la comarca de l'Anoia, en tm casalot d'arquitectura no gens rellevant, hom pot trobar motiu per a una conversa d'un interès excepcional. --per JAUME COMELLAS- nvoltats de paisatge mediterrani rural, una mica enclotat, asseguts al voltant d'una senzilla taula situada al bell mig d'un rústec terreny obert a tall de pati, amb un gos pacient a l'aguait, té lloc una autèntica lliçó magistral de lutheria professada per jaume Bosser, pràcticament l'únic luthier català especialitzat en instruments que pertanyen a l'àmbit de la dita música antiga. A tocar, un taller més aviat minúscul amb una mena dc rebost de matèría primera adossat ens mostrarà d'una manera molt explícita la millor imatge d' un món absolutament artesanal, al més allunyat possible dc referen ts industrials - tan sols unes senzilles maqu inetes auxiliars-, mentre el sol que entra generós pel finestra l ample i una estufa dc llenya, gairebé primitiva, confereixen el mínim confort possible en un dia de tardà hivern. '·La gròcia rau a treballar per encàrrec", etziva d'entrada jaume Bosser per situar bé el context. I continua: -Amb aquests instruments hi ha w1 compromís difícil entre la comoditat i el so. Segons la persona puc adaptar l'instrument. El món de la guitarra i del••iolí estò tan estandardit:at que quan algú em demana un ins/nunent antic, em preguen per favor si els puc fer un inslrwnenl d'acord amb la se11a morfologia, acostumats com estan que això no sigui possible amb la guitarra. La conversa recotTerà molts aspectes de l'ofici i també de la manera com aquest és reclamat actualment. Per exemple. sobre quin és ara l'instrument més demanat: -La tiorba és més instrument d'acompanyament que no solista; pol fer de baix continu al costat del clave o la •liola de gamba. Teus més oportunitats professionals que 110 amb la viola de mà o elllaiit barroc, que feneu wt repertori solista. Moltes vegades em demanen una tiorba de pressa perquè tenen un concert a•'ial. La tiorba té molla aparença, a /'esceuari. l'violta gent que s ïnteressa per la tiorba ve de la guitarra clàssica i ho veuen més senzill. -¿Ha canviat molt tot el que es refereix a aquests instruments a casa nostra? -Quan 11aig començar, el 1982, érem quatre gats els que teníem instruments d'aquests a Barcelona. A partir de la meitat dels noranta vaig començar a notar-hi un fort increment de gent interessada. Això vol dir que hi ha més demanda de concerts amb aquests tipus d'instruments. Ara ja hi ha corda polsada a diversos conservatoris. Quan 11t1ig començar a fer kits que porta- E ~e 275 6 342 - va a les botigues, em costava moll de vendre'ls. En canvi, des de mitjan anys noranta em persegueixen perquè els faci instruments. Treballo poc, per a les botigues. La meva producció és molt/en/a. Faig vuit inslrwnents cada any. Treballo sol. No tinc cap mnbició de crear empresa. Perdo molts encàrrecs per la poca producció que tinc. Però prejèreixo fer-ho així que agafar aprenen/s. jaume Bosser va arribar a la lutheria a través d'un camí fms a cert punt atípic, en un reconegut que poua en més de vint anys a cavall també de la interpretació. -Interpretació i lutheria van començar al mateix temps, a l'època de l'adolescència, quan tenia uns vint anys. Tocar em va fer aparcar la lutheria i després va ser a l'inrevés. vaig deixar de tocar i em vaig dedicar a fer instruments. M'ha sortit així, com hauria pogut ser a l'inrevés i esdevenir un músic tota la vida. El tipus de vida que ••olia dur m'ha portal aquí. Però reconec que e111guanyava millor la vida tocant. Era un músic polifacètic; feia flamenc, música tradicional. fusió. Feia de mercenari de la música. fie enregistrat dotze discos de característiques diferents; he tocat amb Lola Flores i amb En rique de Melchor. /-/e actuat a/ Japó i vaig formar part del GnJp Bassama de fusió ètnica; era 1111 grup que formàvem 1m anglès, un australià, w1 sudanès i jo. -Com vas fotmar-te? -A la meva època no hi havia escoles de lulheria. N'hi havia a França, Alemanya, Itàlia, Grwt Bretanya i poca cosa més. Vaig aprendre'n construint kits de manera autodidàctica. Més endavant vaig tenir oportunitat de fer petites col·faboracions amb Ricard Margarif i vaig aprendre guitarra flamenca amb Manuel García Mayoral. He fel cursos de construcció amb Car/os Gonzólez i tota la resta, que és moflfssim, amb Molta gent que s'interess a per la tiorba ve de la guitarra clàssica. llibres, sobretot en anglès i algun en italià i en ji·ancès. 1 també nord-americans. Hi ha molta bibliografia, contròriament al que pensaven molts fulhiers. Sempre que vénen joves a preguntar-me per aprendre l'ofici, els dic que primer aprenguin anglès, que els obrirà més les portes que una escola. -Elogia els seus mestres Margatit, García Mayoral i Gonzalez. -Margarit va estudiar a Cremona i abans ho havia fet a Granada amb un constructor de guitarres. També feia instruments de creació seva, fusió d'orientals i occidentals. Gonzalez és una persona moll oberta. Ha examinat instruments a museus i ha escrits articles i assaigs. Mayoral feia guitarres clàssiques i flamenques i també era una gran persona. Sempre que he pogut he visilal luthiers, tot robant-ne trucs. Anava a París i si sabia algú que feia guitarres... molestant els lutltiers. Ara m'adono del que molestava quan ho veig des de l'altra banda, que he d'aguantar els que em vénen a mi. Sort que aquí estic molt retirat i no en vénen gaires. -Ha parlat dels Estats Units. ¿És una bona font per aprendre? ·El que tenen és una mentalitat molt oberta a l'hora de compartir informació. Són gent molt inquieta. A Europa hi ha experts molt bons però potser no estan tan a11esats a compartir informació. Allà hi ha revistes especialitzades i fan congressos. Aquí és molt més difícil. Alltl hi !ta més intercanvi d'idees. són més generosos. T'expliquen coses que si les callessin els aniria més bé per a ells. Aquí en un llibre de lutlteria italià et diu que el pont de/violoncel és molt important per a la sonoritat i res més; vaguetats. Allà són més concrets, molt més pedagògics. És una mica allò que un mal músic t'ensenya com toca de bé ell i un bon mes/re l'ensenya a tocar bé. En aquest sentit, aquí tens molts genis i allà hi ha molta gent normal que l'ensenya a fer-ho bé. -¿Els museus també són font d'informació? .Sí; és imprescindible. I!e examina/ instruments a museus. En el cas dels violins no s"lw perdut/a tradició i queden instruments històrics circulant. Però de l'instrument que treballo jo, es va estroncar al final del segle XVIII. I a mitjan segle xx hi !ta hagut un ressorgiment i per això els instruments conservats als museus són referents indispensables. En ltaver-lti un ressorgiment de l'interès per la música antiga, els primers llaüts i guitarres que es van fer podien tenir l'aspecte dels antics, però per dins eren guitarres clòssiques i per tant el resultat sonor era una altra cosa. Els an- PANORAMA tics són molt més lleugers de construcció i les cordes tenen menys tensió i això dóna un so ric en ressonàncies harmòniques. A vegades w1 guitarrista toca amb un instrument d'aquests i l1i descobreix moltes coses. Són instruments molt espontanis, amb resposta immediata i més brillant que la guitarra clàssica, que és molt [osca. Tot i que, és clar, en perjudici de la potència sonora. La necessitat que els instruments es projectin en sales grans comença en el segle XIX. Amb aquests instruments no hi ha tanta potència però omplen més l'espai. Fa la sensació que està vibrant tol l'aire alieu costat. Si tu vols, és una sensació subjectil1a, però jo l'he sentida. Jaume Bosser explica que s'ha intentat recuperar no sols els instruments, sinó també Ics tècniques d'interpretació. -No és el mateix interpretar Renaixement que Barroc. Hi ha molts tractats de l'època que t'ensenyen la tècnica d'interpretació i ens interessa perquè passatges de repertori que en una guitarra clàssica sonen acrobàtics, en l'instrument per als quals van ser pensats són molt més còmodes, molt més idiomàtics. -En tot cas, ¿fer concerts amb aquests instruments en sales de mil o dos mil espectadors no deixa de ser incongruent, suposo? -Sí, aquest és w1 gran problema per la cosa de la projecció del so. No hi ha prou potència perquè els senti un espectador que és al galliner. Hi lla un tractat del segle XVTt, de Mary Bunvell, que diu que el públic ideal per a un llaüt Ira de ser entre cinc i deu persones. Cal recordar que els violins del segle XIX van ser modificats dràsticament per ampliar la seva projecció per poder equilibrar el seu so amb el poder de/vent i en auditoris grans. Les modificacions en els violins bàsicament consisteixen en w1 pont més alt, barra de greus més alta i mànec més inclinat. Tots aquests instruments estan pensats abans d'aquestes necessitats. -Això ens porta a parlar d'un altre matís polèmic, el de l'ampliació sonora amb mitjans tecnològics. -Això és problemàtic perquè resulta contradictori emprar instruments antics i barrejar-los amb tecnologia moderna. Però també atorgar més potència sonora als instruments és desvirtuar-ne el so original; aleshores resulta que si vols treballar acústicament llas de fer instruments trucats i, si no, no se senten gaire. -Aleshores, ¿és conscient que a vegades fa instruments trucats? -He d'intentar treure el màxim de so; és un requeriment prioritari i segons com molest. Hi lw una expressió molt bonica: "Les bicicletes no arriben a la Lluna." Bosser parla del Museu de la Música de Barcelona: -És molt interessant. És l'únic d'Espanya que té tants i11struments junts del tipus que construeixo. Els co11ec molt bé perquè he treballat per a ells. he fet [eina de consen,ació enw1 parell de llaüts i sóc una mena d'assessor en aquests temes, entre d'altres persones. lli ha llaüts i arxillaüts del X\11 i del XVII i una col·lecció de guitarres interessantíssima del final del XVII al xx. Instruments que són referència a l'hora de fer reco11struccions. -¿Restaurar ve a ser sinònim d'apren- -¿Ha aplicat als seus instruments el que ha après tot restaurant instruments antics? -És que no fer-ho seria fer el fantasma. De rotes maneres, lli lla molts elements que cal tenir en compte: les defonnacions que hagin pogut tenir per la tensió de les cordes, fins a quin punt les <.'Ondicions en què està són semblants a les originals... No es tracta tant de replicar un i11stnunent com de l'Cure tots els instruments d'w1 COIIStmctor. veure-hi les consta/I/S. A més, molts d'aquests instruments s.,wn consen,at més pel seu aspecte oratht. perquè potser no eren gaire bons dre, en aquest terreny? -Sí; de fet una gran part de la inj' {~~ :t. •r ser tocats. Hi ha el cas d'una viola ció que tenim els constructors ens les •c•v:! de mà que durant molts anys era l'únic iliS· trwnent que s'havia acceptat com autèll· porcionen els conservadors amb els seus tic -amb una certa polèmica- i que era estudis previs, que fan fotografies, plànols massa gran per interpretar repertori solisi prenen mesures abans de restaurar-los. ta. En alguns casos no hi lla hagut més reNo és el mateix tenir un llaüt a les mans mei que redimensionar-los per adequar-/os tres hores que tenir-lo durant els mesos que a les demandes. I aquest és un lema polèpugui durar una restauració. Cada vegada mic, perquè ens allunyem de la idea bàsique els tornes a veure hi descobreixes asca. re/omar a les fonts, i donem prioritat a pectes nous. De totes maneres, aquest és la pràctica actual per molt diferent que un tema polèmic. APui més que de ··ressigui de la que era l'antiga. jo faig el que taurar" es parla de "conservar'. Els i nsem demanen. però els adverteixo: ·-ru /10 truments amics són 1111s supen,ivents rars Pols així. i lw faré ai.\í, però els instruments i testimonis de la seva època. I com a tals que es consen•enno són així, sinó d'una s'han de considerar més com a documents altra manera. " històrics que com a ús. El sol fet de resAcabem parlant de les fustes. El discurs tau rar per deixar en condicions de ser tode Jaume Bosser entra en una munió de decat ja implica una destrucció d'una part de talls que mostren fins a quin punt aquest /a informació que porta aquell instnunent. ofici és realment una acumulació infinileS'hi han de posar reforços, rascar fusta, elisimal de petits detalls, tots de gran valor. I minar dades de qui el va construir: elimique ratifiquen la seva condició tan genuïnar dades que les generacions futures lana ment artesanal. Surten noms més o mentaran haver perdut. Com a exemple. menys exòtics -auró crespat o blada, piet diria que no es poden fer sen1ir el fulls la vet. palissandre...-, al costat d'altres més d'un incunable per embolicar un entrepà. habituals -freixe, noguera, cirerer, teix, pi. .. Totes aquestes co11sideracious s'apliquen -Combinem fustes d'importació, que són de manera diferent segons cada instrument. molt cares, amb fustes locals. El més deliHi ha instruments que sf que se'n pot fer cal és la tapa, que ha de ser de pi/avet (pí· un ús restringit sense posar-los en perill. cea). I/em de cercar fu stes molt resistents Però en e/ nostre cas, són instruments tau perquè treballem amb gruixos molt prims. delicats... , pensa que les tapes fan entre I Has de tenir molt sentit per veure quina i 1,5 mil·límetres i a vegades tenen corcs. fusta anirà més bé. Si hi fiques tensió, Ito trenques. /Iem de -¿Han de ser fustes molt seques? parlar, doncs, de consen1ació: no de res-És millor que s'assequin molts anys. tauració. La idea general és que commeuys Per a mi no és dijicil. perquè faig molt poes toquin, millor. ca producció. Ha de tenir un mínim de sis · El tan depurat sentit vocacional i raanys d'assecatge. Hi ha fusta que la tinc mor que sent per la seva professió, el fa lades de fa deu anys. Tradicionalment es diu mentar-se. que la fusta ha de ser molt seca i molt ve-Els instruments que estan als museus lla. Però hi ha moltes teories, sobre això. estan salvats. Però n'hi ha molts en mans Hi ha estudis dendrocronològics que asprivades o en museus que no tenen aquessenyalen la vellesa de la fusta pels anells ta sensibilitat, que mantenen aquests in sque tenen els troncs. Els anells anuals són tnanents en condicions no adequadc.'S i s'escom la crònica de/temps i així es pot arritan deteriorant. O particulars que posen bar a datar la fusta. Però s'han trobat aquests instruments al servei de restauramolts violins d·Amati que han vist que esdors sense escrúpols capaços dc destruir laven fets amb fustes amb w1 any de vida. infonnació històrica pel plaer gairebé mísI aleshores o bé s·equivocn la dendrocrofic de sentir el so d'wt instnmtent de fa tresnologia o feien algun tipus d'invent per ascents anys quan en realitat el seu so no secor la fusta. Però el que és cert és que si és el de fa tres-cents anys. És el que en dic treballes amb fu sta d'un a~1y se't deforma Frankensteins. estan apedaçats per tot i s'esquerda per tot arreu. Es totalment dearreu. Crec que és un caprici im perdonasaconsellable. En tol cas, no és el mateix ble. per a les guitarres que per als violins. -¿1 aquests Stradivarius que els seus pro-També relativitza la importància dels pietaris, en algun cas una fundació, povemissos... sen a mans de grans intèrprets, com és el -No és cert que tinguin tanta importàncas de Zimmermann? cia <.'Om s'lti dóna. S'ha fet molla llegenda, ·Això és una altra cosa. Aquests són inssobre això. Com també és molt relativa trument que han estat retocats i restaurats. la c:otit:ació dels Stradil'arius. S'han fet auNon 'hi ha cap d'autènticament original. dic:io11s a cegues i hi ha una confusió del Això no vol dir que no siguin tiiiS instrucinquanta per cent. ments magnífics. "RM- e 27 5 7 --343 PANORAMA Grans nom s a la XXN temporada d' Ib er ca m er a La XXIV temporada d'Ibercamer a presenta un programa poc innovador p erò fidel a un determinat grup d'artistes d'altíssim nivell, com poden ser els pianistes Alfred Bren del, Maria Joao Pires i Maur:izio Po1lini o els directors Valeri Gergiev, Lorin Maazel o Rafael Frühbeck de Burgos. per MERCEDES CONDE PONS e reva del cicle de concerts Promúsica -que enguany celebraria les seves noces d'or- , lbercamera s'apropa als vint-i-cinc anys d'existència amb un augment discret però progressi u d'abonats i públic en la seva temporada de cambra, en la seva sisena temporada. En aquesta ocasió, el cicle de cambra s'inicia el mes de desembre amb el concert de celebració del desè aniversari dc la creació del Quartet Casals, amb un programa Haydn, Bartók i Beethoven. El Pavel Haas Quartet, juntament amb el violoncel·lista Aleksand r Bouzlov, oferiran un concert en què alternaran protagonisme i s'uniran en la interpretació del Quintet per a dos violoncels en Do major D 956 de Schubert. Pa rticularment rellevant és la presència dels Zuke1man Chamber Players a la sala dc carn bra dc L'Auditori en la primera col·laboració d' lbercamera amb aquest espai. El Cor Madrigal oferirà un eclèctic programa -amb obres de Schubert, Schumann, Penderecki, Part i Brill'en-, mentre que el concert debut ani rà a càrrec del jove pianista francès David Fray. La darrera proposta de cambra ve de la mà de la fusió de la guitarra clàssica i el flamenc, gràcies als artistes Carles Trepat i Duquende, que combinaran obres del repertoli clàssic i flamenc amb alguna incursió a duo com és el cas d'una Granaína. En la XXIV tem porada d' lbercamera, crida l'atenció la presència de tres grans noms de l'art pianístic que tornen en format de recital a Barcelona, algun d'ells després de molt temps de no fer-ho en solitari. És el cas dels pianistes Alfred Brendel, Maurizio Pollini i Maria loiio Pires. En l'àmbit simfònic destaquen dues fonnacions orquestrals d'altíssima qualitat, com són la London H BMC 275 8 344 Symphony Orchestra amb el seu nou director titular, Valeri Gergiev, que interpretarà íntegrament un programa rus -Petruixka d'Stravinsky i Ja Simfonia Patètica de Txaikovski- i la Pittsburgh Symphony Orchestra -considerada actualment una de les "Big Five" juntament amb les de Nova York, Chicago, Cleveland i Los Angeles- , amb un programa eminentment romàntic. Juntament amb extractes d'Els mestres cantaires de Nuremberg i Trista ny i /solda de Wagner, interpretarà la Primera Simfonia de Brahms en un concert dirigit per Rafael Frühbeck de Burgos. Un altre concert íntegrament gennànic serà el de l'Orquestra Simfònica de Viena -sota la direcció del seu titular, Fabio Luisi- amb un interessant programa consistent en la Simfonia núm. 8, "Inacabada" de Franz Schubert i la Simfonia núm. 7 de Bruckner. Lorin Maazel torna a Barcelona al capdavant de la Symphonica Toscanini amb un con- Tornen a Barcelona Alfred Brendel, Maria Joao Pires i Maurizio Pollini. cert al cent per cent Beethoven en què destaca la presència al piano d'Aleksei Volodin, que interpretarà el Concert per a piano núm. 3 en Do menor. L'obertura Fidelio i la Simfonia núm. 6, "Pastoral" completen el cartell. Beethoven és protagonista també del concert de la Phil ha rmonia de Praga, dirigida per Kaspar Zehnder. Els components del Trio Guarneri seran els solistes en el Triple Concert per a violí, violoncel i piano en Do major de Beethoven, en un programa en què s'interpretarà també la Simfonia núm. 9, "la Gran " de Franz Schubert. La Sonata núm. 9, "Kreutzer• en La major del compositor natural de Bonn és l'eix vertebrador d'un concert de camb1·a protagonitzat per la violinista Viviane Hagner i el reconegut pianista Till Fellner. En la línia de promoure els joves artistes, destaca el concert de la Wiener Kammerorchester dirigida per la mu rciana Virgínia Martínez -de brillant trajectòria com a assistent de I'OBC- i la pianista Ingrid Fliter, amb un variat programa Barber, Wagner i Mendelssohn, completat pel Concert núm. 1 en Mi menor de Chopin. Per tancar la variada proposta de concerts de la XX IV temporada, Ibercamcra proposa enguany una Passió segons sant Mateu de }ohann Sebastian Bach pels volts de Setmana Santa, amb els Deutsche Kammervirtuosen - dirigits per Karl-Friedrich Beringer- i el Windsbacher Knabenchor, un dels cors infantils de més prestigi actualment. PANORAMA Josep Colom i Emma Kirkby al cicle ~uroconcert El recital que oferirà el dia 21 de novembre el piantsta barceloní Josep Colom i eJ retorn de la soprano anglesa Emm.a Kirkby amb el conjunl London Baroque constitueixen referències destacades de la programació de la nova temporada del cicle Euroconcert. per RRMC --------------- -- olom oferirà un programa Bach-Ravel-Beethoven i el London Baroque amb la Kirkby i el ba1íton Peter Harvey un concert titulat ''Nadal amb Bach" que inclou dues cantates del cicle nadalenc. Al cap ja de vint-i-tres edicions, aquesta proposta manté amb convicció els criteris que l'han personalitzat en el conjunt de l'oferta concertística barcelonina i que, entre altres virtuts, té la de normalitzar al llarg de la temporada un repertori -bàsicament preclàssicque les altres instàncies -parcel·la compacta de Festival de Música Antiga a part- deixen de banda. En aquest sentit, resulta il·lustratiu que només dos compositors - Ravel i Dvorak-, i amb una obra cadascun , llepin el segle xx, mentre que la immensa majoria dels que es troben són del XVIII endarrere, entre els quals Bach, Mozart, Haydn i un aplec de compositors barrocs i renaixentistes. El concert inaugural constitueix un esdeveniment d'un reiJeu particular amb l'estrena d'una pantomima de Mozart de títol inequívocament commedia dell'arte, Pantalone i Colombina, que a més comptarà amb un mínim dc dramatúrgia. Es tracta d'una obra inèdita que es presenta per primera vegada a la Península. L'autor la va estrenar al Carnaval de Viena el 1783 i ara ha estat reconstruïda pel musicòleg Johannes Holik. Altres novetats són les actuacions del Piccolo Concerto Wien amb obres de Mozart pare i fill , Johann Michael Haydn i Luigi Maria Gatti. També debuten en el cicle l'Ensemble Berlin (Boccherini, Mozart-Stamitz) i hi torna I'Ensemble Kapsberger amb el Corc Prima Pasttica i el llaütista Rolf Lislevand, en un programa de madrigals i danses en l'Europa del segle XVI I. També hi torna el Vienna Piano Trio (F. C JOSEP COLOM I EMMA KIRKBY J. Haydn, Beethoven, Txaikovski) i Virtuosos de Viena amb el clarinetista Ernst Ottensamer (Mozart. Mendelssohn, Brahms). Un altre retom és el del Scharoun Ensemble Berlín, en realitat Octet de la Filhatmònica de Berlín, que fa força temps no venia a Barcelona, en un programa obert per obres dc Haydn i Dvorak i acabat amb el conegut Octet de Schubert que tant ha marcat la n·ajectòria del grup. I com sempre, la presència d'I Musici, el conjunt que de manera ininterrompuda ha visitat el Palau. sempre amb una acollida de públic molt favorable i sempre amb el repertori en el ~e qual porten tants anys exccl·lint. Amb el títol de "Venècia i el seu entorn musical ", hom hi oferirà obres de Vivaldi, Locatclli, Marcello i Albinoni. Els abonats gaudiran, com també és habitual, d'un recital extra, del qual s'oferiran dues sessions, a cura del grup Pompei Mysterium, amb un atractiu programa de cants religiosos tradicionals dc la Itàlia meridional. Serà al monestir dc Pedralbes els dics 8 i 9 d'octubre. 275 Vuit concerts d'orgue a la catedral uroconcert també organitza el cicle de concerts d'orgue que té lloc a la catedral de Barcelona. En total seran vuit concerts que es desenrotllaran sempre en dimecres del 17 d'octubre aJ 14 dc maig, amb programes que cerquen una unitat temàtica com ho demostren Htols com "El gregorià, font d'insporació", "El gran duo sonor'' (en aquest cas orgue i trompeta). "Els grans romàntics". "Bach i els corals de Leipzig", etcètera. Seran servits per un quadre d'intèrprets entre els quals destaca una significativa presència d'organistes estrangers. Així mateix, Euroconcert promou un cicle de música catalana. tant pel que fa a autors com intèrprets. En tota l seran sis programes que es materialitzaran a Terrassa, Sant Cugat del Vallès. Esplugues de Llobregat, Vallbona dc les Monges, Cabrera de Mar i Subirats. ~n seran protagonistes el Grup Virdung, Duo Kassner-Qucr, la soprano Maria Angels Miró acompanyada per Maria Rosa Ribas, l'organista Neil Cowley i el trio format per Miquel Villalba (piano). Marc Oliu (violí) i Marta Polo (soprano). El programa va del Llibre vermell de Montserrat a Mercè Capdevila passant per A. Soler, Sor, Granados, Guinovart, joan Lamotc de Grignon, Homs, Montsalvatge, Mompou, Blancafort, Homs. Millet i un llarguíssim etcètera. E 9 345 PANORAMA Noves perspectives per a una Orquestra Simfònica del Vallès en expansió Després dels actes de celebració del vintè aniversari de la seva fundació, l'Orquestra Simfònica del Va1lès inicia la XII temporada de Concerts Simfònics al Palau amb grans perspectives d'expansió a nivell artístic, d'una banda amb la presència de noves cares del panorama internacional en l'àmbit de la direcció orquestral i solista, i de l'altra amb l'increment de la programació d'obres que no pertanyen al repertori habitual i conegut per M. C. P. mb aquesta voluntat es defíneix una temporada més sòlida i ambiciosa, amb vistes a consolidar una qualitat artística que tingui efectes d'una més gran divulgació internacional. El director titular de la formació vallesana, el català David Giménez Carreras. va posar de manifest en roda de premsa - després d ' un any de treba ll conjunt- ser plenament conscient de les capacitats de l'Orquestra i ratificà el seu compromís d'apujar el nivell de qualitat de l'Orquestra. Per aquest motiu s'han realitzat audicions a fi d'introduir alguns canvis en la plantilla orquestral. des de solistes en vent metall fins a un nou concertino. En aquesta compromesa línia de treball s'ha d'entendre la nombrosa presència de directors i artistes convidats en una temporada en què es re troben noms com els d 'Albert Arguclo. Uwe Mund - que continua essent principal director convidat-, josé Antonio Sainz Alfaro o Miquel Ortega. Els nous aires els posen destacats noms del panorama artístic, com són el director Víctor Pablo Pérez o els cantants de sòlida car-rera internacional Verónica Villanoel, Aquiles Machado, Nancy Fabiola Hcrrera, Stefano Palatchi, Francisca Beaumont, David Alegre! i josé Antoni o López. La nova generació d 'a rtistes sempre ha estat un punt de referència en la voluntat programadora de l'Orquestra Simfònica del Vallès. Per això no sobta veure-hi noms encara poc coneguts però de prometedora carrera com són els pianistes Mladen Colic - primer premi del Concurs Maria Canals 2007-. Francesca Tristano Schlimé -guanya- A ~e 275 10 346 VICENÇ PRATS dor del Premi El Primer Palau 2006-, Lluís Rod ríguez Salvà -primer premi del Concurs Internacional de Piano Ricard Viñes- i Mi-Yeon J, primer premi de I'Auckland Univers ity School o f Music 200 I. Completen la llista de nous noms els directors Pablo Gonzalez -guanyador del Concurs Internacional de Direcció de l'Orquestra de Cadaqués- i Alvaro Albiach, guanyador el 1999 del Concurs Internacional de Direcció d' Orquestra de Besançon. L'artista resident enguany és el flautista Vicenç Prats, primer flauta solista de l'Orquestra de París des del 199 1, fet que li ha permès col-laborar amb grans directors com Solti, Giulini, Boulez, Maazel , Conlon , Sawallisch, Barenboim, Brüggen, Ozawa o Salonen. Uactivitat de la Simfònica del Vallès s'ha incrementat en el darrer any. Aquesta temporada intervindrà en tres concerts, en què interpretarà el Concert per a flauta núm. 1 en Sol major de Mozart, el Concert per a flauta i orquestra de corda d' Arnold, la Fantasia brillant de Carmen per a flauta i orquestra de corda de Bizet i el Concert per a flauta i orquestra de Brotons. En una temporada que inclou onze programes diferents, amb deu concerts de tarda i sis matinals, cal destacar l'especial atenció a l'ampliació de repertori, tot combinant-ho amb obres ben conegudes del públic. En aquest sentit, s'ha de celebrar la programació d'obres com la Sirnfonia núm. 2, "the four temperaments" de Nielsen, la Simfonia núm. 2 de Weill, les Impressions camperoles de Serra i el Paisatge llevantí de Cervera, a més dels dos concerts per a flauta ja esmentats d' Amold i Brotons. En contrapartida, es podran sentir títols celebèrrims com el Concierto de Aranjuez de Rodrigo, Noches en los jardines de España de Falla, el Caprici espanyol de Rimski-Kórsakov, el Bolero de Ravel, Romeu i f u/ieta de 'J'xaikovski, el Requiem de Verdi o la Setena Simfonia de Beethoven. L'activitat de l'Orquestra Simfònica del Vallès s'ha incrementat positivament i qualitativament en l'últim any. Tot i que la presència del seu titular en la programació de Simfònics al Palau es redueix a només tres programes, s'ha de tenir en compte la seva activital externa al Palau amb l' Orquestra, que inclou no només els concerts a Sabadell, sinó també la inclusió per primer cop de I'OSV en la programació de Palau I 00 en el marc de l'any del Centenari, un enregish·amenl de repertori operístic o el compromís amb el Festival de Cap Roig en ser l'orquestra titular durant cinc anys. PANORAMA Maria Joao Pires va tancar temporada a Girona La temporada de l'Auditori Palau de Congressos de Girona acabà amb un concert de luxe, el que va oferir la pianista portuguesa Maria J oao Pires el divendres dia 8 de juny, i que va ser precedit per una presentació prèvia a càrrec del crític musical J orge de Persia. per JOSEP JOFRÉ aria )oao Pires és una artista molt singular, amb una personalitat especial que transcendeix l'aspecte musical. En les seves actuacions no es pot parlar de recitals pròpiament dits, sinó més aviat d'expeliències quasi místiques amb l'att. Té la seva pròpia essència, la que es desprèn de la seva menuda figura lleument il·luminada a l'escenari i que, amb una actitud serena i una senzillesa gestual, li permet capturar el misticisme amagat entre les notes per mostrar-nos-el amb la seva pròpia mirada, tal com es desprèn de les seves paraules. '"La idea d'un recital de piano sol se'm fa difícil d'assumir en un moment en el qual ~I meu treball s'ha dirigit en el sentit de lligar el misteri de les coses, de les formes, dels textos, de la melodia, de les histories... Estic interessada en el que uneix Beethoven a Schubert, no per la via de l'Escola de Viena, d'un estil o d'una època, sinó per l'essència mística que ambdós obtingueren en la seva trajectòria, l'un per mitjà de la revolta i l'altre a través de l'acceptació." Maria )oào Pires va oferir un programa molt variat i, en substitució de dues de les tres últimes sonates de Beethoven inicialment programades, va interpretar, en la primera part, les Tres danses argentines, op. 2 d'Alberto Ginastera, la Sonata K. 208 (Longo 238) en La major de Domen ico Scarlati i els Quatre impromptus D 935, op. 142 de Franz Schubert. Tot i que les interpretacions van ser pulcres i diàfanes en la seva expressió i dinàmica, no va ser fins als vienesos impromptus del 1827, i sobretot en la penúltima sonata dc Beethoven (la núm. 31, op. 1JO en La bemoll major), que la pianista portuguesa va mostrar tota la seva saviesa musical. Pires va proposar al públic acostar-se a la seva personal visió del món de Schubert i Beethoven, tol degustant amb una sensibilitat exquisida i un gran domini de l'articulació fom1al els sentiments del primer romanticisme alemany, fent música des de la soledat sonora de l'individu romàntic que. davant d'una vertiginosa globalitat , s'atura i transmet l'emoció d'allò sublim. M El dia 10 de juny també es tancava el cicle de concerts fam iliars amb una adaptació del conte Els músics de Bremen dels gennans Grimm. Els músics de Bremen és, tanmateix, un d'aquells contes que arrenquen amb l'inlpuls d'una gran expectativa: l'acompliment d'unes aspiracions, d'uns somnis. d'unes iHusions... Però, com és el cas de tants ideals, tot d'una s'esfumen o s'obliden, davant de les aclaparadores realitats que sorgeixen al pas. La música, la narració i Ics il-lustracions, com a components essencials, es van conjugar en aquesta posada en cscena a la recerca d'un espai expressiu comú, en què la naturalitat de les paraules, el suggeriment de la música i Ics delicades iHustracions es van fer presents en pro d'una nanativa dramàtica eloqüent i viva que comunicava perfectament amb el públic familiar. La versió musical del conte que es va poder escoltar en aquesta producció pròpia de l'Auditori gironí, i que estava interpretada per un grup de professors de l'Escola Municipal de Música de Girona, era la que el compositor i professor ameticà Bemard Rogers ( 1893- 1968) va escriure per a nan·ador i tretze instruments el1958. La música que el compositor novaior- quès va escriure per acompanyar aquest conte, de caràcter descriptiu, és fresca i sembla veure de les fonts conceptuals de les quals Serguei Prokófiev usa per al seu Pere i el llop ( 1936). En Els músics de Bremen, Rogers, igualment com Prokófiev en el seu conte musical per a nens, dóna un equivalència instrumental a cada personatge i la música té una clara funció d'a. companyarnent de les situacions dramàtiques. En la partitura, també s'hi senten influències tant de La consagració de la Primavera com de L'ocell de foc d'lgor Stravinsky. La interpretació, acuradament dirigida per Lluís Caballeria i amb una dca narració de Montse Gua ll a r~ va fer arribar la música al públic amb claredat i amb un so transparent que, juntament amb la projecció de les il·lustracions de Valentí Gubianas, van saber captivar els més menuts. Amb The Sacred Concert de Duke Ellington, s'obri el dia 30 de juny el VII I Festival de Músiques Religioses i del Món. Un festival que de la mà dels seus programadors, Víctor Gar-da dc Gomar i Da- vid lbañez (que també ho són de l'Auditori gi1·oní), sembla haver trobat. al costal de grans esdeverúments (com el concert inaugural, Cesruia Évora o Omar Pene) un camí ple petites joies (L'Assemblée des Honnestes Curieux, The Sixteen o la Venexiana). "Hi ha persones que parlen w1 idioma i hi ha persones que parlen diFersos idiomes. Cadascú resa en el seu propi idioma, i no hi ha idioma que Déu no entengui··, va escriure Duke Ellington en les notes del programa de la primera execució del seu Sacred Concert. ucsta immensurable i ambiciosa obra, de la qual s'han fet moltes versions, compagina el entit religiós amb una profunda i modemíssima visió de la música de jazz. Pedco Sam beat, corn a director del concert, va optar per adaptar-hi la seva pròpia versió a partir de la partitura arranjada per john J-loybye i Peter Pedersen i de les gravacions que va deixar el mateix Ellington, tot aconseguint uns resultats d'una gran força drru11àtica. Els músics de la big ba nd van demostrar posseir un molt bon nivell tècnic i expressiu, i tenint la majoria d'eUs el seu moment corn a solista. Destacaria especialment la intervenció del saxofonista bañton Francisco Blanco '"Latino", que ja des de la primera peça del concert, Praice God, va demostrar una flexibilitat interpretativa i un so molt ple i expressiu. i la del trompetista Michael P. Mossman, que en David danced before the Lord va mostrar una gran saviesa improvisadora i un lloable [tato. Lloables també van ser les intervencions dels vuit cors gironins que varen interverúr en el concett, pel gran treball fet i el bon resultat obtingut en una obra gens fàcil d'interpretar, si bé una direcció més precisa en els moments claus hauria donat més seguretat i precisió als cantaires. Cal destacar, en aquest sentit, la bona interpretació de les veus blanques del Cor Preludi. Els solistes, Elma Sambeat a la veu i Cesc Miralla amb el ball dc claqué, van posar amb les seves interpretacions la guinda a una aposta fe1ma per a les produccions pròpies a casa nostra i que mostren una vegada més que la bona cultura també es fa fora de les grans metròpolis. Ar ~e 275 11 347 PANORAMA Jacques Chapuis La peda gogi a mus ical ha perd ut un dels seus màx ims expo nent s Jacques Chapuis, pedagog, pianista i president de l'Associació Internacion al d'Educació Musical Wi llems, va morir a Lió el passat 9 de juny de 2007. ascut a Bienne (Suïssa) el 1926, va ser continu ador i difusor de l'obra pedagògica d'Edgar Willem s a molts països, amb una dedicació absoluta que va man tenir intensamen t fins als darrers dies de la seva vida. per M. ÀNGELS NADAL i MONTSERRAT BADAL Diploma pedagògic en educació musical Will ems RMC 275 JACQUES CHAPUIS FENT CLASSE EN LA TROBADA INTERNACIONAL WILLEMS, A SALAMANACA EL 2006 othom qui ha conegut els ideals dc l'Educació Musical Willems, a Catalunya, ho ha fet per mitjà de Jacques Chapuis. Ell encarnava amb fervor, fidelitat, claredat i profunditat aquests ideals. que despertaven ràpidament un sentiment d'identificació i una necessitat imperiosa de replantejar-se procediments, i passar ràpidament a l'acció. Home incansable i apassionat, capaç de parlar de qualsevol tema. amb vius exemples, els relacionava tant amb el fenomen musical com amb l'humà. Va ser feliç transitant ~egur i confiat per la vida, envoltat de tanta veritat i tanta bellesa, i, sobretot amb la profunda ne- T 12 348 A partir de l'any 1986 va començ ar la vinculació de Jacques Chapuis amb Barcelona. cessi tat de transmetre a tothom allò que més estimava, la Música. La seva vida la va dedicar a aquesta gran passió, l'educació musical. Ell ens va ensenyar a utilitzar el poder de la música per arribar molt més enllà d'un pur ensenyament o d'una tècnica instrumental, i aconseguir despertar, desenvolupar i harmon itzar totes les facultats i actituds humanes al servei de la música mateixa. El seu profund coneixement de l'obra de Willems, amb qui va tenir el privilegi de col·laborar durant trenta anys, i el poder fer rea litat la pràctica pedagògica, creant un Conservatori a Delémont (Suïssa), varen desembocar en la creació, l'any 1968, de l'Associació Internacional d'Educació Musical Willems, de la qual va ser fundador i president, amb l'objectiu principal de formar professors. Però no va ser fins al 1986 quan va començar la seva intensa activitat a Catalunya. Des d'aleshores, l'interès i les demandes de fer cursos varen anar augmentant, fins a arribar a l'organització regular a Barcelona de la formació de professors Willems, l'any 1994. O uants records, quantes vivències... Trobar-te un "Mestre" assegut al piano que espera l'arribada dels seus futurs deixebles tot tocant, i de quina manera, qualsevol fragment d'una òpera de Wagner, feia intuir que alguna cosa superior s'havia de produir durant la classe, i així era cada sessió... 1, com deixava de bocabadats petits i grans, amb el so de quatre campanetes ... I, quan el veiem al piano de cua, voltat de criatures i en tocar-los els "agregats" aconseguia que destriessin els sons un per un - no important quants n' hi haguessin- i els reproduïssin ben afinats... I no deixava que mai oblidéssim la plasticité o la jolie voix... 1 aquells re· PANORAMA JACQUES CH APUIS A SAINT GitNIS. EL PASSAT 22 D'ABRIL DE 2007 voler dedicar-se a millorar la formació musical dels infants, a qu i tant admirava i estimava. En una publicació seva en la revista "Música y Educación" titulada: El papel de la música en la vida del ni1io. escriu: ''El respecte. l'amor i els coneixements mai no seran suficients per ilispirar el comportament d'aquells que s'ocupen de l'educació dels infants. Sumar aquestes tres qualitats essencials als innegables poders de la música constitueix tol un projecte ideològic ··. ls que hem tingut la gran sort de compartir les seves xerrades, d'escoltar les seves senzilles però essencia ls hurmonitzacions d'una escala, d'una cançó o d'una improvisació, de redescobrir amb ell la vida dc la gran música dels compositors, o trobar la bellesa d'una senzilla cançó, sabem que hem quedat orfes d'un dels més grans pedagogs del segle E xx. toms de Lió cada vegada més carregats d'il·lusió per seguir la nostra pròpia tasca pedagògica experimentant tot el viscut, i ben plens de riquesa no tan sols musical. El titular en un diari de Sòria que publicà la seva darrera entrevista , deia: "Cal partir de la musicalitat de la persona, no de la tècnica. " Aquesta era una de les seves grans preocupacions, i sabia molt bé per què. Molts alumnes de piano havien passat pel seu mestratge. Ell que havia fet una carrera de pianista concertista, i era coneixedor d'un ampl i repertori, era també un improvisador impressionant, capaç de recrear, amb simplicitat i claredat, l'evolució del llenguatge musical al llarg de la històtia i els seus compositors. Recordarem sempre aquells recitals de tres hores amb comentaris de tant rigor. I també aquelles passejades, des del teclat, per la història de Ja música i la seva evolució harmònica, a partir. per exemple, del Cada dia al dematí... Un personatge especial, com n'hi ha pocs, amb una trajectòria i experiència extraordinàries i que "simplement" va El seu lliurament total, la seva exigència personal, la recerca contínua dc l'essència de l'home i de la música, no ens ha deixat indiferents i ens queda, com a herència. el compromís de transmetre aquests valors amb la seva mateixa humilitat, la humilitat que el feia gran. Exemple d'una veritable pedagogia activa. d'una pedagogia dc la vida, "Papà jacques", com alguns li deien, ha deixat les seves immenses petjades per tot arreu i esperem que no s'esborrin mai, i sempre hi hagi deixebles i deixebles de deixebles capaços de seguir-les. ~e 275 í-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------·------------------·---------------1 EVJSTA MUSIC AL CATA lANA j'~ ~ d PALAU DE LA M ÚSICA, 4 -6 . - 08003 BARcaONA ~ BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA ;j. Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà el Consorci del Palau de la Música Catalana, pel pagament de la meva s ubscripció a 'Revista Musical Catalana' j ENTITAT !. I I I I I OFICINA I I l I I DC I l l NÚM. COMPTE Titular compte:........................................................................................................................................... I I I I I I 1 I I 1 l DNI : .................................................... I I i ¡:. : : ~BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ i :: Signatura: jI Nom i cognoms del subscriptor: ...................................................................................................................................... j Adreça: .................................................................................................................................................................................................... : Població i Codi postal: .................................................................................................. ................ Telèfon: .................................... II Amb ¡ la quota anual de 25,24 €. Faré efectiu l'import mitjançant domiciliació bancàri a (o bé taló bancari adjunt a favor de 'Revista Musical Catalana'). Per a s ubscripcions a l'e stranger. consulteu el preu. Í L ES SEVES DADES SERAN INCORPORADES ALS FTTXERS DEL G RUP PALAU DE LA MúSICA (ORFEÓ CATALÀ, FuNDACIÓ 0RF6Ó CATALÀ-PALAU OS LA j M ÚSICA !CONSORCI DEL PALAU DE LA MúSICA CATALANA), AMB SE!U AL CARRER PALAU DE LA M úSICA 4 - 6, DE BARCELONA, CP00003, PER FER-NE ¡ I : I , ¡ ! , l i I GeNERAL, JEN AQUESTA ADREÇA POT EXERCIR TOTS ELS DREITS D'ACCÉS, RECTIFICACIÓ, CANCEL.·LAC!Ól OFOSICIÓ. i LA GESTIÓ_________________ _________________________________________________ ---·-·--·----·--·-·---·-------------·-------------¡ !_________ 13 --349 PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA a la ciutat dels vapors Joan Francesc Marco és un alt gestor de l'àmbit artísUc. La política cultural, la domina en el seu especn·e més a1npli i l'ha feta des de l'Ajuntamen t de l'Hospitalet, on va n éixer, tins al Ministeri de Cultura, passant per la Diputació de Barcelona. També h a gestionat la projecció exterior del Liceu i la direcció del Teatre acional. I RMC 275 14 350 per ANTONI BATISTA I vaig conèixer en la seva fructífera etapa de director dc l'Institu lo Nacional de las Arles Escénicas y la Música (INAEM). Era una nit dc Festival de Granada, del concert del qual no vull recordar-me, però sí de la recepció en un lloc paradisíac, tol i com sona de malament: Ca rmen do los Martires. La benèvola fresca de la Sierra Nevada, a principi d'estiu, acompanyava els fTegits que tan bé aconsegueixen Sud enllà. En Marco feia possible tot allò. cites musicals aquí i allà, però va fer molt més. Els polítics saben que està bé deixar idees, però que allò que realment importa és deixar "totxo'', obra tangible que perduri. El diner públic s'ha de fer rendir i s'ha de fer durar. El director dc I'INAEM Marco, que té una veritable passió musical, que estima la música. es va trobar una Espanya en desertització cultural en la qual fer música era sovint literalment impossible. No hi havia llocs. I s'hi va posar, i el seu llegat és avui la contribució a organitzar una xarxa d'auditoris moderns que. en existir, han possibilitat l'emergència de noves orquestres: i resulta que. a més a més. algunes d'aquestes o1·questres són molt millors que les que ja hi havia. No convé que diguem el nom. És molt el que es va aixecar amb les bastides d'en Marco, parlem d'una setantena de grans equipaments. però hi ha més coses. La gestió de Ics orquestres, companyies de dansa i teatre. La raciona li tzació del cinema per començar a treure el cap a la gran pantalla del món. La difusió no paternalista de la cultura. L'aportació a esdeve- E nirnents culturals d'importància, com el cinquantè aniversari de la mort de García Lorca, per exemple. Aconseguir el que ha aconseguit en Marco necessita de molts ingredients, dc personalitat complexa. La té, o[course. Una intcl·ligència operativa i pràctica, i el gas emocional necessari per impulsar-la i impel·lir-la sense parar ni sucumbir davant les múltiples dificu ltats que acostumen d'oposar al càrrec públic funcionaris, sindicalistes, periodistes i altres espècies protegides. I els enemics, d'etiologia envejosa la majoria. Afortunadament, en Marco és home que fa amics, i avui la seva agenda és una base de dades molt cobejada. Ell té telèfons, però té un altre factor important: se li posen al telèfon. Els amics de privilegi, en fi, l'han enriquit, i en l'imparable cercle no viciós de l'amistat, ell enriqueix els seus amics. Escoltar-lo evocar en Marsillach no té preu. Del terreny musical que ens ocupa, destaca el seu germà Antoni Ros Marbà, també de l'Hospitalet. Tantes i tantes converses sobre la matèria i l'energia de l'art del so... esprés d'un pas pel TNC, en el qua l no ha oblidat la seva estimada música -Raimon i Senat, ni més ni menys- tot i que allò és més aviat dramatúrgia, ha arribat a Sabadell com a comissionat de la Ciutat de la Música. Un gran espai que inclourà tot el procés artístic, des de l'ensenyament fins a l'espectacle, l'òpera i la simfonia, la cançó i la dansa. Aixecar un projecte tan ambiciós només ho podia fer en Marco. i es va posar a treballar des del primer minut. Ha buscat la complicitat dels experts i dels artistes i de moment Sabadell Ciutat de la Música ja pol gaudir d'un equip d'assessors de primera divisió europea, perquè Sabadell mira cap a l'Europa de Ics ciutats - i el civisme- que necessàriament substituirà l'obsolescència dels Estats i de les metròpolis. La ciutat dels vapors tornarà a fer rutllaT les màquines, però les màquines seran unes alh·es. joan Francesc Marco crearà un gran equipament, i li traurà rendiment artístic. Els resultats no trigaran a començar a veure's i a escoltar-se. D JOAN FRANCESC MARCO ~ 25è aniversari del Festival de Cantonigròs I passat estiu se celebrà la vint-i-cinquena edició del Festival de Música dc Canton igròs dedicat a Ja música i a la dansa populars d'arreu del món, adreçat a grups amateurs, fundat pel mestre. ja traspassat, Àngel Colomer i del Romero (director de l'Orfeó Laudate), a semblança d'un festival que es feia al País de Gal·les. L'èxit inicial fou tan gran que capgirà la intenció dels organitzadors de fer-lo quadriennal i sense solució de continuïtat s'ha vingut celebrant ininten'Ompudament. Entre altres singularitats, una de les més notables és que els participants s'allotgen a les cases de les famílies del poble i a les dels voltants; i així, com si fos un cw·set accelerat, adquireixen els rudiments principals de la cultura catalana. Vint-i-cinc anys són molts anys, i si el festival ha tingut i té un èxh tan gran és perquè ha esdevingut un dels més importants de l'especialitat i ha situat el nom del petit poble de Cantonjgròs a la comarca d'Osona com un referent mundial de prestigi en aquesta branca de Ja cultura popular. Centenars dc grups de tot el món lú han participat i molts d'ells en més d'w1a ocasió. I tot això es deu a l'esforç d'un equip abnegat i del seu president, Josep M. l3usquets, la tenacitat del qual, de pedra picada, superà els entrebancs inicials que li posaren els qui -pel seu càn·ec i funció en el món coral del moment- més li havien d'haver donat suport. També aquí escau la màxima de Lluís Millet, fundador de l'Orfeó Català: "Quan un està convençut E d'una cosa, té pit per a tot''. L'equip inicial en tingué més que de sobres. Per això aquest aruversati jubilar no és un punt final; és només una pausa en la ruta per continuar avançant i per mitjà d'ell difondre Catalunya arreu del món. Per la seva importància, el Festival de Cantonigròs ha estat distingit amb diversos gua rdons: la Creu de Sant Jordi el 1996, el Premi d'Honor Jaume I el 2000 i el Premi Nacional de Cultura Popular el 2003. Tots aquest guardons adveren la ll·anscendència d'aquest certamen que ha situat Catalunya en lloc capdavanter de la música i dansa populars universals. per PERE ARTÍS Joan Guinjoan, homenatjat al Schonberg Center de Viena I compositor Joan Guinjoan, el dia 30 de maig va ser objecte d'un homenatge que es va celebrar a I'Arnold Schonberg Centcr de Viena. Va ser en el curs del festival Wicn Modern que va instaurar Claudio Abbado quan era director general de Música de la capital austríaca a fi de promoure la música contemporània en aquella capital. Promogut pel di rector Arturo Tamayo, l'acte va consistir en una introducció a la figura del músic de Riudoms, seguit d' una breu conversa davant del públic amb l'esmentat Tamayo, per acabar amb un concert d'obra seva. Així, el grup Barcelona 2 16, dirigit per Nacho de Paz, va interpretar: BCN 216 ( 1995), Concert per a saxo ( 1989) amb l'actuació solista de Radoslaw Knop, i C IC 79 ( 1979). Es tracta d'un recorregut significatiu per l'obra cambrística de Joan Guinjoan, adaptat a les possibilitats del conjunt que les va interpretar. Aquest concert forma part dc la dedicació que l'esmentat festival ha prestat a la música espanyola, en el decurs de la qual també s'ha pogut escoltar obra de Luis de Pablo i de Siínchez Verdú; el de Guinjoan és l'únic que s'ha produït a I'Arnold Schonberg Center. una instància d'una notable transcendència en tant que autèntic santuari de l'obra del compositor vienès. E Ofèlia Sala, Josep Colom i el Trio Kandinsky interpreten obra catalana a Lió ~e 275 n el festival Les Musicades que se celebra a la ciutat francesa dc Lió, promogut per la pianista barcelonina Teresa Llacuna, enguany ocuparan un lloc important la música i els intèrprets catalans. En el curs d'aquest festival. que es desem·otllarà entre els dies 13 i 19 de setembre a la Salle Molière de l'esmentada ciutat, s'oferiran cinc concerts, els dos primers dels quals especialment OFÈLIA SALA tindran protagonisme català. En el primer, Ofèlia Sala acompanyada al piano per Emili Brugalla oferirà un cicle de cançons tradicionals catalanes. L'endemà la mateixa soprano valenciana intervindrà en un recital en el qual destaquen juntament amb obres per a piano de Mompou, un lied de Joaquim Serra -Madrigal per a veu i trio-. i també cançons de Toldrà i Granados acompanyades per Emili Brugalla, tot acabant amb la versió del Passim Trio de joan Guinjoan a cura del Tlio Kandinsky, del qual forma part el mateix Brugalla. Alhora, josep Colom interpretarà, en el quart concert, el Trio amb piano de Robert Gerhard i el Quintet per a piano i cordes de Fauré, comptant així mateix amb la col·laboració del Trio Kand insky. E Rosa Cullell, presidenta d'Opera XXI a directora general del Liceu, Rosa Cullell, va ser elegida, per unanimitat, presidenta de l'associació Opera XXI en l'assemblea general d'aquesta entitat del passat 23 dc maig al Teatro Villamarta de Jerez. Rosa Cullell exercirà la presidència d'Opera XXI els dos propers anys, després d'haver conclòs el mandat de Miguel Muñiz, director general del Teatro Real. Opera X.Xl és l'associació espanyola que agrupa els teatres, les temporades i els festivals d'òpera d'Espanya, i el formen 30 entitats. Es va const ituir l'any 2005 amb la final itat de potenciar l'activitat operística i accentuar la cooperació tant d'àmbit nacional com internacional, entre els principals teatres europeus. L 15 351 DEL SEU AFFM. COBLA Sr. R. Lamote de Grignon, en l'avinentesa significativa d'una estrena seva Distingit senyor: I®C 275 No vaig tenir el goig, i prou que em dol, de conèixer-lo personalment. però sé força de vostè, sobretot perquè sí que vaig tenir oportunitat de viure un parell d'hores impagables amb qui va ser la seva muller ideal, Ja senyora -molt senyora, per cert- Montserrat Coll. Ara escric pocs dies abans que l'O BC dirigida per -qui si no en aquest tipus de tasca- Salvador Brotons estreni la seva obra El Càntic dels Càntics; aquella que vostè li va insistir amb un tel de veu, gairebé com a darrers mots -"Montserrat, El Càntic..... ". I d'això, com aquell qui res, ja fa quaranta-cinc anys. Per aquest motiu ara em trobo enmig d'una doble sensació: per una part, la de goig pel fet que per fi s'hagi acomplert el seu desig tan sentit i, per l'altra, una mica tot el contrari. Oimés quan l'esdeveniment es produeix en el context no precisament de prime time, sinó mig amagat en sessió única, al final de temporada, en ple, canicular i absentista juliol. després d'un mes de buit de programació, en un programa gueto dedicat a compositors catalans i amb un mar d'en·ors de tota mena en els documents informatius: des d'escapçar un segon cognom a confondre copia per cobla. Déu n'hi do. Per això, honestament, no puc focalitzar els neulers del retard en els actuals responsables, quan en els esmentats 45 anys n'han passat molts altres i més aviat em pe1·toca felicitar-los, perquè ells, amb totes les limitacions que es vulgui, a la fi són els que han fet possible que s'hagi acomplert el fet fel iç. Les coses com són. I ara, est imat amic, espero que des de la grandesa moral i èt ica que tant va presidir la seva existència, i que tan cara li va costar també, em permeti utiJitzar aquesta circumstància, tan seva, per extrapolar una altre vessant de la, de fel, mateixa realitat, que és el context de manca d'estima i de sensibilitat per tol el més genuïnament nostre en què està immergit el país. I sense haver de canviar gaire el paisatge exposo com a exemple proper el fet que una ambaixada simfònica a Roma de la mateixa OBC -no ho oblidem. Orquestra de Barcelona i Nacional de Catalunya- , en règim d'intercanvi amb la de Santa Cecília de Roma, tot el més proper a la música catalana que va programar fou un cicle de cançons de Montsalvatge, en castellà, una obra de Falla i com a propina l'intermedi d'una sarsuela d'un compositor sevillà. Què li sembla? Només em resta dir-li dues coses: p!imer, que no és la primera vegada que s'esdevé això, i segon, que l'orquestra italiana que compensà el viatge de la nostra formació va programar dos compositors, naturalment italians, i una breu obertura d'un compositor francès, tanmateix de temàtica i títol italians. Ja pot suposar que aquesta recordança més d'un la situarà en el pla dc l'esgarip partidista, de l'estretor d'horitzons, del sectarisme esquif it i ultrancer, del reduccionisme nacionalista miserable i tot el que vulgui; probablement seran els mateixos que tToben normal el programa que l'esmentada orquestra italiana va oferir a L'Auditori. I, miri, en això coincideixo plenament amb ells: el problema, és clru~ és el que ens costa a nosaltres ser no1mals amb les nostres coses. Música d'importació i exportació a Principa l d'Amsterdam no és la primera formació internacional de la història de la cobla. A Amèrica n'han aparegut diverses, totes amb el denominador comú d'estar formades per emigrants catalans. És factible que uns criteris fundacionals més patriòtics que no pas artístics els hagin condemnat abans d'hora i els hagin dificu ltat la consolidació. Sigui per això o per qualsevol altre motiu, el cas és que l'origen de La Principal d'Amsterdam és tota una altra cosa, marcat per l' interès pel fet musical i seguint en tot moment paràmetres de professionalitat absoluta. En la importació musical, la passió, l'amor a primera vista, és una constant, i el cas de la cobla holandesa n'és un exemple més. Al Principat, bé sigui per devoció o per denostació, la cobla genera opinió, i és potser per això que els èxits de La Principal d'Amsterdam ens frapen. Ens és normal que a Catalunya es consolidin grups de qualsevol ritme i estil musical del món (des del jazz New Orleans i les batucades al flamenc, el tango i els ritmes caribenys), però ens sobta que la cobla hagi pogut captivar prou una colla de músics centreeuropeus com perquè arribi a constituir-se una formació més enllà de la nostra geografia. Un petit deliri digne d'un estudi seriós, que probablement està provocat per la incomprensió dels qui la rebutgen sense voler-la entendre, cosa que, de retruc, genera complexos a qu i els apassiona. La llunyania respecte del seu epicentre geogràfic natural atorga a la formació holandesa la llibertat necessària per rellegir la literatura clàssica per a cobla despullada de tots els vicis que s'han pogut generar al llarg dels anys al Principat. Aquest és el tret principal de la seva personalitat musical, però en la seva carrera la revisió dels clàssics ha estat només una parcel·la que ha compensat amb la creació de petites joies com el disc Solo o les instrumentacions per a cobla del Llibre vermell de Montserrat i de l'òpera Les indes galanies de Rameu. Tot plegat, amb aportacions de primeres batutes del Principat (entre les quals Joan Josep Blay, )ordi León i Jordi Molina) i la implicació de primeres plomes de la música contemporània neerlandesa, com les d'Oliver Boekhoom, David Dramm, Chiel Meijering, Huba de Graaff, Roderik de Man, Michiel Braam, Astrid Kruisselbirink i Gerard Kleijn. ja fa vint anys que La Principal d'Amsterdam és una realitat fefaent, i ho celebra amb w1a cartera plena de projectes i una festa que tindrà lloc el dia 9 d'aquest mes al Muziekgebouw aan 'tIJ d'Amsterdam. Hi estrenarà l'espectacle Sardinia, Heart of Danceness dirigit per Bas Wiegers, una nova proposta que es mou entre els suggeriments contemporanis de Solo i la recerca històrica dc Les lndes i que és d'esperar que, a diferència de les altres propostes, sigui possible escoltar a Catalunya. L Del seu affm. 16 352 Jaume Comellas per JOSEP PASQUAL NOTI e I ARI Nou orgue Blancafort a la Cocatedral de Santa Maria de Castelló E l nou orgue ideat pel taller d'orgueners Blancafort OM -liderats per l'Albert Blancafort- concebut per a la Cocatedral de Santa Maria de Castelló, va quedar inaugurat amb el concert del jove organista Juan de la Rubia, fill de Vall d'Uixó. El concert, pensat per mostrar la pluralitat de capacitats interpretatives i expressives del nou orgue, va comptar amb obres del gran repertori, des d'una Batalla anònima, passant per Grigny, el Preludi i fuga en Mi major de Bach, un Andante de Mozart, la Coral núm. 1 de César Franck, l'espectacular Dansa macabra -en transcripció de Lemare- de Saint-Saens, per acabar amb una improvisació sobre un tema popular del mateix Juan de la Rubia. L'orgue de la Cocatedral de Santa Maria de Castelló està situat al costat esquerre de la basílica -emmarcat en el forat d'una capella- i reprodueix en la seva façana els traços generals de l'escut de Castelló amb unes línies sòbries, adequades a les característiques estilístiques de la basílica. Blancafort OM ha ideat un orgue de 44 registres -amb 2. 716 tubs- distribuïts en quatre cossos diferenciats -més la batalla- regits per tres teclats i el pedaler. Aprofitant les noves possibilitats que ofereix la tecnologia actual, l'orgue porta associat un sistema informàtic que permet memoritzar una correlació de registres diferents que faciliten en gran mesura la interpretació a l'organista. M. C. P. Estrena d'Héctor Parra a l'IRCAM E l compositor català Héctor Parra va estrenar la seva composició Tenlatives de réalité en el festival àgora "Utopia exòtica·· organitzada per l' I RCAM al Centre Georges Pompidou de París. L'estrena es va celebrar el passat dia 14 de juny. Escrita per a violoncel i música electrònica controlada per la captació de gest, va ser interpretada pel violoncel·lista Pierre Strauch. Tentatives de réalité forma part d 'un dels projectes actuals més importants de l' IRCAM, que cerca un canvi de paradigma en la interacció entre l'intèrpret i l'electrònica en viu, en el sentit d'establir una relació més orgànica, rica i estimulant per al músic. Dos dies abans Le Jeune Ballet del CNSMD (Conservatori Nacional Superior de Música i Dansa) de Lió va escenificar a l'Espace de Projeclion del mateix IRCAM el ballet L'au be assaillie del mateix Héctor Parra, també per a vio- 0 !once! i electrònica. l passat 10 de juny es presentà a L'Auditori de Barcelona la missa African Sanctus del compositor i viatger anglès David Fanshawe, obra produïda pel Secretariat de Corals joves de Catalunya amb motiu de la celebració del seu quarantè aniversari. African Sanctus és una obra d'una bora de durada aproximada, per a cor, conjunt instrumental i veu solista, d'una gran força expressiva que barreja polifonia contemporània occidental, pop, rock i cants autèntics africans (dc la riba del Nil, des d'Uganda i Kenya fins a Egipte passant pel Sudan; un prec perquè plogui, el cant d'una cerimònia de casament o un cant de lloança al Sol), al llarg de tretze passatges, tot atorgant-hi un caràcter ecumènic particular. També podem destacar el seu caràcter multidisciplinari, atès que l'espectacle compta amb suport audiovisual: una pantalla gegant amb fotografies de persones de diverses tribus africanes i els cants al·ludits, com també sons de la natura, tot enregistrat pel mateix compositor en els seus viatges. Hi van intervenir J 80 cantaires del Cor Albada de l'agrupació Cor Madrigal (Barcelona), Cor Art-9 (Granollers), coral La Fuga dels Lluïsos de Gràcia (Barcelona), Cor jove de l' Orfeó Català (Barcelona), Coral Xalest (Igua lada) i Coral Xàntica (Girona). La soprano va ser Raquel Lucena, amb cinc intervencions en el decurs de l'obra, i els músics: Josep Bufom (piano), Sergi Sala (baix), josep Traver (guitana), Santi Molas, Joan TotTas i David Cadafalch (percussió), amb la col·laboració especial en la percussió ètnica de Bamba Lamine i Djilandiang, del Senegal. La direcció va ser a càrrec del suec Fred Sjoberg. L'audició comptà amb la presència del compositor David Fanshawe. el qual va agrair, molt emocionat, la presentació a Barcelona d'African Sanctus. RRMC E iiJ;t:C•I¡f;t.1.r;l TANGENTS Música i pau A Torre Cellers, a Parets, on entre altres coses celebraven amb un concert les noves instal·lacions per fer-h i activitats culturals o socia ls, se'n s va repartir el 30 de juny un programa molt ben dissenyat en què es reproduïa una frase de Molière de la seva obra El burgès gen tilhome: "Si tots els homes aprenguessin música, ¿no seria pas un mitjà de posar-se tots d'acord i de poder contemplar en aquest món la pau universal?" La pregunta em va percudir especialment perquè l'Àlvar Roda, de la Universitat de la Pau de la qual se celebra a Sant Cugat la XX.ll edició, m'havia demanat una reflexió sobre música i pau. Penso, ai las!, que és cert que mentre un músic toca o un orfeonista canta, en aquell moment no fa Ja guerra. Sabem, però, de cants i músiques marcials, de celebracions de victòties que posen interrogants a la missió pacificadora de la música. Concertar-se en un duo, tercet o quartet, en canvi, pot afavotir la tendència dels músics a anar d'acord. Per altra banda, no veig clar que en una orquestra simfònica sota la batuta d'un di"'rector puguin cultivar gaire Ja seva visió pérsonal. Més aviat s'han d'integrar i o beir puntualment les indicacions. Com 1lfla lt>rmació militar, tot i que el resuJt, per a l'oient, pugui ser sublim. Una altra cosa són les músiques fetes per exaltar la germanor i reconciliar: la Novena de Beethoven, el War rèquiem de Britten, les cançons de bressol... l també les iniciatives que es poden prendre per mitjà de la música en favor de la pau: l'himne de les Nacions Unides de Pau Casals; la seva actitud de no voler actuar en concerts retribuïts mentre al món hi haguessin totalitarismes; l'Orquestra Divan de Barenboím que ap1ega palestins, israelians i andalusos (aquests darrers perquè l'activitat preparatòria i el finançament principal són a Andalusia) per fomentar l'entesa, igual que entre nosaltres pot fer-ho l' Orquestra Àrab de Barcelona. Ser melòman no garantebc, però, una bona conducta social. Hitler i Stalin ho eren ... per JORDI MALUQUER 17 353 CONVOCATÒRIES 111 CURS DE FORMACIÓ DEL MÈTODE COS- ART. Curs de postgrau reconegut per la Universitat Ramon Llull i organüzat per l'Institut Llongueres. Començament de curs, aquest setem bre de 2007. Consta de dos cicles, el primer: comú a totes les especialitats, el segon: fotmació del Mètode Cos-Art en les especialitats de música, dansa, teatre i vida quotidiana. Per a més informació: <www.asociacioncos-art.org>. POSTGRAU EN EDUCACIÓ MUSICAL. Dirigit a estudiants i docents, és organitzat pel Conservatori de Música Isaac Albéniz de G irona i la Facultat d'Educació i Psicologia de la Universitat de G irona. El curs comença el novembre de 2007. Pe1· a més informació: Conservatori de Música de Girona. Comunicació. Dr. Gaspar Casal, 5. 1700 l Girona. Tel.: 972 20 OI 29 I 649 29 98 02. A/e: comunicacio@cmg.cat. <www.cmg.cat>. 28è CONC UR S DE JOVES COMPOSITORS 2007. PREMI INTERNACIONAL FREDERIC MOM POU. Convocat per JJMM de Barcelona, hi poden participar tots els compositors amb edat no superior als 35 anys el dia 31 de desembre de 2007, amb obres inèdites, mai interpretades, publicades ni difoses. Enguany les obres han de ser per a piano, d'estil, escriptura i estructura lliures, entre 12 i 20 m inuts de durada, amb alguna referència sonora, tímbrica o formal a l'obra pianística de Frederic Mom pou. El premi és de 5.000 eu ros, edició i comerciali tzació de l'obra guanyadora i la seva estrena. La data límit d'admissió de partitures és l'I d 'octubre de 2007. Més informació: Joventuts Musicals de Barcelona. Pau Claris, 139, 4t Ja. 08009 Barcelona. Tel.: 93 215 36 57. A/e: jmb@jmbarcclona.com. RMC 275 IV CERTAMEN INTERNACIONAL DE GUITARRA DE BARCELONA MIQUEL LLOBET. Del4 a l' li de novembre a l'auditori del Conservatori Municipal de Música de Barcelona. Hi poden prendre part tots els guitarristes fin s a 35 anys el dia 5 de novembre de 2007. Hi haurà tres proves: classificació, semifinal i final; i s'hi atorgaran tres premis: 5.000, 3.000 i 1.500 euros, més quatre premis especials. La data límit d'inscripció és el dia 19 d'octubre de 2007. Pe•· a més informació i obres que cal inte rpretar: <www.cigbcn.com>. XXVII CONCURS DE JOVES PIANISTES CIUTAT D'ALBACETE. Convocat per ]JMM d 'Albacete, hi poden concursar els pianistes de nacionalitat espanyola que no hagin fet els 30 anys d'edat el dia 28 de novembre de 2007. Tindrà lloc entre els dies 27 i 30 de novembre i constarà d 'una prova eliminatòria i una final. S'hi atorgaran tres premis: 5.000, 1.800 i 600 euros, més una sètie de premis especials. El primer premi també inclou una gira de concerts i un enregistrament. La data límit d'inscripció és el dia 20 d'octubre de 2007. Per a més informació: Secretaría de JJMM de Albacete. Pl. Gabriel Lodares, 4. 02002 Albacete. Tel.: 967 50 Ol 91 I 967 59 04 04. Fax: 967 59 04 Ol. S'ha celebrat el13è Festival de Sant Fruitós de Bages Un any més el Mas Sant Iscle ha estat l'escenari d'una nova edició, la h·etzena, d'aquest festival internacional, celebrat entre els dies 5 i 26 de juliol. Enguany, en els quatre concerts que han configurat el festival, hi han intervingut els flautistes Claudi Arimany i Josep F. Palou i el pianista Alan Branch; els pianistes Pierre Réach i Vladislav Bronevetzki; la mezzosoprano Mireia Pintó amb Vladislav Bronevtezki al piano i l'actor Jordi Boixaderas, en una proposta de poesia en música; i la soprano Isabel Rey amb Alejandro Zabala al piano. Primer cicle de música clàssica a Hostalric Quatre concerts van configurar el primer cicle de música clàssica Nits Musicals Castell d'Hostalric, organitzat per l'Ajuntament de la població i celebrat entre els dies 12 i 15 de juliol. Hi van intervenir Mireia Fornells i joan Miquel Hernandez (duo de piano a quatre mans), Anastadia Seifetdi11ova (piano), Anabel Montesinos (guitarra clàssica) i Bruno Forst (concert didàctic sobre el clavicèmbal). Estrenes de Gonzalez de la Rubia El passat 18 de juny s'estrenà l'obra Staeliana de Domènec Gonzalez de la Rubia, obra encàrrec de la Fundació Caixa Catalaunya amb motiu de l'exposició dedicada al pintor Stael a La Pedrera. L'obra és per a orquestra de cambra (15 instrumentistes i director) i va ser interpretada per l'Ensemble Nexus, f01mació de nova creació. D'altra banda, el compositor (que és el president de l'Associació Catalana de Compositors) va presentar I'Ensemble de I'ACC, que li va estrenar cinc obres. Estrena mundial de la 'Simfonia núm. 2, «Andorrana»' L'Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra (ONCA) estrenà mundialment el passat 12 de maig, a l'Auditori Nacional d'Andorra, la Simfonia ncím. 2, ''Andorrana" del compositor italià Sergia Rendine, am b motiu del 15è aniversari de l'Orquestra. L'obra, que I'ONCA interpretà en format d'orquesh·a clàssica, està basada en melodies tradicionals del Plincipat d'Andorra. 15è PREMI INTERNACIONAL DE COMPOSICIÓ MUSICAL CIUTAT DE TARRAGONA. Obert a tots els compositors, amb obres inèdites (mai premiades ni estrenades en públic), de composició simfònica amb solistes (màxi m 3) o sense, i amb mitjans electroacústics o sense, d'un màxim de 20 minuts (durada aconsellada). S'hi atorgarà un premi de 12.000 e uros. La data límit de presentació d'obres és el dia 15 de novembre de 2007. Per a més infonnació i resta de bases: a/e: preuúcomposicio@tarragona.cat i <WWW.tarragona-music-compteti tion.org>. 18 354 XVI CONCURS INTERNACIONAL DE PIANO DE SANTANDER. Amb fases de preselecció a Moscou, Nova York, París i Madrid per l'abril de 2008, tindrà lloc els mesos de juliol i agost de 2008. Hi poden prendre part tots els pianistes nascuts a partir del dia 1 de gener de 1979. S'hi ato rgaran diversos premis econòmics -entre els quals el primer és de 30.000 eUJ·os- i fer djversos concerts a Espanya i en altres països. La data límit d'inscripció és el dia 31 de desembre de 2007. Per a més informació i condicions de participació: <WW'.v.concursodepianodesantander.com>. Estrena de 'Pessigolles' El passat mes de juny i com a clausura de curs, tingué lloc a l'Escola Serralavella d'Ullestrell l'estrena de la cantata Pessigolles, amb música de Ricard Gimeno sobre un text de jesús Nieto. Fou interpretada pels alumnes de l'escola de Primària esmentada. Corrigenda La crítica "A l'àmbit de la delicadesa historicista", de la pàgina 31 de la secció Panorama-Crítica, de la RMC núm. 273-274 (juliol-agost 2007) i, signada per Lluís Trullén, correspon al cicle Euroconcert i no al cicle Palau I00, al qual erròniament es refereix. UOBC viatjà a Roma L ' ' Orquestra Simfònica de Barcelona i acional de Catalunya, diligida pel seu principal director convidat, Ernest Martínez lzquierdo, i amb la mezzosoprano Marina Rochíguez-Cusí i el violoncel·lista Mischa Maisky, actua•·en els dies 4, 5 i 6 de juny a I'Auditorium del Parco delia Musica de Roma, interpretant el programa número 32 de la temporada 2006-07, tot i que ~ . . amb alguna variació en les obres. Així, van interpretar el Concert per a violoncel i ory '\ questra de Dvorak, Estancia. Danses del ballet de Ginastera, Cinco canciones negras de Montsalvatge ¡ El ERNEST MARTINEZ sombrero de tres picos. Suite núm. 2 de Falla. Aquestes actuacions són frui t de l'intercanvi acordat am b l'Orquestra Santa Cecília de Roma, que va actua r a Barcelona en el programa núm. 33 de la temporada 2006-07 de l'OSC, amb obres de Berlioz, Paganini i Respighi. '• ~-. ~·!f ~-- J Desert el primer premi del Concurs de Composició Vocal Amics del Liceu L ' obra titulada Cua tro canciones, del compositor Damian Luna, ha aconseguit el segon premi de l'edició d'enguany del Concurs de Composició Vocal Amics del Liceu, convocat per aquesta entitat, després que hom decidís declarar desert el primer premi. El certamen, amb el suport de la Fundació josep Serra-Grup Catalana Occident, ha comptat amb la participació d'una vintena dc compositors procedents d'a rreu d'Espanya. El jurat del concurs l' integraven Joan Guinjoan, en qualitat de president, Benet Casablancas. josep Vila, Urna Ysamat i Albert Garriga, en qualitat de secretari, que ho és també dc l'Associació Amics del Liceu. El tercer premi ha estat per a l'obra Dolç àngel de la mort de Carles Prat, mentre que fou atorgada una menció especial a Vida i somni de Víctor Boix. L'organització del concurs garanteix l'ed ició d'aquestes obres. El lliurament dels premis va tenir lloc el dia 5 de juliol en un acte celebrat a l'Ateneu Barcelonès, en el curs del qual es va n estrenar les obres guanyadores de l'edició anterior. Manifest contra la implicació de l'SGAE en el projecte d'una seu del Berklee College of Music a València L a notícia que el Bcrklee College of Music de Boston oblirà una seu a València amb l'ajut de l'SGAE ha encetat les protestes de la major part del col·lectiu docent de Catalunya i de la resta de l'Estat espanyol. El passat 21 dc juny va tenir lloc una roda de premsa al Col·legi de Periodistes de Barcelona convocada pel Taller de Músics de Barcelona en la qual es va difondre un manifest en contra d'aquest projecte. El fundador i director d'aquesta escola de jazz, Lluís Cabrera, va denunciar la implicació de l'SGAE en aquesta iniciativa perquè, segons el que es declara en el manifest de la seva entitat, "no és de rigor que una societat espanyola de recaptació de drets atorgui a una escola estrangera, rica en recursos, el favor de constituir societat legal, permetent l'adquisició per part de la Berklee d'importants béns immobles a València. amb l'acord explícit de la Generalitat Valenciana i l'Ajuntament de la ciutat". Cabre ra va estar acom panyat d'altres integrants del Taller de Músics, d'Anto ni Mas, de Musicat, i de joan Fradera, del Consell Català de la Música. Cabrera va referir-se al fet d' haver descobert en les pròpies dependències del Taller de Músics uns nois que preguntaven als estudiants si estarien d isposats a canviar, a deixar aquest centre per matricu lar-se a la nova seu del Berklee College dc València. Aquest fet va d isparar l'alarma del mateix Cabrera i d'a ltres entita ts, com el Conservatori del Liceu, que volen unir-se per dur a terme accions que mot ivi n el debat públic i impedeixen l'abús i els perjud icis directes que els està causant aquest projecte. El Taller de Músics ha rebut el suport escrit de diverses entitats i artistes, com Santiago Auserón, que en una carta adjuntada a l'esmentat manifest declara que "es preocupant que SGAE s'associï amb la Berklee abans de fer-ho amb les escoles que ja existeixen entre nosaltres ··. ARS SUBTILIOR A bans que tot, la música Q uan l'experimentació, el rigor fi lològic i els cd teris historicistes fan trontollar la música o la deterioren, vol dir que ja hem passat el límit. Aquests no haurien de ser mai la coartada d'un concert de so mediocre i irregular i que, en alguns casos, com el que motiva aquest comentari, els acaba justificant. Sentint aquella viola, al Sisè Concert de Brande11burg, plorosa, calada i llagrimejant constantment. se'm feien presents els rellotges que pintava Dalí fonent-se, desfent-se... O en sentir aquella trompeta recta, sense pistons, tocada amb una mà, fent esgarips, galls, desafinant la meitat de les notes i empastifant la música; o en sentir dues trompes naturals baladrejant i desmanegant l'afinació, tapant la resta d'instruments per una potència descontrolada, abans que res planys el músic que l'ha de tocar (quin paperet més galdós!), i després enyores qualsevol de les versions en què la música sona bé, i t'importa un rave si l'instrument que ho toca és de l'època o l'han fet en una fàbrica en cadena. Comencem a estar tips de trompetes de fi reta i de trompes baladreres, d'instruments la "rusticitat'' dels quals deforma la música. Bach no hagués csctit mai una part de trompeta com la del Segon Concert de Brandenburg si no hagués conegut cap músic capaç de tocar-la, o si l' instrument per al qual l'escrivia no tingués possibilitats d'executar-la (un verb, per cert, molt escaient) dignament. No dubtem que aquest instrumental i aquestes propostes siguin ben fidels a les circumstàncies de l'època, però per sobre de tot hi ha la música. I ha de sonar bé. rels mateixos compositors així ho voldrien, i es fatien creus (o es rebolcarien a la tomba) si sentissin com sona a vegades la seva música tenint els instruments que tenim actualment. Si amb aquestes andròmjnes, per més oliginals i fidels a la realitat de l'època que siguin, no es pot fer sonar la música amb dignitat, deixem-les córrer: no interessen. La música és molt més impo1tant que el rigor histoJicista, i aquests criteris a vegades són un llast i l'enterboleixen. L'excel·lent violinista Emilio Moreno explicava un acudit força adient a situacions com aquestes: es troben dos músics i l'un comenta a l'altre la mort sobtada, durant una operació, d'un director de prestigi. lmpressionat, l'altre li diu: "¿Però com és possible?, ¿si estava d'allò més sa i fort, i l'operació era senzilla i sense risc?" I el primer li respon: "És que el van operar amb ~e 275 instruments originals." per XAVIER CHAVARRIA 19 355 Un segle de música contemporània a la revista "Nexus" a música .contemporània: nous reptes a Catalunya i a Europa. Amb aquest títol s'obre el número 37 de la revista "Nexus" que presentà la Fundació Caixa Catalunya el passat mes de juny. Les característiques d'una revista semestral de cultura permeten elaborar un producte a mig camí entre l'eina de difusió de més ampli abast i un element amb una certa exquisidesa, amb els avantatges d'un volum fet amb la cura de la perennitat. Aquest és el resulta t d'un excel·lent treball que assoleix les fites del producte artístic per si mateix, tot combinan t el rigor de la informació de plena actualitat amb la voluntat dc genera r moviment dins el sector cultural sobre un tema que el demana a crits. És un fet assumit que per "música contemporània" avui dia s'entén un ampli vental l d'expressions musicals que tenen les seves arrels en la música del principi dc segle xx, en la línia encetada per la Segona Escola de Viena. Aquest vincle comú ha general al llarg de tot un segle una sèrie d'expressions artístiques diversificades que han patit les conseqüències d'una desvinculació progressiva dc la realitat cultural immediata de la societat del conegut com Primer Món. Es podrien conjurar els esdeveniments històrics de la primera meitat de segle xx - la consecució de dues guerres mundials- com a causes immediates del progressiu he1metisme estètic en què la creació musical s'ha sumit al llarg dels anys. Tanmateix no seria del tot auibu'1ble a aquests fets el progressiu allunyament entre creació musical culta i societat, ja que de problemàtica històrica n'hi ha hagut des que l'home és home. Des de la perspectiva que diversos personatges implicats en el sector musical contemporani ofereixen damunt la realitat actual -ja siguin exclusivament d'àmbit català com estranger-, ''Nexus'' es fa ressò en aquest número d'una situació preocupant però que darrerament -i la mateixa presència en un material com aquest ho ratifica- comença a entreveure la llum del ressorgiment, d'un nou -encara que tímid- protagonisme ben merescut. Les opinions de grans experts en la temàtica, ja siguin compositors, intèrprets, gestors o comunicadors tenen en comú el fet d'albirar una escletxa d'esperança entrem ig del desolador panorama que descriuen. . E~ aquesta direcció es poden entendre certes afirmacions que es troben reflectides en alguns articles, en la gran majoria d'un interès indiscutible. El reconegut compositor PieiTe Boulez atribueix, per exemple, Ics reticències del públic cap a la música contemporània a una manca d'educació en aquesta direcció i l'elevat preu que avu i dia suposa la creació i interpretació musica l tot invocan t la necessitat que les institucions públiques donin subvencions per ~on­ trarestar aquest alarmant immobilisme. D'altra banda, André Hebbelinck afirma que "la recerca d'allò <mou» s'uneix a un dels mecanismes més destructius de la cultura post moderna: la desaparició de la continuïtat històrica··. Sortosament. les noves ales de Ja música contemporània s'estenen amb afirmacions com la del jove compositor català Bernat Vivancos: "Els compositors hem de tenir present que. com més difícil d'interpretar sigui la nostra música. menys s'interpretarà {... /hem de saber veure on rau el problema de la desconnexió evident entre creador i públic.·· El futur de la música dels nostres temps pot deixar de ser incert. M. C. P. L RMC 275 Projecte d'un nou orgue per a la Basílica de Montserrat I nou orgue de Montserrat, encarregat a l'orguener Albert Blancafort -del taller Bla~caforl , orgueners de Montserrat, de Collbató- és previst que estarà en fu~ct?nam7nt desembre de 2009. L'instrument, que serà l'orgue més gran del Pnnctpat, tmdra 4.074 tubs, 63 registres, 4 teclats manuals i un teclat dc pedal, transmissió mecànica de notes, una segona consola elèctrica al presbiteri ¡ l'arà 12,5 metres d'alçada, i pesarà 12.000 quilos. La seva construcció és totalme~t artesanal i a mida i es calcula que caldran 36 mesos de feina, amb unes 22.000 hores de treball. Aquest encàrrec és un dels aspectes principals del nou projecte cultural que han endegat conjuntament l'Abadia de Montserrat i Caixa Penedès per als propers deu anys; projecte que també inclou, entre d'altres, des de música litúrgica concerts actes culturals i projectes pedagògics i artístics més variats, tots al ~aitant dcÍ nou orgue. E 20 356 :t Anna Tobella guanya el Concurs Mirabent iMagrans a mezzosoprano Anna Tobella ha resultat guanyadora de la quinzena edició del Concurs Mi rabent i Magrans que s'ha celebrat a Sitges. En l'apartat de música de cambra, el guanyador ha estat el Quartet Qvixote format per Maria Sanz i Dan iel Cubero -violins- , Alma AJdomà -viola- i Amat Santacana - violoncel. En el mateix apartat, també han estat guardonats el Duo Energico -violí i piano- (Alemanya) i el Trio lnUno -oboè, fagot i piano- (Itàlia) i la violoncel·lista Beatriz Linares, millor instrumentista de corda. El primer classificat ha aconseguit una dotació de 3.000 euros. Aquesta mateixa quantitat ha rebut la guanyadora de l'apartat de veu, a la qual han seguit ex aequo les sopranos AJina Furman i Yolanda Martín, i com a tercer premi la mezzosoprano joana Thomé. La soprano Alícia Ferrer ha aconseguit el Premi Fundació Callís a la millor interpretació d'un compositor català, per L'oreneta d'Enric Morera. Enguany el concurs ha comptat amb la participació d' intèrprets procedents de Catalunya, Espanya, ltàlia, Alemanya, Rússia, la Xina, Brasi l, Colòmbia, Polònia, Panamà, Mèxic i Corea del Sud, am b un total de 24 conjun ts dc cambra i 34 cantants. El jurat de cambra era fo rmat per Àngel Soler, Yiya Díaz, Assunto Nese, Xavier Chavania i Pere-Albert Balcells, i el de cant per Raul Giménez, Carme Bustama,nte, Roger Alier, Xavier Casanavas i Angel Soler. L Una soprano cordovesa guanyà el Concurs Paper de Música a soprano Auxiliadora Toledana Redondo, de Còrdova, va guanyar la divuitena edició del Concurs Paper de Música de Capellades, celebrat el passat mes de maig. El jurat era format per Antoni Ros Marbà, Albert Attenelle, Corrado Bolsi, Benet Casablancas, Jaume Cortadellas, Mark Friedhoff, Assumpta Mateu, )orge de Persia i Oriol Romaní. El premi d'aquest concurs és la participació garantida en un mínim de deu concerts. L'any passat Dragan Vasiljevic i el Quartet lmage Ensemble, guanyadors ex aequo de l'edició del 2005, foren convidats a un total de deu concerts arran de la promoció de Paper de Música. L PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT U na temàtica molt variada recull aquest aplec de paraula viva musical, que -en aquest cas particularment- es va produir en el LLUNYÀ MES DE MAIG. Per una part, LA REALITAT OBC en diversos aspectes, de la mà d'una PERSO A DESTI ADA A ESDEVE IREIX CENTRAL de la seva gestió, entesa en el sentit més complet possible, també abastant l'artística. Diversos aspectes del seu ampli ventall de responsabilitat apunten a arguments que pet·meten MANTENIR l 'ATENCIÓ EXPECTANT AMB VISTA AL QUE PUGUI VENIR, INCLOENT-HI AFER ENQUISTAT DECKER. Tot el que SIGNIFICA I APORTA AVUI DIA EL GÈNERE ÒPERA és objecte d'una molt interessant reflexió feta per un dels gestors europeus més creatius dels darrers temps, GÉRARD MORTIER. La seva llarga i productiva experiència professional en llocs de gran responsabilitat atorguen a les seves paraules una validesa considerable. La visió au dessous de la melée del FET CREACIÓ MUSICAL és contemplat per la veu sòlida i lúcida del COMPOSITOR CATALÀ MÉS RECONEGUT DEL MOMENT, en una entrevista en la qual el fet entra nyable no margina la dimensió transcendent. Finalment, El JAZZ TAMBÉ TÉ LA SEVA PARCEL·LA DE PROTAGONISME per veu d'un dels creadors catalans -LLUÍS VIDAL- DE TRAJECTÒRIA MÉS RIGOROSA I SÒLIDA. «A part d'exercir de cap de personal de l'Orquestra, a nivell econòmic DECIDEIXO SOBRE LA PROGRAMACIÓ ARTÍSTICA en tant que sóc qui ha de controlar què es pot pagar i que no. Però sempre treballant al costat del director artístic, Eiji Oue. [...] OUE O ÉS GAIRE INTERVENCIONISTA... [ ...] El problema amb Oue és que no viu a Barcelona i això dificulta la fluïdesa del diàleg. NORMALM ENT JO LI FAIG PROPOSTES I Ell ACCEPTA. [ ...) hem de trobar la fórmula de FER-LI UN CONCERT D'HOMENATGE ra Franz-Paul Decker] [ ...] hem de buscar com i quan ho fem i buscar un programa fest iu. [ ... ] NO HI HA PRESSUPOST PER AUGMENTAR LA PLANTLLLA, tot i que és necessari perquè els músics puguin tenir dics lliures. A Galícia tenen un 25 % més que aquí. El MODEL D'ORQUESTRA DE L'ORC ESTÀ ANTIQUAT, S'HA DEREVISAR. Potser és que a més els músics van cansats, els falta orgull, els fa lta un director que els agafi i els estiri. l Oue ho ha aconseguit i té l'entusiasme de l'orquestra. Però també és cert que LES HISTÒRIES D'AMOR ENTRE LES ORQUES· TRES I ELS DIRECTORS SÓN MOLT FRÀ· GILS. [ ... ] L'OBC ha estat molt penjada. En els últims anys hi ha hagut MASSA CAN· VIS DE DIRECTOR. Ara li convindria un que s'estigués aquí lO ANYS TREBALLANT A LLARG TERMINI. [ ... J Sovint les orquestres que es mouen pel tenitori [en aquest cas és refereix, òbviament, a Catalunya] cobren aquests concerts a part. Aquí això no passa. Amb el pressupost que té, L'ORQUESTRA NECESSITA FER TAQUILLA I LES ENTRADES ESTAN A PREUS MOLT BAIXOS. A més, si no toques a Barcelona has de porlar orquestres de fora que s'han dc pagar. [ ... 1 L'única solució seria AUGMENTAR EL PRESSUPOST EN UN MILIÓ O UN MILIÓ I MIG D'EUROS. 1... 1falta un compromís polític real; que es decideixin a recolzar-nos de veritat.» Patrick 1\lfaya, gerent de I'OBC. Marta Porter. ''Avui", 29 de juny dc 2007. r...] «NO, NO SE MUERE (l'ÒPERAl. ni siquiera esta en la UVI , pero ojo, es un género que se pucde quedar eslancado. Para una buena salud, debe, en primer lugar, contemplar un REPERTORIO QUE ABAR- QUE TODAS LAS ÉPOCAS. en un 11-abajo de cooperación entre los diferentes teatros, con artistas de campos diversos. En segundo lugar debe ATENDER CON CRITERIO PREFERENTE A LA CREACIÓN, NO SOLAMENTE A LOS NUEVOS TfTULOS. si no también a las lecturas actua les dc las óperas de siempre. Y en tercer lugar, debe LUCHAR CONTRA LOS AMANTES DE LA ÓPERA QUE SE HAN APROPIADO DE ELLAy no manifiestan ninguna actitud receptiva a los carn bios que exige la sensibilidad actual. La ópera que vale la pena ES UN ESPECTACULO PROFUNDO, EXISTENCIAL, POPULAR, que tiene toda su fuerza en el tratamiento de las emociones y dc un tipo de sentimientos que no tienen necesariamente que derivar del sentimentalismo. Por decirlo de una manera mas directa y hasta elemental, CREO ENLA TRAVIATA MUCHO MAS QUE EN MADAMA BUITERFLY. Verdi, como Mozart o Shakespem·e, llega al fondo del corazón hum ano y Puccini sc queda en la superficie. Un buen especiaculo de ópera NO CONDUCE NECESARIA· MENTE A LA CONFIRMACIÓN DE LAS !DEAS RECIBIDAS sino a una puesta en CUCS· tión de los habitos de pensamiento.» Gérard Mortier. ). A. Vela del Campo, ..El País", 4 de juJiol de 2007. «Avui passa una cosa molt important: tot fluctua, sembla que estigui tot penjat; però és perquè O HI HA CAP ESCOLA DEFINIDA. Abans havies de fer serialisme, per exemple. ARA HAS DE FER MÚSICA, I PROU. Arregla'! com vu lguis, ALLÒ QUE IMPORTA ÉS QUE EN UN PAPER BLANC HI FACIS ALGUNA COSA AUTt!NTICAMENTCREATIVA. Ho vaig dir no fa gaire en el lliurament dels premis Guinjoan a I'ESMUC: "Agraeixo molt , als qui heu guanyat, les obres que heu escrit; ja teniu personalitat. Avui dia ALLÒ QUE ÉS IMPORTANT. COM SEMPRE. ÉS LA CREATIVITAT, ENCARA QUE SIGUI AMB LA MÚSICA TONAL! Perquè el dia que en vingui un que ho faci millor que Beethoven. o Mozart, que ho van fer meravellosament. llavors cm trauré el barret-. És així mateix. [ ... ] en els moments que no hi ha punts de referència clars és QUAN ES PRODUEIXE LES GRANS ECLOSIO S DE LA HUMA ITAT; EN MOMENTS Alxf, PER FORÇA LA CONFUSIÓ l lA RIQUESA VA JUNTS. Ho veig en la molta música que passa pels meus ulls, a part de la meva -que ja tinc prou feina a fer la meva!-, un hi posa un collage de "pop", l'altre músiques ètniques, i altres coses... jo em penso que ESTEM EN UN MOMENT DE LA MÚSICA - 1 DE l 'ART EN GENERAL- D'UNA GRAN RIQUESA. hi ha molts llenguatges possibles perquè hi ha una llibertat total i això obliga el compositor a definir-se.» joan Guinjoan. M. Mercè Argüelles. ''La Circular del SCIC'', abril-maig-juny de 2007. «Sí. pensa que la Katia i la Marielle [Labèque]. tenen molts anys de trajectòria i han assolit un estarus i una solidesa QUE FA QUE LES COSES ELS RUTLLI MÉS O ME YS SOLES. Tenen un mànager aquí, un mànager allà, i QUALSEVOL OU PRO· JECTE JA SABE QUE TINDRÀ U A VIDA ASSEGURADA. o han de batallar constantment, com si cada dia comencessin de nou ... No [és possible una situació semblant aquí], almenys en jazz. UNA MÚSICA MINORITÀRIA I QUE GENERA POCS BENEFICIS ECONÒMICS. jo no sé si hi ha cap músic dc jazz del país que hagi aconseguit un NIVELL D'ESTABILITAT QUE LI PERMETI VIURE SENSE AQUESTA PRESSIÓ CONSTANT. A més a més, en aquest país tenim una peculiaritat i és que al començament tothom és collonut, però QUAN ALGÚ AIXECA UNA MICA EL CAP... PUM ! ARRIBA LA CLATELLADA. I això no només passa en música. A França. per exemple. és lot el contrari. Els artistes d'una determinada generació aJJà ELS TENEN ENTRO ITZATS COM Sl FOSSrN DÉUS, i en molts casos penses: -doncs no n'hi ha per tant".>> Lluís Vidal. Georgina Castillo. ··¡azz Butlletí-. maig-juny de 2007. «Todo ello gracias aJ programa ~laCai­ xa y la OSV en las Universidades". un cicio itinerante que se ha paseado por nueve universidades catalanas y una de les lslas Balcares al que HAN PO DIDO ACCEDER CASI t3.000 ESTUDIANTES durante este curso que se acaba. [...] Acciones como ésta no dejan de sorprender al comprobar QUE SURGEN EN EL SENO DE UN CONJUNTO DE TITULARIDAD PRIVADA. ya que en todo el mundo un proyecto de estas características, lógicamente correría a cargo dc una orquesta pública. Pero aquí, en el oasis catalan. las cosas son así de origina les: ESTO LO HACE LA ORQUESTA CON MENOS SUBVENCIONES PÚBLICAS GRACIAS A LA INQUIETUD EMPRESARIAL DE SUS GESTORES.» Pablo Mcléndez-Haddad. "ABC Cataluña", 3 de juny de 2007. ~e 2 75 2 : :.__ _ ::.1 357 PANORAMA A PROPÒSIT DE ... , . u1s ¡ntes Debut al Perú del baríton menorquí Amb l'excusa del seu recent debut a l Teatro SeguTa de Lima cantant el rol d"Escamillo de Carmen, conversem amb Lluis Sintes sobre al1ò a què dedica la major part de les seves energies: la promoció, com a cantant li ric, de la música caLalana. I ~e 275 22 358 per ALBERT TORRENS - Felicita ts pel seu debut al Perú. Com ha anal aquesta última producció operística? - Aquesta oferta em va arribar fruit de la meva presència en el mercat com a cantant líric d'òpera. Vaig ser contractat per l' Asociación de Art es Musica les Romanza per incorporar-me a la seva temporada anual sota la direcció del mestre Enriquc Ricci, i ha estat la segona vegada que he cantat a Sud-amètica. -Què destacaria del moment que travessa la seva carrera actualment? -Acaba de sortir al mercat l'últim enregistrament en què he participat, el Requiem de Xavier Benguerel, al costat d'un quartet solista, el Cor de Cambra del Palau de la Música i I'OBC, dirigits per Miquel Ortega. Aquest Requiem intercala en l'estructura típica de la litúrgia uns poemes de Salvador Espriu -a qui està dedicada l'obra- sobre la mort. Aquests fragments, els canta un altre baríton -en aquest cas, jo- que no forma part del quartet i m'han agradat tant que he demanat a l'autor poder cantarlos com a cicle de cançons. -¿I pel que fa als projectes de futur? - La primavera de l'any que ve faré uns concerts al Japó -fruit d'una petita gira que ja vaig fer-hi l'any passat- i en el programa que he concebut hi ha un cinquanta per cent de música popular catalana i l'aliTa meitat és música popular japonesa. f tot això, no com a dues parts separades, sinó com una amalgama, per demostrar que, tot i que els llenguatges musicals siguin completament diferents, si parles de la primavera, tant és cantar Morera com un autor japonès. No LI AGRADA QUE EL CLASSIFIQUIN EXCLUSIVAMENT COM A CANTANT D'ÒPERA, PER QUÈ HA TREBALLAT TOT TIPUS DE GÈNERES. AFIRMA QUE 1 0 ÉS HOME D'UNA SOLA ACTIVITAT, SINÓ QUE NECESSITA TENIR MÚLTIPLES VIVÈNCIES QUE L'ENRIQUEIXIN ESPIRITUALMENT. T AMBÉ PER AIXÒ, PRECISAMENT, ES RESISTEIX A SER, COM A CANTANT, UN SIMPLE ELEMENT DE REP ETICI Ó, ttcom un lloro o un tocadiscos". LLuís SINTES REMENA ARXIUS, INVESTIGA, RECUPERA REP ERTORI OBLIDAT I, SOBRETOT, REIVINDICA EL SEU DRET A DIR LA SEVA. Es CONSIDERA, EN DEFINITIVA, UN ACTIVISTA CULTURAL COMPLET, P ER GUST I PER VOCACIÓ. Curiosament, quan l'any passat vaig cantar cançó catalana al japó, els va agradar tant que molts cantants me'n van demanar les partitures per poder-les interpretar ells. A més, vaig tenir la sort que aquells concerts es van enregistrar en disc i avui s'estan venent al Japó. -Ens ha p arlat de dos projectes relacionats amb la música catalan a. Això ens du al camp principal de la seva activitat. - El fet que defensi tant la música catalana, respon a l'alt compromís que tinc amb Ja meva cultura i amb la meva terra. És quelcom molt personal. Des de sempre, en tots els meus recitals, mai no hi ha faltat la música catalana. Vaig començar amb les cançons menorquines quan jo encara era allà com a amateur i, un cop aquí, m'he trobat que molts compositors m'han convidat a estrenar les seves obres. Quan miro enrere i veig l'atenció que he dedicat a aquest repertori, me'n sento molt content i orgullós. - Ha treballat en tots els camps de la lírica, i per això rebutja expressament que se l'encaselli en el món de l'òpera. Per què? -L'únic motiu que tinc per queixarme de l'òpera és que la parcel·la que hi ha entre el compositor i el públic, que pertany a l'intèrpret, d'alguna manera te la roba una mica el director d'escena, que aní ba a les produccions com si fossin franquícies, perquè sap que, si tu no fas allò que et dema na, ho fa rà qualsevol altre cantant. En el món del concert, en canvi, encara existeix aquesta màgia de l'emoció que és ben nostra i que ningú no ens pot robar: no necessitem un decorat ni un vestuari, perquè la música pertany al món de la imaginació, de l'emotivitat, i amb això hem d'aconseguir crear una emoció entre el compositor i el públic 'Manon', 'Manon', sobretot una, la de Massenet MANONde Juies Massenet Llibret: Henri Meilhac i Philippe Gille. Na· talie Dessay. Rolando Villazón. Samuel Ramey. Manuel Lanza. Fran· cisco Vas. Didier Henry. Marisa Martins. Cristina Obregón. Anna To· bella. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. escènica: David McVicar. Dir. musical: Vlctor Pablo Pérez. LICEU. 21 DE JUNY DE 2007. per J. Comellas / s ben sabut que el millor que pot passar en una enèsima reposició de qualsevol obra -sigui òpera, instrumental, etcètera- és que esdevingui referència; que fiti un punt assenyalat en la serralada que formen les versions anteriors; que emergeixi o que, com a mínim, es faci notar d'una manera perceptible. I aquest argument, que vàrem esmentar en l'avantctítica de la propera versió de Norma, és el que ha dominat en la de Manon que acabem de gaudiJ~ el daner lliurament del complet cicle que el Liceu ha dedicat a aquest personatge literari. Un títol conegut que per aquesta circumstància podia haver passat amb un protagonisme més o menys de tràmit i que tanmateix ha emergit per da- E munt del perfil normal. Les virtuts tan consistents de la partitura de Massenet - la Manon més autèntica. sens dubte-, s'han pogut manifestar amb una gran plenitud gràcies al Lligam fluid de molts valors de bona llei. I remarco el concepte lligam, o conjunció, o acoblament, com vulgueu, perquè constitueix l'atot decisiu de tot. I en aquest context se situa la figura de Víctor Pablo Pérez, aquest director farcit d'intel·ligència i de sentit comú, que sense escarafalls, amb la fennesa suau d'un mestratge profund, ha estat el fonamental artífex del que va esdevenir-se. A partir d'aquesta estructura, o sigui del seu concepte de l'obra i de la seva capacitat per organitzar tots els components, segueixen Pecant amb Rossini COR VIVALDL Anna Fernandez, Eulàlia Fontova, Carles Prat, Daniel Morales, solistes vocals. Arnau Farré, harmònium. Josep Buforn, pia· no. Dir.: Òscar Boada. Rossi ni: Petite Messe So/ennelle. AUDITORI WINTERTHUR.! DE JULIOL DE 2007. per Xavier Chavarria n dels reptes més grans en afrontar la interpretació d'aquest pecat de vellesa rossinià (tenia més de setanta anys quan el va compondre) és encertar-ne l'esperit i fer-ne una lectura adequada. I la Peti te Messe Solennelle és una deliciosa frivolitat, irreverent i sarcàstica, extravagant, més propera a l'òpera que no a la li túrgia, arriscada i exigent per als músics; un poti-poti d'estils farcit de moments bti· llants i sorprenents en què tot té un doble sentit i una solemnitat de cartró pedra encisadora i genial. Un no sap si l'autor era un descregut, un poca-solta o senzillament jugava i es divertia amb la U música. I Òscar Boada (ho va deixar ben clar en la presentació inicial) va apuntar-se a la festa i en va accentuar la grandiloqüència i l'humor sorneguer; però en aquesta ocasió la seva aposta va tenir un seguiment desigual i irregular dels músics que tenia al davant. El Cor Vivaldi és un tot ten-eny capaç de navegar amb soltesa pel jazz coral, l'òpera, els clàssics o la música d'avantguarda, però en aquesta Missa el vam notar incòmode, tigid, amb una certa tensió que es va transmetre a la qualitat del so, d'emissió saturada, aguts endurits i resquícies de calància inhabituals en aquesta for- aquests, alhora excepcionals, començant per Natalic Dessay. Veu i vivència, personatge i imatge del tot ideals per setvir Ja psicologia bipolar, si se'm permet l'expressió, de la protagonista; la complexitat que li atorguen els dos pols: la propensió a l'afecte pur i al plaer irreOexiu. Allò més elevat i el més baix units en una mateixa persona, servits per Ja cantant francesa en el límit del sublim. Rolando Villazón, un dels tres o quatre tenors de moda del moment, va ser un digne company, tanmateix amb un pèl de sordina. Dins d'un nivell molt alt, no va aconseguir donar plenitud al seu personatge, en una concepció propensa a l'heroic, mal dissimuladora d' unes concretes dificultats per viure'n o entendre'n tota la riquesa. La resta va acabar d'apuntalar molt bé l'esplendidesa de la proposta amb un segur Manuel Lanza com a Lescaut, Ja presència imposant de Samuel Ramey i l'eficàcia assegurada, potser excessivament decantada cap a la caricatura act01·al, de Fran- cisco Vas. Probablement, el muntatge de David McVicar no mereixia estar en la darrera part del comentati, ateses les dosis de creativitat que van presidir Ja seva tasca. Hom va jugar a un doble pla 1-ealitat/rcpresentació, en un espai obc1i en el qual els canvis dc localització s'insinuaven més que no quedaven manifestos, i en què, per tant, aquell doble pla es confonia constantment. Sense ser res extraordinari, resultava reconfortant descobrir una visió nova i genuïnament creativa; que avui és molt. mació. Les 10 veus masculines de reforç (5 tenors i 5 baixos) no hi van ajudar gaire: tot i els inqüestionables lliurament, solvència i potència de veu, van cantar amb un volum excessiu, descontrolat, a voltes estrident (Credo. Et resurrexit, Sanctus, Osanna ... ), que es va encomanar a les veus blanques i va ofegar els matisos i les subtileses de la partitura. També és cert que els innombrables passatges de risc, alguns temibles, van ser resolts amb absoluta seguretat i contundència: precisa i ben travada l'endimoniada fuga Cum Sancta Spiritu; impecables d'afinació el Christie i el Benedictus, a cappella... La lectura i el treball van ser òptims, però no pas l'equilibri i l'homogeneïtat del so global. EI quartet de solistes estava integrat per veus joves però ben treballades i interessants: la soprano Anna Femandez de només vint anys (excantaire del Cor Vi- valdi) va mostrar un so bonic i acurat en O salutatis; sublim l'Agnus Dei de la mezzo Eulàlia Fontova; Carles Prat va mostrar una magnífica veu de tenor, dc tall operístic, prima però penetrant, molt adequada al paper; i el baríton Daniel Morales va cantar un Quoniam rodó i precís, d'aguts segurs i vellutats tot i la feblesa en els greus. Destacable també va ser l'actuació d'Arnau Farré a l'harmònium (tot i quedar ofegat en diversos passatges) i de Josep Buforn al piano, que, tot i no tenir el seu millor dia, va resoldre amb solvència la seva complicada part. El resultat global va ser correcte i convincent, i el públic va disfrutar; però vam trobar a faltar més presència i protagonisme d'aquell segell que caracteritza el Cor Vivaldi , i sobretot el somriure i la complicitat dels cantaires, que donen el plus d'excellència a un cor fora de sèrie. wc 275 23 359 TEMPORADA OBC. Grati nia no Murcia, percussió. lnés Moraleda, contralt. Josep Miquel Ramon, baríton. Cor de Cambra del Palau. Oir.: Salvador Brotons. Borgunyó, Martínez Comf, Lamote de Grignon. l 'AUDITORI (SALA CASALS). 6 DE JULIOL DE 2007. per Mercedes Conde Pons -------------------------- ncara que fora de temporada, la Sala Pau Casals de L'Auditori es va omplir més dc l'esperat en el concert dc l'O BC dedicat íntegrament a la música catalana. En aquesta ocasió s'estrenava fina lment -quaranta anys des prés de ser compostE/ Càntic dels càntics de Ricard Lamotc de Grignon, un dels compositors més destacats del panorama musical català del segle X)<. Concebut en honor a la seva dona Montserrat, El Càntic dels càntics és una gran obra coral -a mig camí entre l'oratori i una obra de caracterís tiques litúrgiques- que celebra l'amor conjugal evocat en la seva paràfrasi bíblica. En la ve rsió musica l de Ricard Lamotc dc Grignon - amb la pa rt textual en n·aducció dc Carles Riba-, aquest amo r cpitalilmic es conjuga amb una mis ticitat allunyada del ca ràcter amorós que es sol atribu ir al ma- E ~e 275 trimoni humà. És. així. una visió poc sensual -traduïda explícitament en la música-, però que no renuncia a la sinuositat d'un incessant regust orientali tzant, basal en senzilles i reiterades escales que acompanyen d'una manera monotemàtica tot al llarg els seixanta minuts que dura l'obra. La versió de Lamote de Grignon és més assimilable, doncs, a l'amor espiritual de Déu amb el seu poble, o de Crist amb l'Església. Així ho reflectia el diàleg musical entre espòs i esposa, encarnats per una Inés Moraleda en excés plana i sense matisos i un Josep Miquel Ramon solvent en el vessant interpretatiu tot i no posseir una veu de rotunditat per a una part que ho agraitia. En cont1·aposició, el Cor de Cambra del Palau assumí La part més solemne de l'obra amb uns mitjans de gran qualitat. Benvinguda estrena d'una música elegíaca de d ifícil inclusió al reperto- EN PRIMER TERME I D'ESQUERRA A DRETA: JORDI CASAS BA VER, JOSEP MIQUEL RAMON , INÉS MORALEDA l SALVADOR BROTONS ri habitual, amb una versió molt ben concertada per Salvador Brotons, que demosh·à conèixer a fons la partitura. Massa contrastada resultà la primera part del programa amb dues obres d'excessiu contrapunt en valor artístic amb la comentada anteriorment i gens vinculables en una línia temàtica o estètica. t'Aplec, festa camperola d'Agustí Borgunyó és una obra fàc il a Ics oïdes, am b moments hollywoodencs dc clara influència cultural-Borgunyó va emigrar jove als Es- tats Units- i molt descriptiva tot i no posseir grans temes melòdics. La Suite per a percussió i orquestra ~n la versió de Brotons sobre l'original per a percussió i coblade Fèlix Martínez Comín va permen·e gaudir de la precisió del percussionista titular de I'OBC Gratiano Murcia, en les diverses intervencions de l'obra d'estil programàtic sobre la temàtica de Ics quatre estacions representades per instruments com les campanes, el vibràfon, les timbales i el glockenspiel. Nova música a les Cotxeres de Sants AVUIMÚSICA. Banda Municipal de Barcelona. Jordi Codina, guitarra. Oir.: O. Gonzalez de la Rubia. Eckart, Coduras, Roig, Codina, Bacchus, V. Garcia. COTXERES DE SANTS.l4 DE JUNY DE 2007. per Francesc Taverna-Bech i ha un pou pavonat blau com el canó I del revòlver que vas mirar dc nen ..... Aquests són els dos versos inicials d'un poema dc Gabriel Fen·ater que exposa amb lucidesa absoluta i diàfana profund itat quin és i què ha d'ésser el nostre pas per aquesta ten a, aq uest món. Ens parla de la magnificència de la natura, de les ambicions. i també de la bellesa i la crueltat, d'una existència que malgrat ésser la nostra, no ens és permès d'entrar-hi, ni fer- la nostra. a causa d'aquell pou amenaça- H 24 360 dor que vam contemplar malauradament, ja des de la nostra innocent i primera infància ... I potser és aquest record o diguem-ne vivència del que ens parlava el programa que amb veritable vocació de servei a la música va oferir-nos la Banda Municipal sota la direcció, més voluntaliosa que veritablement musica l de Domènec Gonza!ez de la Rubia. Efectivament, De la foscor a la llum d 'Edmund Eckart expressava amb admirable domini dels recursos de la composició musical -així ho testimoniaven la bellesa i consistència de les sonoritats i les hatmonies d'un discurs ben equilibrat- aquesta inquietud humana per assolir la pau i la llum com a missatges divins per al nostre trànsit. Interessants van resultar les evocacions a una polis desapareguda com Meca mitjançant estructures pentafòniques i serials, potser massa dom inades pels dogmatismes de la tècnica compositiva en l'obra d'Alícia Coduras, que dirigí personalment la seva partitura. Dins d'aq uesta tònica d'un bon oilci i manca d'un fil clarament vertebrador del discurs musical , podria considerar-se el treball de M. Teresa Roig en la seva Sonata per a octet de vent. En canvi, vam escoltar an1b positiva sorpresa la pàgina La guitarra captiva de }ordi Codina que sense cap mena de llui'ment virtuosístic i sí veritable musicalitat especulativa estructura un món que juga imaginativament entre la ironia i una desitjada realitat poètica. Igualment vam aplaudir les brillants Dues peces per a banda de John Peter Bacchus, elaborades amb veritable ins tint compositiu i amb absència d'artificis purament ornamentals. El concert va fina litzar amb Ressons al xarq de Varo García, que malgrat una certa tendència a l'efectisme del so, té moments suggestius pel que signifiquen de visió personal i solidesa en la construcció musical. UESMUC, premiada per bona gestió En el marc del 2n Congrés Català de Comptabilitat i Direcció, celebrat a Barcelona els dies 24 i 25 de m aig passat, es van lliurar els premis qu e atorga l'ACCID (Associació Catalana de Comptabilitat i Direcció), amb la voluntat de recon èixer aquelles institucions i em.p reses que ban destacat p er exercir bones pràctiques en informació financera. Per Rut Martínez / s en aquest sentit que cal remarcar el reconeixement obtingut per I'ESMUC, en concret, per l'àrea de Comptabilitat que encapçala Núria Mitjana. L'ACCTD va premiar el projecte presentat per Mitjana i que aborda l'organització interna del departament de comptabilitat de l'Escola. Segons apunta la cap de Comptabilitat de I'ESMUC, el projecte guardonat "és el resu ltat de la integració d'un sistema que parteix d 'un pressupost públic però que aplica una comptabilitat financera de tipus privat i una comptabilitat analítica molt completa que permet obtenir tot tipus d'informació de manera força ràpida". L"estudi de Mitjana esbossa un seguit de bones pràctiques que fan possible que tres persones puguin gestionar la comptabilitat d'una institució com l'ESMUC. El projecte inclou una descripció acurada, fins analítica, de l'organització i de l'estructura pressupostària de l'Escola, així com també de la seva automatització, entre altres aspectes. Núria Mitjana, que és a l'Escola des dels seus inicis, el setembre de 2001 , explica com fa aproximadament uns tres anys "ens vam plantejar com agilitzar tot el que té a veure amb tràmits i gestions a I'ESMUC: és a dir, com tenir controlats els circuits d'informació relacionats amb la facturació. les peticions de despeses i d'activitats. etc. Però volíem, també, anar una mica més enllà i fer que tota aquesta informació, ben gestionada, ens pe1metés ràpidament saber des dc què costa un estudiant de cadascun dels àmbits fins a com poder-ne obtenir les dades econòmiques que es requereixen en cada moment". D'aquí el fet d'establir un seguit de pautes, de dinàmiques en la línia d'optimitzar temps i recursos. L'estudi premiat prioritza de manera clara aspectes com la centralització d' informació, la seguretat de les dades gestionades, així com l'establiment de sistemes d'avís i alerta de les pròpies dades, que són revisades automàticament, entre altres. Preguntada sobre els problemes que planteja la comptabilitat d'un organisme com I'ESMUC, Mitjana respon: ''Sobretot ens complica la feina el volum de dades de què disposem, així com també marcar i fer que se segueixin, en cada cas, els circuits prèviament establerts. Parlem d'un tipus de gestió complexa degut al volum tan gran d'informació que movem: uns sis-cents estudiants, més de dos-cents professors, una cinquantena de personal d'administració i serveis, etc.". És per això que l'elaboració d'aquest projecte ha req uerit un període de temps considerable, en tant que "hem anat veient les necessitats que requereix la pròpia Escola i a partir d'aquí, s'han anat introduint núllores a les propostes realitzades en un primer moment". I encara afegeix: "Tot això tenint present que encara falta molt per arribar a la situació òptima; pensem que encara hi ha coses que eaJ polir, per anar millorant i perquè, fonamentalment, l'economia és evolució constant, continua; caldrà que com a Escola que rep fi- E 2 Núria Mitjana va recollir de mans dels directiu s de I'ACCID el guardó que dist ingeix I'ESMUC. A sot a, Mitjana amb Elisabet Mariné, de l'àrea de Comptabilitat de l'Escola nançament públic ens adaptem a les noves normatives, etc.". Encara en relació amb aquesta qüestió, la cap dc Comptabilitat de I'ESMUC puntuali tza que es preveu un canvi del Pla General de Comptabilitat per a l'any vinent i que això obligarà l'Escola a adaptar les seves normatives i dinàmiques de lTebalL En tot cas, segons Mitjana, el més interessant tant del guardó com del propi projecte és que pot resultar útil per a institucions que es regeixin per sistemes similars (gestió privada que requereixi de l'autorització de despeses abans de portar-les a terme). "Parlem d'un model flexible, automàtic i segur", diu. "Hem utilitzat el programa excel, en nivell avançat, ACTUALITAT en bona part perquè és un programa al qual té accés tothom, tot i que hem marcat molt clara ment diferents n ivells de seguretat. Aquest fet, a més, s'ha traduït en el baix cost del sistema gràcies al fet de potenciar l'estructura analítica de la comptabilitat". En pa1·aules de Núria Mitjana, el projecte articulat a I'ESMUC es basa en un sistema "innovador que et pennet tractar des de la infonnació més concreta a la més ge- i{j8iiij neral. aplicant sistemes dc control automàtic d'errors''. Per últim. els responsables de la comptabilitat de l'Escola esperen que aquest guardó serveixi perquè ·'es tingui major consciència de la importància d'aquests temes. Per això el reconeixement extern que hem tingut és tan important per a nosaltres... El dia a dia a l'ESMUC funciona, i la veritat és que prou bé... D'aquí que la gent no s'adoni de la importància de portar la comptabilitat al dia". afegeix Mitjana, de professió comptable i també professora de l'Escola, concretament de '·Gestió Econòmica". assignatura de la titulació de Promoció i Gestió. D'entre els reptes marcats per la cap de Cornptabilítat hi ha, clarament, ''l'accés directe a la informació: que el personal de l'Escola pugui consultar la informació q ue li cal al moment i online; a ra hi este m treballant juntament amb l'àrea informàtica. Tot plegat farà que es prengui consciència de la importància de donar les dades a temps, de donar-les completes i contrastades··. Si bé reconeix q ue "el tema econòmic és molt feixuc··, sí assegura sentir-se especialment satisfeta amb aquest guardó. sobretot tenint present "que prové d'un col·lectiu prestigiós que valora projectes molt diferents de grans empreses''. "L'ESMUC està ja al costat i al nivell d'altres institucions molt grans: això és per a nosaltres tota una satisfacció". conclou. El Parc d'Instruments organitza un cicle de xerrades oincidint amb l'inici del curs acadèmic 2007-2008, el Parc d'Instruments de I'ESMUC proposa un cicle de xerrades info1matives, aquest mes de setembre, adreçades a professorat i estudiants sobre aspectes relacionats amb el fons insttumental de l'Escola, el seu ús i manteniment. Us en fem arribar un petit avançament. Per a més inforrnacíó: íllstruments@esmuc.llet. C Xerrada sobre el funcionament i la salut dels instruments de tecla antiga de l'Escola Superior de Música de Catalunya Robert Jaumandreu tècnic en clavicordi, clavicèmbals i fortepianos Xerrada sobre el funcionament i la salut dels instruments de vent de l'Escola Superior de Música de Catalunya u 1 e: Cèsar Serra Dia 17 Sessió de matí: de 13.30 a 15.00 h Sessió de ta rda: de 16.00 a 17.30 h A352 Dia 21 Sessió de matí: de 13.30 a 15.00 h Sessió de tarda: de 16.00 a 17.30 h A352 Xerrada sobre el funcionament i la salut dels pianos de l'Escola Superior de Música de Catalunya Carles Horvath Xerrada sobre el funcionament i la salut dels orgues de l'Escola Superior de Música de Catalunya Òscar Laguna tècnic en instruments de vent tècnic en pianos tècnic en orgues Dia 18 Sessió de matí: de 13.30 a 15.00 h Sessió de tarda: de J6.00 a 17.30 h A352 Dia 25 Sessió de matí: de 13.30 a 15.00 h Sessió de tarda: de 16.00 a 17.30 h A311 Xerrada sobre el funcionament i la salut dels instruments electrònics de l'Escola Superior de Música de Catalunya Joan Maria Caldés Xerrada sobre el funcionament de les assegurances per a instruments musicals Marc Morera tècnic en instruments musicals electrònics tècnic en assegurances d'instruments musicals Dia 19 Sessió de matí: de 13 .30 a 15.00 b Sessió de tarda: de J6.00 a 17.30 b A352 Dia 26 Sessió de matí: de 13.30 a 15.00 h Sessió dc tarda: de 16.00 a 17.30 h A352 Xerrada sobre el funcionament i la salut dels instruments de corda de l'Escola Superior de Música de Catalunya Anna Andreu Xerrada sobre el funcionament i la salut dels instruments de percussió de l'Escola Superior de Música de Catalunya Eduard Cervera tècnic en instruments de corda tècnic en instruments de percussió Dia 20 Sessió de matí: de 13.30 a J 5.00 h Sessió de tarda: de 16.00 a 17.30 h A352 Dia 27 Sessió dc matí: de 13.30 a 15.00 h Sessió dc tarda: de 16.00 a 17.30 h A402 3 ESMUC i{j¿iiij ARTICLE • • SlC a l l per RUBÉN LÓPEZ CANO i la música no tingués el poder de transformar els nostres estats d'ànim ni d'intervenir en el nostre desenvolupament com a éssers humans, la censura no existiria. És evident que des dc Plató fin s als talibans, passant per la Santa Inquisició i la intolerància dels règims totalitaris de tots els temps. qui ostenta el poder sempre ha tingut interès en regular la música que escolten o practiquen els seus subordinats. Si la publicitat inverteix tants diners en la banda sonora dels seus anuncis és perquè confia en el poder persuasori dc la música , en la seva habi litat per a gestionar emocions. Per a molts la música és. sense més ni més, «el llenguatge de Ics emocions». l ànmateix. encara coneixem molt poc sobre els mecanismes que fan que la música ens indueixi a l'alegria o a la tristesa. a l'esperança o al desànim. a la joia o a l'assossec, a la celebració de la vida o a la contemplació del temps. L'estud i de les emocions en genera l, i de les musicals en particular, és summament complex, entre altres coses perquè Ics emocions ni són observables directament ni són mes u rabies de manera eficaç. De les emocions en sabem a través de la conducta visible del subjecte. dels seus efectes fisiologicocorporals o de la verbalització de l'experiència emotiva. Tanmateix. tant la verbalització com la conducta o respostes fisiològiques i corporals no sempre tenen un sol vincle causal a una determinada emoció i poden portar l'engany. D'aquesta manera, moltes preguntes persisteixen: les emocions que experimentem quan escoltem música són similars a les de la vida quotid iana? Les emocions musicals poden ser tan específiques, detallades o matisades com les emocions quotidianes o es limiten a estats d'ànim generals com la «tristesa» o {<l'alegria»? La música és per si mateixa emoció. o només un mitjà que la S 4 ESMUC comunica dc tal manera que ella mateixa no és «emotiva» sinó només {<expressiva»? L'emoció musical és contingent, és a dir, s'esgota en el moment en què l'experiència musical s'acaba, o és transcendent i ens marca com ho fa l'amor ca p a una persona o la pèrdua d'un ésser estimat? L'emoció musical és privada i no excedeix els límits de la subjectivitat d'un individu, o és col· lectiva i es construeix socialment? Existeix transferència intersubjectiva d'emocions entre els assistents a un concert o cada oient viu una experiència personal i intransferible? Les emocions musicals són universals o varien d'acord als estils, gèneres, èpoques i el context de cada aud ició? a relació dc la música amb les emocions és diversa i ca l distingi r entre diversos tipus de processos: I ) La música com a agent actiu que actua directament sobre les emocions produint-les o transfonnant-les. En aquest sentit diem que la música indueix, provoca, detona, desperta, altera o calma emocions. 2) La música com a agent de comunicació que transmet emocions des d' un emissor cap a un destinata ri. En aquest sentit assumim que existeix una intencionalitat de l'autor dc comunicar determinada emoció. En aquest cas la música fun ciona com a vehicle comunicatiu de l'e- L Totes les teories que pretenen explicar la relació de la música i les emocions oscil·len entre motivació. ,i convenclo. moció i no com l'emoció mateixa. 3) La música com a agent simbòlic que expressa o representa emocions per si mateixa sense la necessitat que existeixi una intencionalitat de l'emissor. En aquest cas l'oient, gràcies a les seves competències musicals, pot entendre emocions independentment dc la funcionalitat de la música o dels propòsits del seu autor. 4) La música ja no com a agent sinó com un suport que en combinació amb altres factors és capaç d'acollir la projecció d'emocions d'un oient o la interpretació verbal en termes «expressius» d' un comentarista o analista. En aquest cas, el motor de l'emoció és, almenys en alguna mesura, extern a la música i la seva articulació depèn de l'ús de l'oient o de les possibilitats icoherència del Henguatge verbal amb què es construeix Ja interpretació en el cas del comentarista. otes les teories que pretenen explicar Ja relació de la música amb les emocions oscil ·len enh·e dos extrems que anomenarem motivació i convenció. Anomenem teories per motivació aquelles que sostenen que existeix un vincle directe entre la configuració de la matèria acústica i l'emoció mateixa, o bé l'ànima o la ment que la provoca. Un exemple d'aquestes concepcions és la teoria de /'ethos postulada, entre altres, per la filosofia platònica. Des dels pitagòrics s'assumia que l'univers estava constituït per una harmonia universal que emanava de les proporcions numèriques que subjugaven tots els objectes del món: de la mateixa manera que els planetes i cossos celestes guarden certes proporcions aritmètiques uns respecte als altres, l'àn ima humana es construeix a partir de proporcions específiques que donen a cada individu el seu caràcter particular. La música té proporcions en les seves relacions rítmiques internes i les notes (per excmple: la proporció entre les freqüències d'un do i el sol immediat superior és 3:2). T I ARTICLE ) La música del segle XVII, com la de Claudio Monteverdi (a la foto), movia els afectes per mitjà de la imitació tant d'efectes fisiològics interns com de sfmptomes corporals externs d'una passió l Les proporcions de l'ànima d'un oient tenen empatia amb les de la música, comencen a vibrar pel fenomen acústic anomenat "simpatia" de tal sort que si aquesta era virtuosa, llavors alimentava la virtut en la seva ànima, però si era perniciosa, tendia a corrompre-la. Les teories per convenció rebutgen l'existència de vincles natura ls entre música i emoció, i afirmen que tot depèn d'un procés de «Codificació» històric, social i arbitrari en el sentit que Ja mateixa música escoltada per grups diferents o en moments històrics diferents poden despertar emocions diferents. És el cas dels himnes nacionals, que són capaços de fer detonar sentiments de pertinença específics només als ciutadans de cada país. Com les teories per motivació, les teories per convenció ja havien estat postulades des dels grecs (per exemple, Aristogen). Totes les teories osciJ.Ien entre ambdós extrems i sovint combinen processos per motivació i convenció en les seves explicacions. urani el segle XVII es van descobrir filòsofs, científics i artistes que estudiaven les passions i afectes partint de premisses epistemològiq ues similars. Al seu tractat Les passions de l'ànima, publicat el1649, René Descartes resumeix la troballa de l'època: tot afecte de l'ànima produeix un efecte al cos, cada passió està vinculada a una acció que l'expressa. la sosté i alimenta. La música d'aquesta època, com la de Clau- D dio Monteverdi, movia els afectes per mitjà de la imitació tant d'efectes fisiològics interns com de símptomes corpo rals externs d'una passió. D'aquesta manera, en la tristesa el tempo és lent, la melodia avança per moviments descendents sense salts bruscos entre nota i nota movent-se predominantment en el registTe greu mentre que les línies melòdiques s'entretallen per silencis que imiten sospirs i salts sobtats a regions agudes que imiten exclamacions de dolor. En l'alegria o la ira, el pols s'agita i les notes s'aglutinen a les regions agudes. En estats d'angoixa les notes enh·en abans dc temps precipitant-se i sortint del seu lloc normal (perquè qui pateix l'angoixa es precipita als esdeveniments i surt fora de si) de tal manera que provoquen dissonàncies fortes. Alguns d'aquests recursos expressius i corporals de l'emoció es van codificar en un lèxic de figures retori- Els primers acords de la Primera de Beethoven acostumen a finalitzar les obres clàssiques. ifj,i,iiifj comusicals detallades en tractats dc teoria musical des de 1599 fins a 180 I (vegeu López Cano 1996 i 2000). Durant el segle XX autors com Dcryck Cooke (1959) en l'àmbit de la semiòtica musical o Philip Tagg (2003) en l'estudi de la música popular urbana, han desenvolupat també teories lexicogràfiques: un vocabulari de figures musicals són les responsables de fer detonar les emocions. ja sigui per les scves propietats acústiques o bé per convencions socials. Escoltar música no és un exercici de recepció passiva. L'activitat cognitiva d'un oient és intensa: contínuament relaciona esdeveniments actuals amb informació passada i és capaç de fer prediccions, llançar expectatives del que es pot esdevenir en el futur immediat dins d'una mateixa peça. A mitjan segle XX. Leonard Meyer (1956) va proposar que l'emoció musical emergia dc la satisfacció o frustració de les expectatives que l'oient construeix sobre la base del seu coneixement del llenguatge musical. Els primers acords de la Primera Simfonia de Beethoven, per excmple, són els q ue habitua lment s'utilitzen per finalitzar les obres clàssiques. Utilitzar una cadència final com a inici d'una obra va ser un recurs usat per diversos compositors del classicisme per trencar expectatives i generar respostes emotives. Les teories de Meyer són antecedents de les actuals teories cognitives que entenen la música no com a objectes sonors autònoms sinó com el resultat de les accions i estratègies mentals que implementem sobre ells. na de les teories cognitives més interessants i difosa dels nostres dies és la que afirma que durant els primers anys de vida, la nostra activitat física i motriu en l'espai ens dota d'esquemes cognitius d'origen corpo ral que després projectem a altres fenòmens més complexos i abstractes. Filòsofs com Mark Johnson ( 1987) i George Lakoff (Lakof i John son 1980 i 1 999) ens han mostrat que nocions tan abstractes com el temps, per mitjà de projeccions metafòriques, són tractades cognitivament com si fossin objectes sòlids. D'aquesta manera, «perdem» o «guanyem» temps, ens «roben» o <<regalen» temps, ens «donen» o «tenim» temps, etc., com si el concepte de «temps» fos un objecte. Les nostres experiències musicals descansen en gran mesura sobre la projecció d 'aquests esquemes corporals. Gràcies a ells, experimentem la música com una sèrie d'esdeveniments cinètics: la música es mou cap a dalt o cap a baix, és estàtica. lenta o precipitada, procedeix per moviment continu o per salts abruptes, s'accelera o deté de forma pausada. regular o sobtada, avança linealment o és circular, retornant re- U s ESMUC IJ)HIIj ARTICLE currcntment al mateix punt de partida. En molts sentits, la música funciona com una pròtesi expansiva del nostre propi cos de tal sort que ella ens permet experimentar espai, moviment, aprensió, retenció o abandonament de formes, cossos. distàncies, textures, etc. Per a molts estudiosos com el famós i mal inte rpretat Hanslick en el segle XIX, així com per a filòsofs anglòfons com Susanne Langer (1953), Stephen Davics ( 1994), Meler Peter Kivy (1989 i 1996) o el musicòleg i semiòleg italià Luca Marconi (200 1a i 200 Ib) en els nostres d ies, la música no és l'emoció en si mateixa, ni comunica o significa l' emoció directament. La música, en tant que artefacte cinètic, promou o produeix experiència corporal-motriucinètica similar a les experiències anàlogues que ens produeixen les emocions. Una vegada més, el cos és el mitjancer entre l'emoció i la música ja que és el lloc en el qual es desenvolupen i manifesten ambdues: és al cos on música i emoció conviuen de manera tan estreta. es incidències cinètiques de la música produeixen dos fenò mens molt relacionats entre sí i que al seu torn són causants d'emocions: narratívització i antropomorfisme. Narrar no solament és explicar una història. Segons Todorov, narrar és un procés temporal on un estat de coses (E I ) es transforma en un altre estat cie coses (E2) en virtut de les modi fïcacions que sofreixen certs elements o agents narratius. En els relats lite raris o c inematogràfics, aquests agents són els personatges; en la música són els temes, els motius, les progressions harmòniques, les textures o colors de timbre. Per a estudiosos com Newcomb ( 1984) o Tarasti (1994 i 2002), la música consttueix trames narratives arquetípiques específiques com el relat conclusiu, suspès. digressions. recurrència, trames circulars, indefinides, infinites, etc. El mateix Milan Kundera va confessar en una ocasió que moltes dc les seves obres literàries van ser construïdes sobre patrons nan·atius extrets de la música com l'esquema de la sonata: exposició d 'un tema, desenvolupament d'aquest i reexposició. Des d'aquesta perspectiva, l'arquetip nanatiu motiva les respostes emocionals. Altres investigadors com Maus ( 1989 i 1997), afitmen que la música és una articulació d'esdeveniments dinàmics que poden ser entesos com a accions produïdes per agents imaginaris. Les motivacions o raons de l'execució d'aquests esdeveniments-accions són una combinació d'estats psicològics atribuïts a aquests agents. Les incidències musicals són antropomorfitzades de tal sort que l'empatia amb la intencionalitat d'aquests agents imaginaris ens condueix a l'emoció. L 6 ESMUC La neuromusicologia (Peretz i Zattore 2003) o biomusicologia (Wallin 1991 ), per la seva part, està indagant sobre les similituds entre l'activitat neuronal que experimentem quan estem envaïts per certa emoció i l'activitat que despleguem quan escoltem música. Aquest nou àmbit d'estudi està, però. en fases summament incipients i segurament en el futur ens oferirà molta infmmació sobre això. Però mentre es posa en evidència la química neuronal dc les emocions i la música, pràctiques d'higiene mental com la musicoteràpia posen en marxa activitats de transfor- mació d'hàbits afectius per mitjà de dinàmiques gestionades per la música. Per a alguns musicoterapeutes la música cura de manera directa les "patologies de l'ànima". Per a d 'altres, simplement neteja i fa positives les relacions que ptiven entre els individus que intervenen en el procés terapèutic. Sigui com sigui, aquesta activitat posa en relleu una cosa que tots nosaltres hem experimentat però la comprensió i explicació de la qual en termes científics resulta encara un misteri insondable: el màgic poder que exerceix la música sobre les nostres emocions. Referències -Cooke, Deryck. 1959. The Language of Music. Oxford: Oxford University Press. -Davies, Stephen. 1994. Musical Meaning and Expression. Cornell University Press. - lmberty, Michel. 1986. Suoni emozioni significati. BologtJa: CLUEB - John son, Mark. 1987. 111e body in the Mind. Chicago: University of Chicago Press. -Kivy, Peter. 1989. Sound Sentiment. Filadelfia: Temple University Press. 1996. Music alone. lthaca i Londres: Cornell University Press. -Lakoff, George i Johnson, Mark. 1980. Metaphors We Live By. Chicago: University of Chicago Press. 1999. Philosophy in the Flesh: The Embodíed Mind and Its Challenge to Western Thought. Nueva York: Basic Books. -Langer, Susan K. 1953. Feeling and Fotm. Nueva York: Scribner's. -López Cana, Rubén. 1996. "La ineludible preeminencia del gozo: el Tratado de las Pasiones del Alma ( 1649) de Renè Descartes en la Música de los sigles XVII y XVHI". Armonía I O-l I. (2000). Música y retórica en el Barroca. México: UNAM. - Marconi , Luca. 2001 a. "M(tsica, semiótica y expresión: la música y la expresión de emociones". En Música, lenguaje y significada, eds. Marga Vega i Carles VillarTa boada, 163-180. Valladolid: Clares i Universidad de Yalladolid-SITEM. 200 1b. Musica, Espressione, Emozione. Bolonia: CLUEB. - Maus. Fred Everett. 1988. "Music as Drama". Music Theory Spectrum I O, pp. 56-73. I.997. "Narrative, Drama, and Emetion in Instrumental Music" . The }oumal o f Aesthetics and Art Criticism, 55/3. pp. 293-303 - Meyer, Leonard B. 1956. Emotion and Meaning in Music. Chicago: Chicago University Press. -Newcomb, Anthony. 1984. "Once More between Absolute and Program Music: Schumann's Sccond Symphony." 19th-Century Music 7/3. pp. 233-250. -Peretz, Isabelle i Zattore, Robert (eds.). 2003. The Cognitive neuroscience of music. Oxford: Oxford University Press. -Sioboda, John i Juslin, Patrik. 200 I. Music and emotion: theory and research. New York: Oxford University Press. - Tagg, Philip i Clarida, Robert. 2003. Ten Little Title Tunes. Towards a musicology of the mass media. Nueva York: Mass Media Music Scholars' Press. - Tarasti, Eero. 1994. A Theory of Musical Semiotics. Bloomington and Indianapolis: Indiana University Press. 2002. Sings of music. Berlin: Mou ton de Gruyter. - Wallin, Nils. 1991. Biomusicology: neurophysiological, neuropsychological, ancl evolutionary perspectives on thc origins and pUl-poses of music. Nueva York: Pendragon Press. Rubén López Cano és professor d'Estètica de la música, Músiques del món, Metodologia de la investigació i Teoria del coneixement a l'Escola Superior de Música de Catalunya. Ha publicat els llibres Música plurifocal (JGH 1997) i Música i Retòrica en el Barroc (Mèxic, UNAM, 2000) així com una quantitat ingent d'articles especialitzats. La seva feina d'investigació comprèn el desenvolupament de models cognitius per a l'estudi de les competències musicals i, en especial, les relacions ment-cos a la recepció de la música; l'estudi dels nous comportaments musicals i altres emplaçaments postmoderns, la prehistòria del mambo i les maneres de discursivitizació no verbal política i social en la música popular ballable de Cuba. Mes informació a www.lopezcano.net I ruben.lopez@esmuc.net. N OT re I ES i{j.1,iiij Festa de la Música Cobla, Orquestra Simfònica i Big band de l'ESMUC: final de curs en el marc de la Festa de la Música oi ncidi nt amb la celebració, el2l de juny passat, de la Festa de la Música, I'ESMUC va celebrar una autèntica marató musical programant els concerts de les seves tres formac ions estables presentades al llarg del cu rs passat, a les quals se sumarà, a partir d'aquest nou curs acadèmic, J'ensemb/e de música antiga. Cobla, Orquestra Simfònica i Big ba nd van actuar a la sala Pau Casals de L'Auditori, i van oferir el programa següent. Cobla de I'ESMUC: )ordi León, director. Sardanes de Pep Ventura, Ju li Garreta, Josep Serra i Joaquim Serra i obres lliures per a cobla de Salvador Brotons, Carles Guinovart i Manuel Oltra. Orquestra Simfònica de I'ESMUC: Enrique Mazzola, director. john Henry dc Coplund; Quatre danses del ballet Estancia de Ginastera i Danses Simfòniques de Wesf Side Story de Bernstein. Big ba nd dc I' ESMUC: Patrick Langham, dü·ector. Selecció d 'estàndards del jazz, diversos autors. A través d'aquest recull fotogràfic podeu ressegui!· tant els assaigs com també els concerts de les tres formacions de l'Escola. C 7 Podeu consultar totes les act ivitats a www.esmuc.cat. ESMUC Elisenda Vilarrubias Llicenciada per l'ESl\tiUC (tenora/pedagogia de l'instrument) "El meu objectiu és que els instruments de la cobla es normalitzin" Amb una trajectòria im porlant dins e] m ón de la música tradicional, en especial, dins l'àmbit cobJís ti c, com a tenora, Eli senda Vilarrubias ha finalitzat els seus estudis de pedagogia de l'instrumen t a l' ESMOC el mes de juny passat, amb un Projecte Final especialment inter essan t que aposta per la normalització dels instruments de la cobla. Amb eUa conversem sobre aquest treball i sobre tm primer estudi, pr em iat per diversos col·leclius, sobre la figura del compositor sabadellenc Agustí Borgunyó. per RUT MARTrNEZ - Per què et planteges cstudinr el grau superior de música, vinculant-lo a In música tradicional? -La veritat és que tenia molt clar que si bé per tocar I"instrument no et cal estrictament el títol sí necessites una fonllació específica per tot allò que té a veure amb la pedagogia. que és el camp que realment m'interessa. De fet, jo formo part de la primera promoció de I'ESMUC, on he cursat ducs especialitats: l'una, interpretativa (tenora) i l'altra. en pedagogia de l'instrument. - Per què has prioritzat el vessant pedagògic? - Perquè, aplicnt a Ja mC1sica tradicional, l'àmbit pedagogic és un terreny encara molt verge. A més, entenia que l'oferiU. a nivell de programa, 9uc recull el Pla d'Estudis d'interpretació i d estudi de la música tradicional és més pròxim a la musicologia... I a mi mïnteressa més la pedagogia. - Parla'ns una mica sobre el treball bastit a l'en tom d'Agustí Borgunyó; un estudi no només premiat a Sabadell, sinó també reconegut per l'Obra del Ballet Popular.... -En realitat aquest projecte va començar fa dos anys, coincidint amb la voluntat de la mateixa cobla Sabadell dc fer un disc sobre Borgunyó. Fa deu anys que estic a la cobla i, en saber-ho, vaig voler participar-hi activament. La meva responsabilita t va ser revisar partitures, conjuntament amb el director de la cobla, Bernat Castillejos, així com aplicar criteris de recerca biogràfica, dissenyar el llibret del disc i planificar-ne la presentació, fins al punt que aquest acte es va convertir en el meu concert de Projecte Final. - Interès que arrela en certa casualitat, potser? . -Es cert, si bé tenia moh clar CJ.Ue un projecte com aquest havia de tenir sentit més enllà de l'àmbit acadèmic, havia de tenir continuïtat, utilitat, veure la llum, perquè hi inverteixes moltes hores... Volia saber perquè esclivia Borgunyó, perquè va compondre durant tant tem ps -i més sabent del seu èxit. .. Motivació que vaig poder resseguir abastament gràcies a la lectura de les seves cartes. ...Com va ser el treball amb In cobla? Vau establir alguna metodologia concreta? -Vam començar a treballar als assaigs: llegíem diverses partitures i, a partir d'aquí, vam fer una selecció de les obres finals. Tot plegat, un procés de set mesos: vam buscar sardanes no enregistrades recentment, obres poc conegudes, d'un arxiu gran -després de fer la plimera recerca vam acabar amb un to- tal de 180 sardanes! Teníem, però, la sort que les obres, els originals. es troben a l'Arxiu Històric dc Sabadell. Les vam editar i, panit1.1 ra en mà, vam fer la comparativa amb els originals i de tot el procés vam troba r, fins a ccr1 punt, un inèdit: una instl'Umentació inacabada però molt diferent de la que es toca habitualment (de Ventura i Tort) de la sardana pòstuma "Nostàlgia~. - 1sobre les cartes? -Vaig saber, a partir d'una entrevista amb Lluís Subirana, que l'Arxiu Ricard Simó i Bach, dc Sabadell, volia fer una enciclopèdia de persones iJ.Iustres amb una carpeta de Borgunró. Hi havia un artkle sobre la relació de Xav1cr Cugat i Agustí Borgunyó on s'esmentaven unes cartes de la Fundació Bosch i Cardellach. No les vam trobar però sí un total dc 146 cartes escrites d'Agustí Borgun~ó a foan Sallarès, poeta i el seu millor amic. Lavantat~e d'aquesta conespondència és que s'inicia I any 1916, quan Borgunyó marxa als Estats Units, i arnba fins l'any 1967, quan mor. excepte un període de temps proper a la Guerra Crvil. És un testimoni, per tant, constant, que et pem1et resse~ir la seva bio~­ fia personal, professional I la seva trajectoria a l'estranger. ...Conclusions de l'estudi? -Agustí Borgunyó va ser un gran pencaire. Hem dc pensar que feia d'instrumentador, d'acord, però també copiava -tenia una lletra impecable i les indicacions sobre dinàmiques també eren molt bones. La seva obra recu ll, també, fi ns a cert punt un to nostàlgic sobre Catalunya, sobre el seu país, la seva cultura, que explicaria el perquè esctivia sardanes. - El veurem publicat, aquest treball? I el que acabades de presentar, sobre els instruments de la música tradicional? -M'agradaria, la veritat. Sobretot pel que fa al segon estudi, vinculat a la pedagogia de l'instrument i que no té res a veure amb el primer. D'ençà gue vaig entrar a I'ESMUC, el meu objectiu es pretendre que la situació dels instruments de cobla es normalitzi, gràcies a una tasca que, entenc, és continuadora de la que han realitzat el Mesh·e Elias, jaume Vilà, etc. Reconeixement i nonnalització que, al meu entendre, la LOGSE ha complicat molt. - Perquè? -Perquè el pas del Pla 66 a la LOGSE crea un greuge que arrela en la no recomanació, si més no explícita, de començar aquests instruments al nivell mitjà (excepte en el cas del flabiol). - 1 les conseqüències d'això ... -Són nefastes. L'oferta és molt minsa, hi ha pocs centres que incloguin aquests instruments (sobretot tible i tenora) i, si un alumne ja ha començat amb un altre instrument, molt rarament demana un canvi. Tot i aquest buit es pretén que, en només sis anys, els músics tinguin els coneixements suficients per afronta•· amb èxit una prova de grau supenor; això és poc factible. Aq uesta discriminació afavoreix l'etiquetatge: crear instruments de primera i de segona._ A més, a ryivell de professorat. no sempre es necessan que aquests instruments estiguin associats a la cobla: cal fomentar la creació de grups instrumentals heterogenis (fer un grup de vent on hi puguis posar un instrument de cobla, per exemple). També cal incloure'ls dins la roda d'instruments de grau elemental per fer-los coneguts entre els nens. - 1 què més fa falta? -Jo m' he sentit privilegiada perquè he pogut estudiar l'instrument a Igualada, pero si cm plantegés de començar ara, no sé... lli ha 170 escoles municipals a Catalunya però que ofcrtin instru ments tradicionals només prop d'una vintena. A la Catalunya No rd, hi ha l'llle sur Tete i Ceret... I a Barcelona ciutat, el Conservatori Municipal de Música (rc$1at),la Casa dels Nens i l'ESMUC. La clau es plantejar que els estudis són piramidals: no ens interessa gent que cursi estudis superiors si no hi ha una base sólida. - Has fet, per tant, un estudi crític. - Si més no en la redacció del text no he pretès ser crítica sinó treure a la palestra una qüestió i que tothom opini: com que no hi havi¡¡ aquest històric no es podia opinar. Cal fer una història dels ensenyaments musicals al nostre país, analitzar la situació actual, estudiar les metodologies que s'han creat arran d'aquesta història (el perfil de l'alumnat ha canviat, per exemple). En definitiva, saber què ens cal. I crec que és tenir un instrument adaptat. D'aquí el meu estudi "Tenora mans petites~ on plantejo acjaptar l'instrument, que no fer-ne un de nou. Es més, la idea no és fer una tenora i un tible "petits", sinó crear un únic instrument, perquè la tècnica és la mateixa, CJ.Ue ens permeti cobrir l'etapa en què el múSIC no pot utilit7..ar l'instrument "adult''. Parlo del període comprès entre els 7 i els IOl i unys, en funció del nen. Penso en un instrument només pensat per a aquesta edat, no un instrument que després es pretengui d'adapta r: no cal que tingui totes les claus, només les necessàries, construït amb fustes de menys tensió, més econòmic... I la creació d'aquest instmment fictici s'hauria d'acompanyar d'una nova metodologia d'aprenentatge: penso en el joc tradicional i l'instrument tradicional (la Joguina t:raclicional), el treball del patrimoni, la combinació amb la dansa tradicional... enllaçar-ho tot. La música tradicional és un món molt ric que no es potencia prou i que és especialment vàlid per als nens. Bon estat de forma de I'OBC i l'Orfeó Català PALAU 100. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Orfeó Català. Susan Gritton, Letizia Scherrer, Marianne Beate Kielland, Maximilian Schmitt, Martin Mitterrutzner, Mattijs van de Woerd, Cornelius Hauptmann. Dir.: Daniel Reuss. Schumann: Das Paradies und die Perí. PALAU DE LA MÚSICA.14 DE JUNY DE 2007. per M. C. P. l fi de festa de la temporada 2006-07 de Palau I 00 el van protagonitzar l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya i l'Orfeó Català amb una bella obra simfonicocm·al de Robert Schumann. Das Paradies u nd die Peri és un oratori profà d'inspiració oliental basat en el poema Lalla Rookh dc l' irlandès Thomas Mom·e. En els anys postetiors a la seva estrena - 1'any 184 7- va patir les conseqüències d'un oblit immerescut. propiciat per un canvi d'interessos en les modes llavors vigents. És cert que Das Paradies und die Peri és una obra ancorada en un romanticisme E més aviat ensucrat, el dc les seves primeres manifestacions artístiques. Això queda palès en l'ús del recita tiu - una forma inherent a l'oratori però en progressiu desús en aquella època- i. com a conseqüència. en el tractament melòdic, empobrit si es compara amb la resta dc fragments de l'obra de Schumann: àries, concertants i cors. Per aquests passatges, Robert Schumatm aconsegueix quotes d'altíssima qualitat melòdica en la línia dels grans mestres romàntics. Són moments en què tant s'observen Ics referències del Beethoven operístic - Fidelio es revela aquí nexe clau cap a l'òpera alemanya romànticacom es dedueixen focus suggeren ts d'inspiració per al Wagner primerenc. Sens dubte, la qualitat com a simfonista de Robert Schumann és Ja clau per considerar Das Paradies und die Peri una obra de gran interès dins la Història dc la Música. Això i el magnífic tTactament de les veus, en què s'obsetva clarament un deute an1b el gènere Jiedcríslic, que no fa sinó convertir les intervencions individuals -àries- en petites joies vocals. que amb l'acompanyament orquestral adopten una altra dimensió, també plena i subjugant. En l'audició oferta per l'OBC i l'Orfeó Català es va poder observar el bon estat de forma dc Ics dues formacions. tot i algu n desaj ustament propicia t per un nombre insuficient d'assajos. Daniel Reuss n'assumí la direc- Saber recuperar patrimoni IL CAL/FFO Dl BAGDAD de Manuel Garcia (versió semiescenificada). Llibret d' Andrea Leone Tottola. Milena Storti. Emiliano Gonzalez Toro. Manuela Kuster. Anna Chierichetti. José Manuel Zapata. Mario Cassi. David Rubiera. Les Ta Iens Lyriques. Coro de la Orquesta Ciudad de Granada. Dir. escènica: Olivier Simon net. Dir. musical: Christophe Rousset. PALAU DE LA MÚSICA. 28 DE JUNY DE 2007. per M. C. P. / s una fel iç sorpresa comprovar la gran quantitat de partitures oblidades que els dan-er-s anys s'estan recuperant gràcies a l'esforç d'uns quants atrevits que no dubten a nedar contra coo:ent. És una doble sorpresa per Ja limitada i decreixent atenció que dia rere dia s'atorga a la música culta, però també per l'evidència d'un patrimoni -als nostres sentits encara desconegut- d'una gran riquesa artística, d'un gran poder definitori de Ja història estètica. Tal és el cas d'una darrera recuperació musical, l'òpera del compositor espanyol Manuel García titulada 11 Califfo di Bagdad. Dilicilment etiqueta ble, l l Califfo di Bagdad es mou a mig camí entre l'òpera buffa i l'òpera còmique, E entre el classicisme i el romanticisme, entre el gust espanyol, l'italià i el francès. Així ho propicien les circumstàncies en què va ser composta. Manuel Garcia, més ben conegut per ser el tenor que estrenà amb poc èxit inicial el paper del comte d'AJmaviva d'f/ barbiere di Siviglia de Rossini i pare de tres grans cantants: Pauline Viardot, Matía Malibnín i el baríton Manuel García, va vim-e l'ambient operístic de principi del segle XIX, a cavall entre Espanya. Itàlia i França. Bon coneixedor dels gustos de l'època, la seva òpera recull el bo i millor dels estils predominants. tot fusionant-los en un tot en què es revela com a precur-sor d'un imminent canvi dc perspectives artístiques. f/ Califfo di Bagdad manté el gust pels temes olientalitzants de final del classicisme i principi del romanticisme, que tant Mozart com Rossini feren servir per ambientar algunes de les seves òperes. Deutora d'una òpera còmique molt de moda contemporàniament -Le Calife de Bagdad de François-Adrien Boieldieu-, 11 Cali!fo di Bagdad manté de l'òpera còmique Ja intercalació de text parlat amb tex1 cantat, però fa un pas endavant atorgant una gran importància a la música, am b l' increment de números musicals, en la líuía de l'òpera buffa italiana. Si en la seva època Manuel García va ser coJ.Iocat al nivell dels seus antecessors Mozart i Cimat'OS8, avui dia es pot comprovar, amb perspectiva. la gran oricn!<lció rossiniana d'una música que es va nodrir ció i demostrà els seus profunds coneixements en l'àmbit coral-d 'on és originariamb una encertada atenció a un Orfeó Català evocador. en detriment. però, d'una també necessària atenció a l'orquestra. Això provocà certs moments dc dispersió. tot i ser digne de menció el bon so de conjunt de rose. més relaxada i motivada que en altres ocasions. Del lloable conjunt vocal van destacar dc manera prou palesa Ics veus dc Morianne Bcate Kielland com a Àngel i Susan Gritton com a Peri. del bo i millor del seu temps. La presentació d'aq uesta òpera a càrrec dc Ja magnífica formació Les Talens Lyriques, sota Ja direcció de Christophe Rousset va posar dc manifest l'elevada qualitat dc la partitura, amb moments tan afortunats com el tutti del fin al del primer acte. Anunciada com a versió semiescenificada, les limitacions d'espai de l'escenari del Palau, juntament amb la poca dissimulada presència de micròfons amb vista a un enregistrament, van fer del cmiós vestuari ideat per José Enriquc Oña Selfa l'únic clement escèn ic dc la producció. Si el Cor de l'Orquestt'CI Ciutat de Granada va aparèixer poc polit en les seves intervencions, el conjunt dc solistes va destacar per la seva adequació bclcantista. Cal esmenta r la soprano Anna Chierichctti, tot i amb una veu dc tímida projecció: el tenor josé Manuel Zapata. amb alguns moments dubitatius. i Ics mezzos Milena Storti i Manucla Kuster, que van agilitzar gestualment el seguiment narratiu de l'òpera. RMC 275 25 361 Un recital líric per al record REaTAL .JOSEP BROS. Orquestra Simfònica del Vallès. Cor Amics de l'Òpera de Sabadell. Dir.: Roberto Rizzi-Brignoli. Mercadante, Verdi, Bellini, Donizetti, Bizet i Rossini. TEATRE PRINCIPAL (SABADELL). 22 DE JUNY DE 2007. per M. C. P. mb motiu del 25è aniversari de la creació de 'Associació d'Amics de l'Òpera de Sabadell es va celebra1· un concert extraordinari al renovat Teatre Principal a càrrec del tenor barceloní josep Bros, acompanyat per l'Orquesb·a Simfònica del Vallès i el Cor d'Amics de l'Òpera de Sa badeU. El tenor celebra enguany quinze anys dc reeixida ca ne- ra arreu del món. Una carrera que es va iniciar tímidament entre els bastidors del teatre de La Ai Faràndula de Sabadell, però que ràpidament va tenir ressò al Liceu en un debut inesperat al costat d'Edita Gruberova, en una ja mítica Anna Bolena. Josep Bros oferia desinteressadament un concert d'altíssim nivell i compromís musical, a benefici de l'escola d'òpera que des de fa uns anys ofereix formació íntegra a joves estudiants lírics. El concert va ser un compendi de peces del gran repertori belcantista per a tenor. combinades amb hils del re- Música poètica CICI.L CORAL A L'AUDITORI. Cor de Cambra de l'Auditori E. Gra- ~e 275 nados de Lleida. Enric Arquimbau, rapsode. Dir.: Xavier Puig. Sans, Vivancos, Guzman, Gumf, Prenafeta. L'AUDITORI (SAlA MARTORELL). 9 DE JUNY DE 2007. per X. Ch. és que no pas un concett, aq uesta proposta va ser un recital poeticomusical en què paraula i cant es van combinar en 70 minuts d'un espectacle íntim, d'esperit sobri i concentrat, que l'absència d'aplaudiments entre peça i peça va afavorir. L'actor Enric Arquimbau va recitar una selecció de poesies d'autors catalans i andalusos del segle xx, i el Cor va cantar la versió coral d'algunes d'a- M questes poesies escrites per compositors catalans actuals: fresca i brillant la música de Xavier Sans per als poemes de Sa lvat-Papasseit, amb una magnífica Vetlla, revetlla que es va haver de bisar; subtils, elaborades i evocadores les peces de Bernat Vivancos (Escil·la i Dansa grotesca de la mort) per a paraules d'Espriu; amable i suggerent la música de Josep Lluis Guzman basada en El sol, la rosa y el niño de Mi- per1ori sinlfònic operístic, com són la recurrent obertura de La forza del destino dc Verdi o la suite -de Ja qual s'interpretaren n·es fragments- de la Cam1en de Bizet, d'aliTa banda molt ben executades per una Orquestra Simfònica del VaUès especialment motivada. A això, hl contribuí la lliurada actuació del director italià Roberto Rizzi-Brignoli, expansiu en els gestos i efectiu en les entrades. Josep Bros va iniciar el concert amb una ària d'l/ Giuramento de l'injustament oblidat compositor romàntic Saverio Mercadante, una complexa ària amb què Bros va assentar les bases del que havia de ser un concert inoblidable. La plenitud vocal del tenor barceloní es reconeix en un timbre homogeni i amorosit en el registre central, especialment mòrbid en l'apianament i la messa di voce. A això s'afegeix la bri llantor d'un registre agut i sobreagut plenament resolt i una capacitat de fiato admirable. Però el que veritablement fa destacables les interpretacions de Josep Bros, és l'elegància en el fraseig, en la manera dc lligar Ics frases - totalment adeq uat a l'estil belcantista- que només es percep en els veritables artistes. Per això, cadascuna de les pàgines de Bell ini - / Puritani i l i Pirata- i Donizetti -Anna Bolena, l/ Duca d'Alba i Roberto Devereux- van aconseguir provocar el deliri de l'admiració, el d'una interpretació memorable, el de la tradició perpetuada. guel Hermí ndez; i impressionista la Melangia de Carles Gumí per a la poesia homònima de Màrius Ton es. També van sonar tres peces del compositor finlandès Einojuani Rautavaara basades en textos del Romacero gitano de García Larca, puntillistes, d'ambient tèrbol i suggerent, quasi expressionistes; i va cloure el concert el llenguatge més tradicional i festiu de Josep Prenafeta am b la sardana Molt lluny d'aquí, sobre una poesia de Màrius Torres. La tria del repertori, apostant per la música actual, de qualitat i de casa, ja mereix una felicitació efusiva. Enric Arquimbau, un actoràs de raça, va fer de mestre de cerimònia possèit per cada paraula, implicat en cada ambient, convincent, magnètic i versàtil. Amb veu robusta i vellutada, va anar filant cada poema amb el ritme adequat, infinitat de matisos i un admirable esforç en la pronúncia tant de l'andalús dels poemes de Lorca i Hernandez, com del lleidatà de Màrius Torres. l el Cor de Cambra de l'Auditori Enric Granados de Lleida es va mostrar compacte i sòlid, equilibrat entre cordes, amb una afmació neta i justa, cxcel·lent precisió rítmica, i so tènue però camós i ple de matisos. Van seguir fil per randa la lectura expressiva, profunda i detallista que el seu director Xavier Puig va transmetre amb un gest altament eloqüent. Llàstima que la participació del Cor es va reduir a deu cançons, poc més de vint minuts de música, l'única pega d'una proposta original i de qualitat. material de base de gran qualitat, començant per dos ballarins absolutament excepcionals que a més serveixen unes coreografies de molt bon veure i disfrutar. Però hi falta quantitat i consistència. I construcció d'un discurs lligat i potent. Una hora i quart de durada, bona part de la qual gastada en diàlegs de tertúlia de penu queria, és poc espectacle. L'aportació d'una escenogr·afia irrellevant i el suport d'un quadre de músics exceJ.lents -tanmateix reduït a la mínima expressió-, agombolen els moments de plena excel·lència que serveixen, massa en comptagotes, dos artistes excepcionals, dos autèntics monstres; sens dubte. I és clar, la seva capacitat per enlluernar, com també l'originalitat estètica i fonnal del que fan -això tanlbé forma part del pernil- asseguren un èxit fins a cert punt fàcil. I a més, amb un vernís de distinció intel·lectual potenciat pel context d'escapada a un concepte - mestissatgemolt del dia, molt engagé. Tot quadra. Dos monstres sagrats realment, Sylvie Guillem i Akran Khan, sens dubte ... amb l'escaig del productor. Dos monstres sagrats... i escaig FES11VAL GREC 2007. Sacred Monsters. Sylvie Guillem i Akram Khan. Dir. artística i coreografia: Akram Khan. Coreografies addicionals: Lin Hwai-min i Gauri Sharma Tripathi. Música: Philip Sheppard. TEATRE GREC. 26 DE JUNY DE 2007. per J. C. C. ls festivals -gairebé tots situats a l'efervescent època del solstici d'estiu- afavoreixen Ja creació dc propostes de característiques peculiars, en les quals, en el millor dels casos el pernil és de gran qualitat, i normalment compten amb un embolcall de disseny - per què no eferves- E 26 362 cent-, que ajuda a potenciar la capacitat d'atracció, a més abaratint-ne d'una manera considerable el cost. Són productes molt ben intuïts per un productor intel·ligent que a més té capacitat per projectar-los. Sacred Monsters participa d'aquesta realitat d'una manera força acusada. Hi ha un Pogorelich i Merlet, dues concepcions oposades al virtuosisme pianístic la nota fora de lloc o interFESTIVAL INTERNACIONAL DE PIANO. Ivo Pogorelich, piano. Beethoven, Brahms, Skriabin, Rakhmàninov. L'AUDITORI. 30 DE JUNY DE 2007. Dominique Merlet, piano. Chopin, Fauré, Debussy. L'AUDITORI (SALA MARTORELL). 4 DE JULIOL DE 2007. per lluís Trullén l pianista Iva Pogorelich va inaugurar el Festival Internacional de Piano, la primera edició d'un cicle que acompleix un doble objectiu. Per una banda, presentar un monogràfic de recitals en els quals figures de renom internacional (Pogorelich, Merlet, Freire, Gavrilov, Koriolov) comparteixen cartell amb joves artistes del nost re panorama concertístic i, per una altra, la d'omplir part del buit ciàssic concertístic que es produeix a la ciutat un cop ja han acabat les temporades de concerts tradicionals. J Pogorelich, amb un recital espectacular, va posar la primera pedra d'aquest nou festival iniciat amb la Sonata núm. 32 de Beethoven, en una versió magistral en què tècnica i temperament s'uníren per construir una recreació romàntica, nítida, passional i emotiva d'una de les obres més exigents del repertori. Una bagatel·la com E una nova Sonata beethoveniana, l'op. 78, la dedicada a Teresa von Brunswick i que mitjançant els seus dos moviments evocadors ens va permetre escoltar el Pogorelich íntimament romàntic. Sense interrupció, Pogorelich va endinsar-se en el sublim fntermezzo op. 118 núm. 2 dc Brahms, un dels autors juntament amb Chopin que sempre ha ocupat un lloc preferent en la carrera del pianista nascut a Belgrad, i que continua acarant amb l'equilibri entre apassionament i poètica subtil tan complex d'aconseguir en les recreacions del darrer Brahms, i més concretament amb aquesta obra sublim del pianisme. I després del romanticisme en l'estat mês pur, una de les pàgines característiques per l'estructura formal i harmònica de l'etapa central del piano d'Skriabin, concretan1ent la Sonata núm. 4, una pàgina breu, però con- de l'home cap a restrella, símbol de la felicitat··. Com- plexíssima pel ritme, per la força necessària per abordar els acords del ''Prestissimo", pel contingut harmònic colorístic ... , uns obstacles que van esdevenir mitjans per a un Pogorelich imaginatiu, creatiu i temperamentalment llançat cap a la recreació fascinant d'una pàgina de tanta exigència. Com a finaJ, la Sonata núm. 2 de Rakhmàninov, l'explosió del pianismc espectacular, de les grans estructures d'acords, dels tempi més atrevits, de l'encontre entre Ja subtilitat romàntica presentats per un Pogorelich infatigable i que va mostrar una capacitat imaginativa i de temperament desbordant. Per la seva banda, Dominique Merlet es presentava com l'antítesi de Pogorelich. Aquest pianista i organista francès ha exemplificat en el decurs d'una carrera concertística que compleix els cinquanta anys, l'academicisme en l'estat més pur, el pian isme extremament fidel a la partitura. l'objectivitat que li va permetre assolir primers premis i reconeixements tant a conservatoris com a concursos internacionals. Merlet continua fidel als seus princi pis: rigor en la partitura, tècnica depurada en la qual prelada fora d'un discurs prèviament elaborat amb objectivitat meticulosa, i cap recurs que pugui escapar d'un estricte rigor expressat en la partitura. Per això el seu Chepin del segon lmprompfu, dc la Berceuse, de la Sonata núm. 3, esdevenia nítid, elativident, controlat, acadèmic, però amb moments mancats d'un temperament i apassionament en què recursos com el rubato o els canvis de caIor quedaven pràcticament refusats. Un Chopin inqüestionable pel seu rigor però presentat amb un excês de control en detriment dc l'emotivitat expressiva. El món multicolor de Miroirs dc Ravel. amb I'Alborada del graciós, amb la sublim Une barque sur l'océan, o amb la delicadesa d'Oiseaux tristes, van permetre escoltar el Merlet coneixedor amb profunditat del pianisme francès, de la tècnica necessària per afrontar l'univers dc Ravel i de Fauré, de qui va recrear la n M Barcarolle núm. 5 op. 66. ..rx:;: Però novament aquella opció 275 per l'exactitud, pel màxim rigor, per la serenitat respecte del temperament, van sobreposa r-se en la recreació d'una atmosfera que plasmés uns colors suggestius i por tadors d'aqueU aromat\!} pe-0 i (f; C . e~ :· -~ :~~_a_~~;~~-~~~~~~~ !_a_s_~--- ~~~~-d_a: ~~~~i~~~~- :~:~~--- .:~c~~-e~~ ~~-h~ ~~-~:_s~-- -~~~~~~=~-~¡:~~-f~~~. El poder suggestiu de la percussió AWIMUSICA. Ivan Herranz, percussió. Alvarez, Roig, Volans, Dfaz, Fidemraizer, Miyosi. L'AUDITORI (SAlA MARTORELL). 22 DE JUNY DE 2007. per F. T.-B. n un clima que no deixa d'acostar-se a insolidaritat quant a desinterès general del melòman, com també a l'hermetisme que persisteix en un cert posicionament estètic, va celebrar-se el concert de clausura de la X temporada d'Avuimúsica. En altres paraules, diríem que en el mig centenar d'assistens al concert, no va ésser possible registrar una presència majoritària dels nostres compositors, ni tampoc dels programadors o organitzadors d'altres cicles musicals, ni menys dels re- E prescntants de la crítica musical barcelonina. És a dir, els concerts -i aquest no se n'apartà- tenen una motivació que tot i ésser necessària, és ben minsa quant a difusió i quasi no res aporta a la vida musical de la ci utat. En tot cas, el balanç pot resumir-se com una col·laboració per promoure una certa sensació de protagonisme al solista escollit, que així, durant uns pocs moments viu l'experiència d'êsser element essencial d'un acte musical i, per altra banda, proporciona al compositor l'avinentesa d'escoltar l'autèntica realitat sonora d'a llò que ha escrit amb il·lusió i per pura necessi tat comunicativa en un paper pautat... I lret d'això, després solament hi ha el silenci... Veritablement, referendar el sensacional recital del percussionista Ivan Herranz - membre de l'OSC- no ês solament la manifestació d'alegria mês sincera de qui va sentir-se profundament emocionat per l'efusió poètica d'un món sonor riquíssim en coloracions i eloqüència, seduït per una manifestació sonora que es desplega en la més desitjable pluralitat de la tensió expressiva i que, a més, es produeix dins d'un món impensable de màgia i fantasia. I potser el mèrit d' Ivan Herranz és que el seu re- •o cital va etigir-se com un ~~ !l cianat diàleg a tres bandes; compositor, intèrpret i oient, aspecte que d'alguna manera convertia la interpretació de cada peça en un acte carregat de trets creatius, des del que suggeria l' instrument al que t'hi comunicava l'intèrpret fins al que imaginava qui ho escoltava ... En definitiva, va ésser un privilegi escoltar Ivan Herranz amb la seva pulsió tan profundament humana, tan colpidora i eficaç per donar a cada obra el sentit de la seva creativitat, la reali tat estètica del seu cosmos sonor, per mostrar-nos l'autenticitat de cadascun dels autors: poderosament poètics Nino Díaz i Ak:ira Miyosi, veritables i magnífics orfebres Fidemraizet~ Volans, Alvarez 27 i Teresa Roig. 363 ove participa en els actes d'aniversari del Coro Ametsa d'Irun El Cor .J ove participarà entre els dies 21 i 23 de setembre en l'Encu entro de Coros Juveni1es que ha organitzat la Sociedad Cultural Coro Ametsa d'Irun amb motiu del seu clnqu an lè anjversari. I Cor, que actuarà sota la direcció del seu titular, Esteve Nabona, oferirà dos concerts a Irun, dintre del festival, i un altre a Donosti. Al marge del jove cor català, també hi actuaran altres cors de Navarra i Guipúscoa. El repertori estarà integrat, sobretot, per música catalana, tant tradicional com d'autor. La Sociedad Corc Ametsa, la componen quatre cors: Txiki. Gazte. Ametsa i Betiko, i agrupa al voltant de 170 cantaires. El Cor Ametsa, cor de referència d'aquesta família coral, ha participat en nombrosos concursos, tant d'àmbit nacional com internacional, com són el Cuido d' Arezzo i Gorizzia (Ità lia), I'Haya (Holanda) i Tolosa (Euskadi), Iol obtenint-hi diversos premis, entre els quals destaca el primer premi en polironia en el Concurs Internacional dc I' Haya l'any 1975. Durant aquest any ha col· laborat amb formacions instrumentals de prestigi, com l'Orquestra de Cambra de Tolosa de Llenguadoc, Orquestra de Radio France, Orquestra Simfònica de Bordeus, l'Or- quest ra Simfònica d'Euskadi, i ha enregistnll una desena de discs. tot des- E I®C 27'5 El COR JOVE DE l'ORFEÓ CATALÀ VISITA EUSKADI AQUEST SETEMBRE lacant l'enregistrat el 1981 amb la Missa en La bemoll major de F. Schubert, per la qual l'Acadèmia del Disc Lirio de París li va concedir I'Orphec d'Or de les gravacions corals. Per tal de commemorar els seus cinquanta anys, ha organitzat nombrosos actes, com concerts infantils, comptant amb la participació dc Fernando Argenta; concerts corals. amb la intervenció, a més del mateix Corc Ametsa, dels cors Kup, Lurra i Hondote; un festival d'orgue amb motiu de la restauració de l'orgue Cavaillé Coll de Ntra. Señora del )uncal, i en el qual in- tervindran cinc organistes, entre els quals destaca José Manuel Azkue. Precisament aquest actuarà en el mateix concert de clausura del Festival en què intervindrà el Cor Jove de l'Orfeó Cata là. Aquest passat mes de juliol el cor Ametsa Gazte visità Catalunya convidat pel Cor Jove de l'Orfeó Català, i va oferir dos concerts. un a Barcelona i un altre a Verges. Ametsa Gazte és el cor jove de la Sociedad i està integrat per una quarantena de cantaires entre els 14 i els 24 anys. El seu director és }on Aizpuru. AGENDA SETEMBRE 2007 Dia 11, 19.00 h. CANOVELLES Dia 22, 20.00 h. IRUN (Guipúscoa). Auditori Amaya Cor Jove dc l'Orfeó Català. Josep Buforn. piano. Dir.: Esteve Nabona. Compositors catalans i d'arreu. 2n concert de I'Encuentro de Ceros Juveniles. Cor jove de l'Orfeó Català. Josep Buforn, piano. Dir.: Esteve Nabona. Brotons, Toldrà i música tradicional d'arreu. Dia 20, 20.00 h. DONOSTI (Gui púscoa). Església de San Vicente Dia 23, 12.30 h. IRUN (Guipúscoa). Auditori Amaya Cor Jove de l'Orfeó Català. Josep Buforn. piano. Dir.: Esteve Nabona. Compositors catalans i d'arreu. Concert de clausura de I'Encuentro de Corcs )uveni les. Cor Jove de l'Orfeó Català. Josep Buforn, piano. Dir.: Esteve Nabona. Brotons i tradicionals catalanes. 20 ANYS DE CATALUNYA MÚSICA Un instrument útil a la música catalana ls criteris i records dels responsables de l'emissora durant les seves dues primeres dècades d'existència i les opinions de diversos representants ...,..,.. qualificats del nostre entorn musical configuren aquest dossie1~ motivat pel 20è aniversati de Catalunya Música. D'una lectura atenta d'aquests criteris i opinions, en podem deduir l'oportunitat i la necessitat -fa vint anys i ara mateix- de la presència d'una emissora catalana ded icada de manera pràcticament íntegra a la difusió de la música anomenada clàssica, una modalitat en recessió progressiva però fondament arrelada en els fonaments de la nostra cultura occidental. També podem constatar-ne algunes limitacions, en gran part atribuïbles a la manca de recursos i a la situació anmmal del país, malgrat que Catalunya Ràdio es defineixi com "la Ràdio Nacional de Catalunya". La part positiva d'aquests vint anys rau en la consolidació d' una emissora pública dedicada a la difusió de la música clàssica, amb vocació de promoure la participació dels oients i la subsegüe nt probabilitat de generar coneixements, afició i nous públics musicals. També la creació i conservació de documents sonors representatius de la música catalana d'avui, tant pel que fa a compositors -com ells mateixos reconeixen- com en l'àmbit d'intèrprets, i la possibilitat de promoure la discussió oberta dels problemes que afecten la nostra vida musical. Hauríem de si tuar la part restrictiva en factors estructurals: la manca de representativitat oficial en orga nismes internacionals. com la UER, i les limitacions econòmiques que frenen la possib ilitat de convertirse en un autèntic centre de dinamització musical, per exemple creant festivals i mantenint orquestres pròpies, etc. Davant d'aquesta efemèride feliç, però, no seria just adoptar una actitud negativa, i per això ens afegim sense reserves al cor de felici tacions que Catalunya Música està rebent amb motiu del seu aniversari. I tampoc no podem obviar que la nostra Revista ha estat associada amb Catalunya Música durant quasi setze anys, del novembre de 1990 a l'abril de 2006, una col·laboració fructífera i gratificant, tant institucionalment com personalment. Així doncs, moltes felicitats i per molts anys! ~e 275 29 365 Set mil dies de ràdio H AN ESTAT MÉS O.E SET MIL DIES DE COMPANYIA ELEGANT 1 EXQUISIDA. MILERS I MILERS D'HORES DEDICADES, EN EXCLUSIVA, A LA DIFUSIÓ MUSICAL. A LES GRANS I PETITES OBRES DEL R EPERTORI CLÀSSIC, PERÒ TAMBÉ, I D' UNA MANERA ASSENYALADA, A LA MÚSICA DE CASA NOSTRA. D ES QUE INICIÀ LES SEVES EM LSSlO S EL 1 O DE MAIG DE 1987, CATALUNYA MúSICA O HA DEIXAT D 'EVOLUCIONAR . ARA, TOT J UST QUA CELEBRA EL SEU VINTÈ A IVERSAIU, L'EMI SSORA ASSUMEIX AMB ENERGIA ELS REPTES DEL SEGLE XXI. ELS HOMES QUE HAN FET POSSIBLE D'ARRIBAR-III EXPLIQUEN COM tiA ESTAT AQUESTES D UES DÈCADES DE CAMÍ. I D'aquesta manera va arribar aquell històric lO de maig de per ANA MARÍA DAVILA 1987, en què la nova ràdio va iniciar les seves emissions amb JESÚS RODRfGUEZ PICÓ ({Vàrem apostar per la qualitat tècnica i un concepte flexible de música clàssica'' ot va començar poc abans del Nadal de 1986, quan el clarinetista, compositor i aleshores professor del Conservatori dc Badalona Jesús Rodríguez Picó va rebre una trucada d'en josep Cuní. La proposta era molt senzilla: posar en marxa una nova emissora de ràd io a Catalunya dedicada, en exclusiva, a la música clàssica. "Només hi havia la idea, tota la resta encara estava per desenvolupar: elno111, els continguts, els criteris de programació. A més, es volia portar el projecte amb una certa discreció, ja que encara faltava passar per un seguit de filtres; entre els quals, l'aprovació del Parlament", recorda, ara, l'home que es va encarregar dc fer realitat aquella idea. Va ser així com, al llarg dels primers mesos del 1987, Jesús Rodríguez Picó, amb l'estreta col·laboració dels responsables del grup d'emissores de la Generalitat, va anar desenvolupant aquella iniciativa esperonadora. "Les primeres decisions van fer referència a delimitar el territori d'allò que enteníem com a música clàssica i la presència de la paraula dins les emissions", recorda Rodríguez Picó, que expl ica que, fina lment, es va opta r per un model de "continuïtat, amb grans blocs musicals que abastessin les 24 hores del dia i poca paraula". El ventall musical triat també va ser ampli. "Vaig defensar un concepte flexible de música clàssica, que també abastés la música contemporània, per descomptat, la música de cinema, el jazz i algunes músiques del món. ., Amb els conceptes clars i escollit també el nom -"vaig pensar que el més adient era una denominació de tipus institucional"-, el director i el seu jove equip -entre ells, Conxa Trallero, joan Yives, Alfred Celaya, Cat·mina Malagarriga, Carles Lobo i Alex Roblcs- es varen dedicar a crear la infraestructura necessària per al funcionament de la nova emissora. "De bon començament, Catalunya Música va fer una aposta clara per la qualitat tècnica. Això volia dir apostar pel so digital, en un moment en què aquest era tota una novetat. Allò va comportar la necessitat de crear una nova discoteca, ja que la que tenia Catalunya Ràdio eren tots vinils. Vam arribar a uns acords amb totes les botigues de Barcelona que ens van permetre comprar uns tres mil cec/és", relata el director. L'única concessió van ser dete1minadcs obres d'autors o intèrprets catalans, que es van adquirir encara en el format antic "per por que després no sortissin en cedé. Llavors, e11s vam dedicar a copiar-les a cinta, perquè no es fes mal bé el disc''. T ~e 275 30 366 la reh·ansmissió en directe del concert que oferí Victòria dels Àngels al Palau de la Música. "La vàrem escollir perquè volíem una personalitat especial per a aquell acte inaugural. I ella, que era una dona encantadora, va estar-hi d'acord de seguida. Va fer una actuació memorable i, un cop acabada, vàrem enllaçar d'immediat amb la que havia de ser la programació normal de la ràdio. La primera obra gravada que es va emetre va ser la Suite per a orquestra núm. 2 de Bach." Durant els dies següents es van anar incorporant els espais de caràcter monogràfic, dedicats a gèneres musicals més específics i també les emissions de gravacions en directe, una tasca que la nova ràdio va assumir també de bon començament i que ha permès la creació d'un fons patrimonial únic, que actualment supera les 3.000 gravacions. "La política inicial va ser la d'enregistrar totes les estrenes de compositors catalans que es fessin a la ciutat. Els acords amb l'Orquestra de Barcelona i el Liceu per retransmetre les seves temporades van arribar una mica més tard", explica Rodríguez Picó. A més del seu indubtable valor històric, aquesta tasca també va permetre a l11jove emissora iniciar els seus primers contactes internacionals. "Aquesta va ser una aventura molt peculiar, ja que en no ser Catalunya un Estat, no podíem incorporar-nos a la UER (Unió Europea de Radiodifusió), on ja hi era RNE. En aquell moment, però, també existia l'OIRT (Organització Internacional de Radio i 1èlevisió) que agrupava les emissores de l'Est, i llavors, el juny de 1986, l'Oleguer Sarsa neda s i jo vam pujar a un avió i ens en vam anar a Budapest. I a partir d'aquell moment ens vam integrar en aquell circuit com a membres associats. Això ens va portar a fer molts intercanvis amb aquesta associació, que van permetre que durant uns quants anys molta música catalana sonés a diferents emissores d'arreu del món." Alh·es projectes dc la jove ràdio, en canvi, no van prosperar, com la possibilitat de crear una formació orquestral, a l'estil d'RTVE-" la idea es va descartar en benefici cie clotar el país d'un sol gran conjunt simfònic, que ha via de ser l'O BC"- o les edicions discogràriques. ··Vàrem arribar a fer un parell de títols amb Audiovisuals de Sarrià, però el projecte no va tenir continuitat." D'aquesta manera, la nova emissora es va situar ràpidament al voltant dels 30.000 oients, "que era una xifra una mica per sobre del previst. Va jugar molt a favor nostre el tema lingüístic, que el vàrem cuidar moltíssim. jo ha11ia arribat a trucar a l'ambaixada txeca per preguntar com es pronunciava un ''Va jugar molt a favor nostre el tema lingüístic, que el vàrem cuidar moltíssim". 110111 ••• El desembre de 1990, jesús Rodríguez Picó va deixar el seu càrrec per assumir altres reptes professionals. "Va hmya Música tingués el fons més ampli possible d'obres catalanes. I el mateix fèiem amb els intèrprets, tot i que fessin un repertori clàssic", explica Burès, q ue l'any 1994 va haver d'enfrontar-se a un important retall pressupostari per poder pagar els drets d'aquests enregistraments. "Va ser una reducció molt dràstica que afectà tota la Carparació. Ens vam quedar amb el més just per continuar fent Liceu i OBC, i sense res per a tota la resta. Llavors, molts músics van dir que no acceptarien fer cap gravació si no cobraven, però com de fet això va ser un fenomen bastant generalitzant, de mica en mica es va anar arribant a acords alternatius; intercanvi de graPació per publicitat. etc." Aquesta davallada va coincidir també amb la caiguda del mur de Berlín i la desaparició de l'OIRT. "Ens vam quedar penjats, i llavors entre la manca de pressupost i això altre, l'interD'ESQUERRA A DRET A: JORDI DAROCA, JESÚS RODRÍGUEZ PICÓ I OLEGUER SARSANEDAS, EQUIP DIRECTIU QUE VA POSAR EN ' MARXA CATALUNYA MÚSICA, EN UNA IMATGE DE 1987 ser una experiència que em va marcar molt. Com a autor, em va fer replantejar-me tot el tema de la relació amb el públic, i també reflexionar sobre el perquè algunes músiques transcendeixen i d'altres no. Sense dubte, el meu pas per Catalunya Música va deixar una empremta molt important a la meva vida. n PERE BURÉS ((L'especialització de les franges horàries va permetre incorporar nous gèneres musicals,, U n cop finalitzada la gestió de jesús Rodtíguez Picó, des de la Direcció de l'ens públic català es va prendre la decisió de buscar un nou responsable per a Catalunya Música. L'elecció va recaure en Pere Surés, en aquell moment director de l'Escola de Música de Rubí, que va iniciar la seva singladura com a nou coordinador de l'emissora I' 11 de març de 1991. "Una de les primeres tasques va ser reordenar la programació per franges horàries i per gèneres. Una de les funcions d'una emissora d'aquest tipus és la d'acompanyar la gent mentre treballa, per la qual cosa fins a migdia o mitja tarda intentàvem fer programes de música que arribessin amb facilitat a la gent. 1 tot allò que eren gèneres específics, els vàrem ordenar en altres franges horàries i en programes de tipus monogràfic. ·· Aquests últims, precisament, varen permetre també a l'emissora obrir el seu ventall musical. "Vàrem incorporar gèneres que nosaltres consideràvem que havien de ser-hi presents, com el cant coral, la sarsuela o la música per a cobla." Una decisió que va anar associada a una descentralització de la programació, tasca que al llarg de la primera etapa de la ràdio havia recaigut en els màxims responsables dc l'emissora. "Vam decidir que fos el mateix presentador, que era l'especialista d'aqueUtipus de música, qui assumís aquesta feina",·explica Burés. La poca paraula va continuar essent una notmativa de la casa, tot i que la seva presència es va incrementar en determinades franges horàries. Així, es van incorporar a l'oferta dc Catalunya Música programes d'entrevistes, com A la mane- ra de-" es tractava de fer una xerrada amb un determinat personatge que, a la vegada, presentava la seva pròpia selecció d'obres musicals"-; programes educatius, com Pentagrama- "volíem donar recursos per a l'ensenyament musical a mestres i escoles"- o tertúlies, com La música a debat, que arribà a ser un dels més emblemàtics de la ràdio. Les gravacions en directe t·ambé es van incrementa r. "Vàrem fixar definitivament la po{{fica de gravar senceres les temporades del Liceu i de l'O BC i vam fer un seguiment bastant exhaustiu de totes les temporades estables de Barcelona. Va haver-hi una ampliació important de la quantitat i diversitat dels concerts enregistrats. Es procurava gravar totes les obres d'autors catalans, perquè la voluntat era que Ca ta- canvi internacional de mica en mica es va anar morint." Quan Pere Burès va concloure la seva etapa com a coordinador de l'emissora, l'ablil dc 2004, Catalunya Música assolia ja en tre els 40.000 i els 50.000 oients; "tres punts per sobre de Ràdio Nacional", s'enorgu lleix qui en va ser e l responsable durant disset anys. ÀLEX ROBLES "La nostra aposta de futur passa per totes les possibilitats que ofereix Internet" ossiblement, quan Àlex Robles va arribar a Catalunya Música, ni ell mateix hauria arribat a imaginar que un grapat d'anys més tard es posaria al capdavant de l'emissora. Llavors ell era un estudiant de cant i música coral, i un dia va respondre a un an unci que va veure al Conservatori de Barcelona sol·licitant locutors per a un nou canal de música clàssica. "L'emissora va arrencar al maig i jo vaig començar pels voltants del juliol fent els caps de setmana i a més a més les nits. O sigui que vaig començar per les trinxeres", recorda ara Àlex Robles. D'aquella etapa, el nou director de l'emissora té un record entranyable. "La majoria érem gent molt jove que gairebé no P RM-C 275 teníem cap experiència en el mitjà radiofònic. Això sí, tots teníem una certa formació musical, perquè de bon començament es volia gent que sabés d'allò de què parlava, 110 «xerraires» purs i durs. I tot aquest equip va anar prenent responsabilitats a mesura que vam anar agafant rodatge en el mitjà." Ara, amb el seu nomenament al capdavant de l'emissora, Catalunya Música vol endegar una nova etapa en la seva història. "Es tracta de donar un nou impuls a la ràdio, amb l'ob- jectiu de fer una clara aposta per la renovació tecnològica cap al futur", explica Robles. D'entrada, els primers canvis han estat una nova ordenació dels continguts de l'emissora. "Fins ara, Catalunya Música lla via assumit uns contin- guts molt amplis perquè no hi havia altres canals per fer-ho. L'aparició d'iCai FM Jw comportat una reordenació de tots els continguts del grup, a partir de la qualla nostra ràdio es concentra en la música clàssica, en un selltit ampli i generós, però tot el que és jazz, músiques del món i certes músiques de cinema passen a formar part dels continguts d'iCAT FM. La idea és fer una ràdio que faci una programació diària que pugui arribar al gran públic, però que tampoc no descuidi les minories, oferint-li programes temàtics i especialitzats, situats en franges estratègiques de la graella .., Per aconseguir això s'aposta per una franja diària d'acompanyament basada en una "oferta molt equilibrada, consti- tuïda per una bona selecció nzusica/ però mantenint.fes dosis d'informació justes i necessàries. No volem renunciar a la funció informativa, i per això hem introduït uns microespais dedicats a prèvies i a crítica de concerts". Dins d'aquest procés, el suport a la música catalana continua essent una prioritat per a l'emissora. "Estem enregistrant pràcticament tots els cicles que es produeixen al nostre país. a vegades a raó de dos i tres concerts diaris. Això vol dir que ens interessen tant les grans propostes que passen per Barce- 31 - - -- )67 -';' lona com les de caire més minoritari. No hem deixat de fer el que fèiem, però hem ampliat l'horitzó, per no caure en el localisme. Ens hem d'obrir al món per defensar la nostra música allà on sigui i també per dur a la nostra audiència (O( el que passa fora de les nostres fronteres", re0exiona el director. D'aquesta manera, i a més dels acords establerts amb Radio Galega i Radio Euskadi, que permeten seguir les temporades de la Filharmonia de Galícia, Sinfónica de Euskadi i Quincena Musical de Sant Sebastià, s'aspira, ben aviat, a arribar a acords amb RNE que permetin l'accés a l' intercanvi de gravacions amb les emisso1·es de la UER. Amb aquest panorama, doncs. el repte de futur es diu Internet. "La nostra aposta passa per desenvolupar totes les possi- bilitats que la Xarxa ens ofereix. D'entrada, al llarg del2006 vam posar en marxa la ràdio online que permet l'escolta en directe i la recuperació de totes les emissions", explica Ro blcs. "/ara -continua- ens proposem millorar aquesta proposta oferint nous continguts i prestacions. Per exemple, informació, en temps real, d'allò que s'està escoltant, com la caràtula del disc, fotos i biografies de l'intèrpret i del compositor, notícies associades, etc.. Fins i tot, la possibilitat de poder accedir a un catàleg de venda que permeti adquirir aquella música. " Robles, que confia que aq uests nous continguts de Catalunya Música online puguin ésser realitat durant l'any de celebració d'aquest vintè aniversari, vol anar encara més enllà i confia també en la possibilitat de posar en marxa un segon canal propi, exclusivament per Internet, "amb continguts independents dels que ofereix l'antena convencional d'FM. No descartem que sigui un canal molt proper a l'emissió de gravacions de concerts". Amb tots aquests elements, el dibuix de la Catalunya Música del segle XXJ es perfila amb claredat ben nítida. "Jo diria que ha de ser una ràdio clàssica, però moderna; que vetlli perquè els seus continguts musicals generin el màxim interès; amb vocació externa i interna: oberta al món i tecnològicament avançada. En una societat cada cop més tecnologitzada, no podem girar l'esquena als nous mitjans. Però, per altra banda, el públic també necessita que algú faci aquesta feina de selecció d'uns continguts musicals que cada cop són més difícils d'abastar. Així doncs, el paper de la ràdio ha de ser aquest: guiar, informar i assessorar l'oient", conclou Àlex Robles. Trencadís d'opinions entorn d'una celebració radiofònica RMC 275 ABOCATS A UNA SOCIETAT ON LA R EALITAT MUSICAL EN L'ÀMBIT CLÀSSI C ÉS CADA VEGADA MÉS QÜESTIONADA, LA CELEBRACIÓ DEL VINTÈ ANIVERSARI DE CATALUNYA MúSICA ÉS ALHORA SJGNE D'ESPERANÇA DE LA PERVIVÈNCIA D'UN ESPECTRE CULTURAL ABSOLUTAMENT VINCULAT A LA REALITAT HISTÒRICA I ARTÍSTICA CATALANA I LA CONSTATACIÓ D'UN TREBALL CONSTANT I FERVORÓS. J A FA VIN'l' ANYS QUE CATALUNYA ÉS "INTENSAMENT CLÀSSICA". per MERCEDES CONDE PONS er tal de fer una valoració crítica de la feina que Catalunya Música ha fet duran t els seus primers vint anys d ·existència és imprescindible acostar-se a la visió d'aquells que -des dc diverses realitats musicals- han tingut molt a veure en el nodriment de l'emissora. Una emissora que necessita, d' una banda, la participació activa dels entusiastes de la música clàssica i que, de l'a ltra, té l'obligació d·establir Uigams que generin noves vies de comunicació i expressió. Per aquest motiu cal considerar les opinions d'intèrprets, compositors i gestors, que coincideixen a l'hora d'arbitrar la transcendència que implica l'existència d'una emissora d'aquestes característiques i el caràcter de necessitat que la seva creació i subsistència impliquen per a la pervivència de la música clàssica en els nostres dies. Fa vint anys, els melòmans assedegats d'informació sobre la realitat musical del moment - retransmissió de concerts, programes educatius i de difusió- només podien accedir a l'emissora estatal espanyola Radio Clasica. Un bon punt de referència, amb grans experts en la matèria, però d'àmbit de repercussió massa general. Catalunya necessitava un lloc dc trobada on la música d'àmbit català i la de repcrtOLi gaudissin d'una paritat en importància, fet al qual cal sumar l'afegit de l'ús del català com a llengua oficial de l'emissora. Un dels punts més valorats de l'actiu de Catalunya Música és la perseverança en el suport a la música d'arrels catalanes -sobretot en l'àmbit dc la creació contemporània-, punt sobre el qual coincideixen la majoria de compositors catalans. Tot i això, amb vista a considerar la capacitat dc mi Ilo- P 32 368 ra d'una entitat pública com Catalunya Música, la varietat de matisos i els suggeriments sempre són ben rebuts. Agustí Charles considera que "la primera època de Catalunya Ràdio va ser brillant, ja que es va donar un impuls important a la música catalana, però amb el temps sembla que ja no hi ha aquest mateix impuls", i puntualitza que "actualment es fan menys enregistraments i retransmissions de música catalana ". Benet Casablancas creu que "s'ha fet una feina molt meritòria per contribuir a la normalització de la música culta al nostre país. Tots hem d'estar agraïts a aquesta emissora perquè s'hi ha fet molta feina, però encara en queda molta per fer". Aquesta "feina per fer" té molt a veure amb la consolidació d'una orientació de continguts clarament definida. Tant en Benet Casablancas com en Josep Maria Guix coincideixen a l'hora de parlar d'una orientació de futur enfocada en el vessant difusor i pedagògic adaptat als nostres dies . Això s'hauria de reflectir en una programació dinàmica i tanmateix profunda, dos atributs que en Benet Casablancas qualifica com a complementaris, no pas com a contradictoris. Josep Maria Guix, al seu torn, puntualitza: "Com a mitjà públic que és, Catalunya Música té l'obligació de difondre un determinat tipus de música que no és precisament multitudinària. És un vessant educatiu que no ha d'oblidar. Catalunya Música ha de ser un mitjà pedagògic i en aquest sentit calen més programes en què es tracti de temes que serveixin de jïl conductor per posar w1 determinat tipu s de música minoritari i fer-lo entenedor." En aquesta línia s'han de valorar molt positivament les retransmissions de música contemporània, ja que d'aquesta manera es pot crear un fons important d'enregistraments i fer-ne difusió. Aquest és un dels ESTUDI DE CATALUNYA MÚSICA punts que més valora en Joan Guinjoan, un dels compositors més afavorits per aquesta política de programació. "La tasca de difusió que s'ha fet de la meva música -amb debats, entrevistes, enregistraments i retransmissions- ha pennès que les meves obres tinguin una més gran repercussió." Guinjoan creu que Catalunya Música s'ha tornat una emissora indispensable, ja que "va sorgir enmig de l'apatia generalitzada que durant molts anys va haver-hi a Catalunya entorn de la música de/nostre temps''. Fruit d'aquest interès per la música dels nostres dies, molts compositors han pogut fer ús d'enregistraments en viu de la seva obra amb vista a la seva publicació en cedé que -pel cost que suposa organitzar un enregistrament- no haguessin vist mai la llum. Un dels punts més discutits per al sector creador és la necessitat de cedir els drets d'autor per tal que les seves obres siguin emeses. En joan Guinjoan considera que "el mínim a què hauria de poder aspirar un compositor és a rebre una retribució econòmica per la interpretació de la seva obra". Tanmateix, als nostres dies s'ha de considerar pràcticament un honor el fet que els programadors inclogu in el repertori contemporani en les programacions habituals i, com a conseqüència, que una emissora com Catalunya Música les retransmeti. És -com diu Guinjoan- una assignatura pendent d'una institució pública que precisament per la seva condició de pública hauria de poder tenir solució. Atesa la important tasca d'intercanvi de retransmissions -<lurant molts anys centl<lda exclusivament en l'àmbit estranger- de Catalunya Música, institucions com el Gran Teatre del Liceu o L'Auditori s'han vist beneficiats d'una més gran difusió de la seva activitat. Joan Oller -<lirector general de L'Auditori- considera que Catalunya Música i L'Auditori tenen objectius comuns i es donen suport mútuament i, per tant, defineix la seva tasca conjunta en termes d'una '·relació d'amics i aliats", ja que "l'audiència de Catalunya Música reforça la de L'Auditori d'una manera recíproca". Exemple d'això és el fet que "molta gent que ha començat a venir a L'Auditori, primer eren oients de les retransmissions dels concerts de l'OBC". De la mateixa manera, '·molts abonats a la temporada de concerts de l'OBC acostumen a sentir els programes de preparació als concerts i fins i tot la retransmissió de diumenge al matí". L'Auditori és un dels centres musicals que més presència té en la programació de Catalunya Música. L'emissora fa seguiment no només de la temporada de l'OSC, si nó també del cicle de cambra, del Festival de Música Antiga i del Festival Nous Sons. Joan Oller creu que "el fet que Catalunya Música retransmetí els concerts permet a L'Auditori promocionar-se i aconseguir un document -l'enregistrament- amb el qual fer un fons sonor molt valuós, que conserva la història de l'activitat de L'Auditori". Tanmateix, el problema dels drets d'emissió és el mateix que el dels drets d'autor. En aquest sentit, cal negociar, perquè molts artistes que intervenen a L' Auditoti no volen cedir els drets d'emissió, però en definitiva joan Oller opina que "compensa que Catalunya Música retransmeti els concerts perquè en el fons L'Auditori obté una promoció dels concerts a canvi dels drets d'emissió''. Una altra de Ics tasques en les quals tant L'Auditori com Catalunya Música se senten lligats és la difusió de la música contemporània. En aquest sentit, però, Oller c1·eu que "L'Auditori ho té més fàcil que Catalunya Música, perquè la música contemporània es gaudeix molt més en viu, ja que la dificultat intrínseca d'aquest tipus de música està molt més accentuada si se sent per la ràdio que no en viu'' i reconeix la immensa responsabilitat dels promotors en aquesta línia divulgadora. La dimensió més pròpiament catalana de la música contemporània porta al compositor i director d'orquestra Salvador Brotons a elaborar una interessant reflexió sobre el paper privilegiat que una emissora com Catalunya Música té a l'hora de generar un canvi d'actitud envers el seu patrimoni: "No s'ha de defal/ír mai en la voluntat de promoure la música catalana, perquè si no ho fa Catalunya Música no hi haurà cap emissora estrangera que ho faci." La seva experiència com a director titular de l'Orquestra Simfònica de Vancouver -als Estats Units- li ha permès observar com la música catalana és acceptada amb entusiasme pel públic americà, "perquè allà la gent no té prejudicis". Creu que a Catalunya hi ha el pensament generalitzat que la música catalana és de menor qualitat perquè és local i convida a no tenir por de conèixer i programar un repertori -el de la nostra terra- en gran mesura desconegut. En aquest sentit, considera necessari i positiu que es potenciï una política d' intercanvis de retransmissions del repertori català amb emissores estrangeres, on no tenen aquest li pus de prejudicis: "Catalunya és un país molt negatiu, hi ha una tendència a creure que res no és prou bo i crec que ens hem de creure més el que fem i el que tenim. Evidentment, s'ha de tenir esperit crític, però no s'ha de pensar que tot és dolent o no n'hi ha prou. Això genera un estat general de pessimisme. No és qüestió de ser conformista, sinó de valorar més el que tenim, no tant el que falta. La crítica constructiva és fantàstica, però la crítica destructiva per sistema és fatal. És el mateix que passa amb la política, només s'ha de veure com va el país." Catalunya Música enceta l'any de la majoria d'edat -els vint-i-un anys- amb voluntat emprenedora. Després del que es podria anomenar com ''anys de formació". l'emissora de música clàssica en català consolida la seva activitat tot reforçant tres punts: la diversificació i extensió de públic, la potenciació dels intercanvis d'enregistraments d'autors i intèrprets catalans amb altres emissores, i l'aplicació de les noves tecnologies -Internet- per tal d'adaptar-se als nous temps. Uns nous temps en què la tradició -com és per exemple el suport a la potent activitat coral del nosh·e país- i els nous aires -representats per joves intèrprets catalans de nivell internacional- han de tenir cabuda en l'emissora clàssica del futur. "Catalunya és un país molt negatiu, hi ha una tendència a creure que res no és prou bo". ~e 275 33 369 • abe rt If amb la cultura RETRAT i,i,ii(ji(iif;i Vesselina Kasarova va venir la temporada passada al Gran Teatre del Liceu, el passat octubre a1nb La clemenza di Tito i el passat maig en el paper d'Ariodante de l'òpera homònima de Handel en un muntatge en què els cantants eren a l'escena com si fossin titelles i, per tant, havien de cantar molt estàticament, gairebé sense moure's. La dificultat era extrema i va permetre gaudir - tot i aquestes circumstàncies- de la força expressiva que té la veu d'aquesta gran m ezzosoprano búlgar a que havia estat pianista i que recorre el m ón teatre a teatre, òpera a òpera, sen se perdre ni tma espurna de la seva plenitud. RMC 275 Una veu a prova de foc per MÒNICA PAGÈS i SANTACANA - Com va ser la seva preparació per a Ariodante? -Em vaig prendre molt de temps per a aquesta partitura, perquè necessita molta maduresa, molta capacitat tècnica i concentració. Necessita també una tessitura molt àmplia, no només aguts, sinó també greus, i també dots d'actriu. Aquí, a Barcelona, era una posada en escena molt especial, molt difícil per a un cantant. - Quina opinió en té? - Vaig amb un pensament molt positiu a totes les produccions. Pertanyo a una generació de cantants que ha crescut amb posades en escena modernes. Cal estar molt atent i ser molt flexible. -¿Creu que això ba marcat una gran diferència respecte de la generació anterior, fins i tol en l'aspecte vocal? -Penso que sí. A Amèrica se segueix fent una posada en escena clàssica. però a Alemanya, Àustria i Suïssa tot és modem, com a Salzburg, on canto des dels noranta; sempre són posades en escena modernes. De fet, avui dia se'ns considera com un acto1·, hem de treballar molt l'expressió corporal. -Voldria que em recordés el seu inici cap al 1989, i l'Any Mozart el 1991 , quan es va donar a conèixer internacionalment. ¿ Aquest come nçament amb Mozart ha marcat d'alguna manera la seva carrera i el seu repertori posterior? -És una pregunta més estètica que res. Hi ha un fals clixé que les cantants eslaves no tenen cultura. Per això va ser molt important per a mi començar amb Moza11. Jo era professora de piano i veia que hi ha aquest prejudici. Hi ha búlgars que no poden interpretar Mozart, però també hi ha italians que tampoc no poden. No volia que em fiquessin en aquest clixé. Per a mi, Mozart és la fantasia, la llibertat. Mozart va escriure molt honradament, mo lt sincerament, amb molta senzillesa, per això m'agrada tant. Com més senzilla és la música, més difícil resulta. -Com va ser que va passar del piano a la veu? -Jo era acompanyant de cantants. i un bon dia vaig decidir que volia provar dc cantar. Ara és el meu ofici. Sempre pensava que els cantants eren molt 35 371 En èrgica feminitat, la que desprèn Vesselina Kasarova a través dels seus ulls grossos, rodons, emmarca ts per un òval harmoniós, que ressalta el seu nas i les seves galtes típk ament eslaves, i una ca bellera castanya que la fa semblar fràgiL S'expli ca amb contundència, amb m olta segw·etal, no té pèls a la llengua, tot i que procura que les seves paraules crítiques no perdin l'elegància que té la seva veu quan parla alemany. Té una veu vellutada i forta, que omple l'escenari d'una profunda poesia sonora. Està feta per cantar, i per moltes pegues que trobi en el complex món de l'òpera del nostre segle, ho continuarà fent per molts anys, per al gaudi de tots nosaln·es. LGUIUAMl'T RMC 275 36 372 complicats, sempre pendents de la seva gola, però després d'haver començat a cantar, em vaig adonar que no hi ha res més difícil que això: perquè té una dimensió mental, una altra de corporal i una d'emocional, i no podem tocar amb els dits, com tots els altres músics. La veu és l'únic instrument que no es toca amb els dits. Per això ara encara em fan més respecte. Els millors cantants són sobretot intel·ligents, amb una intel·ligència que no depèn de quants llibres has llegit, hi has de néixer. -¿Considera que el seu passat com a pianista li dóna un gran avantatge en la seva carrera com a cantant pel fet d' haver-li procurat un coneixement més aprofundit de la música respecte de la resta de cantants? -Sí. justament, jo penso com a instrument. Un professor em deia, "primer canta i després toca". És una base molt important per a mi, però no només penso en la veu, també en els colors, en l'expressió. La gent que no entén l'italià pot saber el que està passant per l'expressió. Els espanyols ho saben prou bé perquè són molt emocionals. -Com ha anat construint a poc a poc la seva carrera internacional? He llegit que va voler esperar per debutar al Metropolitan. -He procurat fer-ho amb molta cura. Tinc quaranta anys i la major part del meu repertori és Mozart, i abans d'Ariodante, he cantat Favorita, i si tot va bé el 2008 fa ré Carmen. Tot arriba a poc a poc per poder cantar amb totes Ics meves possibilita ts. Alguns col·legues d iuen que no volen cantar mo lts anys, però la veri tat és que són excuses. El més tard possible, fins que es pugui, i quan no es pot i es vol continuar, el públic 1'ho fa veure. Però penso que als quaranta-cinc, en el meu cas, encara podré cantar sense problemes. No m'agrada fer massa repertori dramàtic, perquè no et deixa temps per descansar. - 1 avui dia, Ja pressió és més forta per als cantants, oi? -Sí, les orquestes cada vegada són més grans, es produeix molta música, s'ha de fer molta feina, i es canta més alt, quasi mig to més alt; la Filharmònica de Viena ja està quasi un to més amunt. A l'època de la Callas les orquestes eren com de cambra, comparades amb les d'ara. Avui dia es diu que no hi ha veus dramàtiques, però el problema és que les orquestres són massa grans! Durant set anys he cantat a Viena, en produccions d'òperes italianes, ho sé molt bé. Una vegada va ig anar a veure La [orza del destino, amb Giaccomini i Eva Marton, i recordo que ja havia passat la meitat dc l'òpera i gairebé n o els pod ia sentir, i parlem de veus gegants! Què passa? Per què l'orq uestra toca tan fort? No s'entén. Hi ha molt pocs di rectors d'orquest ra que diguin alguna cosa sobre això. L'orquesh·a ha de sentir els cantants, no els ha de tapar. Per això desapareixen tants cantants. - ¿Creu que els cantants no són prou ben tractats actualment? -Els cantants som com conills d'índies. Hi ha uns quants cantants que són molt nexibles, perquè fan Iol el circ, però també saben protegir-se i vendre's en aquestes posades en escena tan terribles. -Actualment és heroica, la carrera d'un cantant... -Absolutament. No ho dic perquè jo en sigui. La veritat és que patim molt. Per això d ic que se'ns exigeix tenir la màxima concentració enmig de mil obstacles i que a més en su rti art. .. I m'enfado cada vegada perquè sempre es pregun ta al director d'escena com ha anat la relació amb els cantants, mai a l'inrevés. Jo fa tres anys que ho visc com una tragicomèdia. -Com recorda els anys que va treballar a Zuric? ¿Creu que és positiu per a un cantant començar en una companyia estable? -Avui potser no és tan aconsellable entrar en una companyia estable com quan jo vaig començar. Els cantants han de cantar qualsevol cosa i estudiar rols diferents en temps rècord, i ja no es fa més òpera de veritat. Ha canviat molt des de fa uns anys, ja no s'aprofundeix com abans. Avui has de fer Nabucco, demà Barbiere..., allò que deia dels conills d'indies, els experiments. -¿Creu que poden canviar, les coses? -Hi ha millors cantants que directors, en termes generals. Molt pocs directors tenen idea de com dirigir cantants i en general te nen poc respecte per ells. Quan un director em diu: "Vesse Iina, pots aca bar aq uesta frase, i així jo podré fer amb l'orquestra ...", m'adono de seguida que no hi ha res a fer, has de fer doble esforç. - Què significa aquesta incursió en el barroc, amb aquesta obra de Handel, Ariodante, barrejada amb les òperes belcantistes que formen majoritàriament el seu repertori? -Sí, això em porta, llavors, al repertori francès: Les troyens, Sanson et Dalila, Èboli, Carmen ... Tot segueix un fil lògic. -Com valora la seva discografia fins ara, en la qual destaca la seva gravació de cançons búlgares? -He fet molts enregistraments. Al Covent Carden, amb Dom Sebastien, Cenerentola per a Sony, La c/emenza de Tito, La gazza ladra, el 1992, abans que es cremés el Liceu. És una altra part d'aquesta carrera. -¿1 pel que fa al recital, als lieder abend? -T'ofereix una altra possibilitat. En aquest cas es tracta només de la meva interpretació. És molt més satisfactori . Pel que fa al repertori, sobretot canto Brahms, Schubert i Schumann. A Barcelona, Ja gent hi entén, per això hi ha ta nts ca ntants que ens agrada venir aquí. El cantant intueix que el públic l'entén, que no és superficial. Per això cantem còmodament aquí. I ara, en Ariodante, he coincidit amb molts col·legues i amics meus cantants. PR E eR rr 1e A M,ai("JI(iif;l EL MES DE SETEMBRE, A L'ABAST ta i la Filharmònica d'Israel inauguren Palau 100 en clau romàntica La XVII Temporada de concerts Palau 100 s'inauguTa el18 de setembre amb una orques u·a i director de primer ordre, la Israel Philharmonic Orchestra sota la direcció dc Zubin Mehta. Un cartell excepcional per a un programa també excepcional: Verklèirte Nacht de Schonberg, OberturaLeonore 3 de Beethoven i la Simfonia núm. 9 en Do major; "la Gran" de Schubert, en aquest inici de curs jubilar del Palau de la Música. PALAU 100. Israel Philharmonic Orchestra. Dir.: Zubin Mehta. SchOnberg, Beethoven, Schubert. PALAU DE LA MÚSICA. lS DE SETEMBRE DE 2007 (21 h). per MERCEDES CONDE PONS • ~ erkliirte Nacht (Nit transfigurada) d'Amold Schonberg és l'opus 4 del seu catàleg, una obra primerenca estrenada l'any 1899, a les acaballes per tant del segle XIX. Originàriament composta com a sexte t en un sol moviment, la versió més coneguda n'és l'arranjament per a orquestra de corda del mateix Schonberg, feta l'any 1917 i revisada el 1943. Verkliirte Nacht està inspirada en el poema del mateix nom de Richard Dehmel; Schonberg la va esctiure durant les tres setmanes següents d'haver conegut Mathilde, germana d'Alexander von Zemlinsky, i que més endavant esdevingué Ja seva esposa. La força emotiva i el lirisme del poema de Dehmel es reflecteix paral·lelament en l'obra de Schonberg. Dehmel expressa els sentiments d'un home i una dona que caminen de nit per un bosc fosc sota la llum de la lluna plena. Ella li con fessa a e ll un secret turmentós, l'amor fatal per un home que a la fi l'ha abandonada però del qual ella espera un fill. Concebuda en cinc seccions, l'obra de Schonberg s'inicia amb la tristesa i els dubtes de la confessió de la dona. El segueix un interludi en el qual l'home rellexiona sobre el que acaba de sentir. Finalment, l'home accepta i perdona la dona, tot comprometent-se a ser el pare de la criatura que ella tindrà, un nen transformat al seu tom per la màgia del moment, imbuït com ells per la brillantor d'una nit transfigurada. La figura d' Arnold Schonberg és essencial per la direcció que la música V pren durant el segle xx. P~~ élodecatonisme, després de la seva assumpció completa de la atonalitat, Schonberg inicià la seva trajectòria compositiva prenent com a base la línia postromàntica alemanya, influït enormement per les figures de johannes Brahms i Richard Wagner. En Verkliirte Nacllf s'evidencia la preponderància de l'ús del cromatisme -vinculada a la línia encetada per Wagner en Trista ny e /solda- en una clara línia simbolista. Similar a l'ús que réu Kandinsky dels colors, Schonberg dilueix els límits del cromatisme, que tindrà com a conseqüència darrera la dissolució de la tonalitat, i convertint les rormes en taques de color que es barregen entre elles. La seva és l'actitud pròpia del decadentisme preponderant en la coneguda com atmosfera fin-de-siècle. Situar una obertura com Leonore núm. 3 de Beethoven per lligar Schonberg i Schubert no és aleatori. És el nexe d'unió o e l punt de referència del gran simfonisme alemany romàntic. És un punt de partida on remetre's després d'una obra tan portada al Límit com la Nit transfigurada, per tal de poder assumir sense dispersió ni desorientació una obra de les característiques de la Simfonia núm. 9 de Franz Schubert. Redescoberta per Robert Schumann i estrenada a la Gewandhaus de Leipzig per Mendelssohn, deu anys després de la mort de Schubert -que no la va arribar a estrenar en vida-, la Simfonia núm. 9 és la primera i darrera gran obra simfònica acabada de Schubert. Del catàleg simfònic de Schubert, les sis pri- ~e 275 meres simfonies estan encara més lligades al gust clàssic que no al romàntic, la Setena es redueix a esbossos esquemàtics i l'enorme i profundament romàntica Vuitena està inacabada. Per tant, resta La Cran com a mostra de la seva gran capacitat simfònica, només equiparable contemporàniament a la Novena dc Beethoven i a la Simfonia fantàstica de Berlioz. ubin Mehta és el director escollit per obrir una temporada dc Palau 100 especialment esplèndida. El gran mestre originari de l'lndia és titular de la Israel Philharmonic Orchestra des del 1969 i ha estat titular de la Simfònica de Montreal, les filharmòniques de Los Angeles, Nova York i el Maggio Musicalc Fiorentino. juntament amb la Israel Philharmonic Orchestra -fundada amb músics jueus fugits de l'Holocaust i d irigida per primer cop l'any 1936 per Arturo Toscanini- interpretarà un altre concert extraordinari l'endemà d'aquest concert. En el programa figura la Simfonia núm. -11, u júpiter" de Mozart i la Simfonia núm. 9, "del Nou Món .. de Dvoník, a més del Concert per a flauta de Bardanashivili interpretat pel flautista israelià Yossi Arnheim. Z 37 - -- - - - ' 373 ti ls specta·cles n ra Publicac ions ~ecerca n ió Social C l tU ra . fundació agrupaeiórw1tl tu aC I B re I Ó Coopera OC I a l -a lut Q l1 da r. • Cult r r mI Es pe eta eles 1 nfa nt i ls PR E eR rT I e A i.',ii(jlf;i!r;i El MES DE SETEMBRE, A l 'ABAST El Festival Mozart s'imbueix de Tempesta i Empenta Enguany el Fes tival Mozart -dirigit p er Christian Zacharias-, an lesala de la temporada de l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya, presenta un programa que entronca el Mozart més avançat als seus temps i el romanticism e primerenc, en el marc d'un corrent estètic i filosòfic conegut amb el nom d' Sturm und .Drang (Tempes ta i Empenta). FESTIVAL MOZART. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Isabel Monar, soprano. Dir. musical i piano: Christian Zacharias. C. Ph. Bach, Beethoven, Gluck, Haydn i Mozart. L'AUDITORI (SALA CASALS). DEL 21 AL 30 DE SETEMBRE (CAL CONSULTAR DIES I · HORARI). L ' Sturm und Drang -que aga- fa el nom d'una obra teatral de Friedrich Maximilian Klinger- va néixer com a moviment literari, però aviat es va desenvolupar en el marc de les arts visuals i la música durant la segona meitat del segle XVIII. El seu ideari neix de la voluntat d'oposar-se a la Il·lustració alemanya -Aufkliirung- i es constitueix com a precedent del Romanticisme que es desenvoluparà durant el segle XIX. Oficialment, el desenvolupament d'aquest moviment estètic se situa entre els anys 1767 i 1785, anys en què davant els models freds del Neoclassicisme d'origen francès, I'Sturm und Drang va establir com a font d'inspiració el sentiment en comptes de la raó i que va tenir com a principals models les obres de William Shakespeare i Jean-)acques Rousseau. Aquesta reacció a l'estètica neoclàssica -lligada al pensament il·lustrat i racional- va ser instigada per Johann Georg Hamann i Johann Gottfried von Herder i el seu jove deixeble Johann Wolfgang von Goethe. Així, aquest darrer personatge -que amb els anys s'havia de convertir en el gran literat alemany i rebutjà el que qualificava com un impuls juvenil o un ofuscament de la raó- es va convertir en un dels impulsors principals d'aquest corrent fi. losòfic i estèt ic, gràcies a la seva novel·la Die Leiden des jungen Werthers (Les desventures del jove Werther), datada el 1774. L'Sturm und Drang desafia el pensament il·lustrat to l defensant la importància del gen i creador per sobre de la saviesa racional. En aquest sentits'ha d'entendre l'Oda a Prometeu ( 1774) de Goethe, que inspirà la obertura Die Geschopfe des Prometheus, op. 43 de Ludwig van Beethoven introduïda en la programació del Festival estava lligat a normes sinó que fomentava les capacitats creatives de l'individu, van lligar aquest concepte a la idea promoguda per Hamann: la interpretació imaginativa de la creació del món i de la natural contenen més veritat que les teories iJ.Iustrades, extreta després de la seva particular lectura de la Bíblia. D'aquestes dues idees deriva lacreença que cada poble ha de crear la seva pròpia literatura, gènesi del que pocs anys més tard esdevingué una de les claus del Romanticisme. És per aquest motiu que un dels models d'aquest moviment és William Shakespeare, de qui valoren la independència genial i la capacitat dramàtica, que fomen tà la creació del teatre nacional alemany. a idea prometeica i l'impuls creador no només es podrà sentir en les peces ja esmentades de Beethoven, sinó també en certa manera en les àries de Gluck "Qual vita è questa mai" i "Che fiero m omento ., d'Eurídice -obra en què el personatge d'Orfeu es revela com a personatge prometeic, creador de poesia i instigador de les muses. La Simfonia núm. 25 de Mozart i el Concert per a piano i orquestra Wq 23/H427 de Cari Philip Emmanuel Bach estan imbuïts absolutament de l'estètica Sturm und Drang, mentre que el Concert per a piano i orquestra núm. 20 i la Simfonia núm. 40 de Mozart són dues d'aquestes grans obres que situen el mestre de Salzburg com a geni indiscutible, com una veu prometeica, a l'avantguarda d'una estètica avançada, d'uns ideals -els maçònics- difícilment assolibles. Com totes les estè tiques revolucionàries, avançades i profundament exaltades, I' Sturm und Dra.ng es va esgotar amb un breu lapse de temps i fi. gures tan im portants del moviment, com Schiller i Goethe, es van desvincu lar d'una afecció a la subjectivitat personal massa exaltada. La Revolució Francesa va aguditzar el problema de la llibertat -extensible a l'àmbit artístic- i l'art va recuperar la seva funció pedagògica. :RM-C 27 5 L Mozart. També l'obertura Coriolà. op. 62 i la Simfonia núm. 4 es mouen en aquesta estètica impulsiva i sentimental, encara combinada amb l'estructuralisme propi del classicisme que es desprèn de les partitures de joventut del sovint titllat com a darrer clàssic i primer romàntic. Aquesta estètica és deutora d' una manera d'entendre la cultura d'un poble. Enfrontant-se al racionalisme amb què França semblava haver-sc apoderat de la preeminència cu ltural de tol Europa, els joves intel·lectuals alemanys inspirats .Pel model de novel·la educativa de l'Em i/e de Rousseau ( 1762), que defensava un sistema educatiu que no 3_9_ _ _--: 375 •a•ti'f;''';' PREcRrr•cA 1 UOBC inaugura temporada amb un programa 100 °/o català Dins del marc de la Fira del Llibre de Frankfurt -dedicada enguany a la literatuTa en català-, l'OBC interpretarà e110 d'octubre a Frankfurt LLn con cert íntegrament dedicat a l'obra de com posHors catalans. Aquest mateix programa és el qu e serveix per inaugurar la temporada 200708 de l'O BC els dies 6 i 7 d'octubre. TEMPORADA OSC. Ofèlia Sala, soprano. Dir.: Salvador Mas.lamote de Grignon, Vivancos, Guinjoan, Toldrà, Mompou-Ros Marbà i Gerhard. L'AUDITORI (SALA CASALS). 6 i 7 D'OCTUBRE DE 2007. (CAL CONSULTAR HORARI). / s de celebrar que I'OBC programi en la seva temporada estable - i més encara en el marc de la inauguració de temporada- un programa al cent per cent d'arrels catalanes. Llàstima que vinguí propiciat només per l'oportuna elecció de la cultura catalana com a tema de la Fira del Llibre de Frankfurt i que aquesta sigui l'única excusa plausible perquè el repertori català assoleixi la importància que me- E RM-C 275 reïx dins del marc d'una institució pública com és l'O BC, concebuda per a la transmissió de la cultura musical culta, que -evidentment- ha d'incloure tot el repertori existent, però que no ha de menystenir el repertori que li és més proper. En aquest concert s'ha buscat establir ponts entre la creació contemporània -Codex, Tres glosses sobre frag- ments del Llibre vermell de Montserrat i una obra de Bernat Vivancos encàrrec de l'OBC- i la tradició musical catalana, amb Tres sonates del Pare Soler -pertanyents a l'estètica neoclàssicaorquestrades segons les directrius del Noucentisme per Ricard Lamote de Grignon. El lirisme del Combat del somni de Frederic Mompou en orquestració d'Antoni Ros Marbà i una selecció de Cançons de Toldrà interpretades per la soprano Ofèlia Sala contrastaran estiüsticament amb Trencadís ( 1991) de Joan Guinjoan i una obra de Robert Gerhard -el més intemacional dels compositors catalans- encara per determinar. Olaf Bar i Wolfram Rieger, en la Schubertíada Winterthur El concert més destacat de laX Schubertíada a uma Diagonal és eJ protagonitzat pel bariton alemany Olaf Bar acompanyat al piano per Wolfram Ri eger, amb un r ecitalliederíslic en què destaca el Liederkreis, op. 39 de Schumann. El programa inc1ou Fünf Lieder, op. 9 de Pfitzner i lieder de Franz i Wolf. X saAJBERTíADA AL'ILLA DIAGONAL Olaf Bar, barrton. Wolfram Rieger, piano. Franz, Schumann, Pfitzner i Wolf. AUDITORI WINTERTHUR. 2 D'OCTUBRE DE 2007 (2030 h). E 40 376 I baríton alemany Olaf Bar és un dels més ben considerats intèrprets dc lieder de la seva generació. L'any 1983 debutà amb un recital al Wigmore Hali de Londres, on va tomar dos anys després per debutar al Covent Carden com a Harlekin en Ariadne auf Naxos de Richard Strauss. Va ser membre de l'Òpera Estatal de Drcsden del 1985 al 199 1. En l'àmbit del recita l ha fet nombrosos recitals arreu del món, tot destacant-hi el Festival de Salzburg i gires per Austràlia i el Japó. El seu repertori en concert abasta des del barroc -passions i cantates de Bach- fins al segle xx - Kindertotenlieder de Mahler i War Requiem dc Britten- . passant per obres com el Requiem de Brahms i La Creació de Haydn. En l'àmbit operístic ha interpretat ptincipalment Mozart -Papageno, GuglieLmo, comte d'Aimaviva i Don Giovanni- i Strauss - Harlekin d'Ariadne auf Naxos i Olivi er en Capriccio- a escenaris com La Scala de Milà, el Festival d'Ais de Provença, Frankfurt, Vicna o Glyndebourne. El seu enregistrament del cicle dc Schubert Die schone Müllerin obtingué un Gramophone Award. Aquest cicle, enregistrat amb Geoffrey Parsons, es suma a d'a ltres, com Winterreise, Schwanengesang de Schubert i Dichterliebe i Líederkreis, op. 35 i 39 de Schumann, també amb Parsons. Aquest extens catàleg. al qual es pot afegir I'Spanisches Líederbuch de Wolf amb la mezzosoprano Anne Sophie von O tter, dóna pistes del que pot ser un dels recitals més destacats del cicle liederístic a l' Auditori Winterthur. En aquesta ocasió, el ja veterà baríton Oiar Bar estarà acompanyat al piano per Wolfram Rieget~ un habitual del cicle comtal i un dels pianistes més ben considerats del panorama liedetístic actual. Professor de lied a la Berlin Hochschule für Musik Hanns Eisler, Rieger dóna classes magistrals a Europa i al Japó, a més de dur a terme una tasca destacada com a pianista acompanyant, en fest ivals i escenaris com la Schubertiade Feldkirch, Schubertíada a Vilabertran, Amsterdam Concertgebouw, Chatelet, Wigmore Hali de Londres, Carnegie Hali de Nova York, Musikverein i Konzerthaus de Viena i Festival de Salzburg, entre d'altres. El MES DE SETEMBRE, A l 'ABAST ~ndrea Chénier' un bon títol per a inauguració de temporada Andrea Chénier és una òpera que sense formar part de les més estimades entre les del repertori italià romàntic tardà, compta amb ingredients prou interessants com per resultar adequada per a un inici de temporada. El fet que a més no es prodigui massa, li afegeix idoneïtat. per J. C. C. mberto Giordano ( 18671948) forma part de Ja gran generació vetista, essent-ne el més jove; amb tot, només nou anys més jove que els dos de més edat -Puccini i Leoncavallo-, nascuts el 1858. Tanmateix, la seva obra formalment queda una mica a part de la dels seus companys, i d'una manera especial la que ens ocupa, que té més d'epígon del romanticisme de tall verdià que no del clima realista dels esmentats i de Mascagni. I això ma lgrat que va compta r amb llibretista del tot afí a aquests, el prolífic Luigi Illica. I la referència al gran mestre de Bussetto no és casual, atès que d'ell va rebre consells, aprofitant que es va casar amb la fil la del propietari de l'hotel on s'hostatjava l'autor de Fa/staff en les seves estades a Milà. EstTenada l'any 1896, el mateix que La Bol1ème, forma amb Fedora ( 1898), aquesta amb Caruso encapçalant el repartiment, el duo de títols que han fet història de la seva no pas curta producció, la qual abasta una trentena llarga de composicions: des de Mala vi ta U ( 1892) a La cene del/e beffe ( 1924); aquesta òpera, estrenada el 1924 a Milà, constituí un èxit inesperat, després d'una certa cursa pel desert; èxit que tanmateix no es confitmà posteriorment. Pel camí figuren títols com Regina Díaz, ( 1894 ), Siberia ( 1903), molt estimada per Fauré, que tanmateix va tenir un èxit relatiu, i Madame sans Gêne, amb més d'espectacle musical que no d'òpera, que va estrenar Toscanini l'any 19 15 a Nova York amb un repartiment del qua l formaven part Geraldine Farrar i Giovanni Zenatello. L'argument d'Andrea Chénier se centra en la figura històrica de l'escriptor francès preromàntic que dóna títol a l'obra, que com mostra aquesta, va morir a la guillotina en plena joventut en els anys més sagnants de la Revolució Francesa, als principis de la qual es va subscriure, mentre que posteri01ment va ser crític amb els seus excessos, circumstància que li va costar la vida. En tot cas, l'argument és inventat i es basa en un enèsim triangle amorós amb l'al·licient de ser protagonitzat per tres tipus de característiques molt contrastades: jove escriptor idealista pur, noia noble enamorada i home de condició humil convençudament simpatitzant de la Revolució Francesa. La potència dels tres personatges afavoreix un llibret eficaç i cre'rble que mena a un final naturalment tràgic; no forçadament tràgic, com s'esdevé en moltes òperes. I per això, entronca amb el verisme imperant en el moment. Giordano serveix aquesta història de manera convençuda, però sense la inspiració, riquesa i varietat melòdica dels seus col·legues del moment. Malgrat que conté passatges dc gran bellesa i un domini del color instrumental molt 1ic, no compta amb aquelles àries i conjunts capaços de traspassar la història de popularització de tantes altres. PINCHAS STEINBERG questa versió comptarà amb un equip artístic molt important. En primer lloc, una batuta tan sòlida com la de l'israelià Pinchas Steinberg, amb un historial considerable al capdavant de les orquestres i teatres operístics més importants del món, entre els quals la dilatada presència a I'Staatsoper de Viena. Pel que fa a veus, el tenor josé Cura esdevé sobre el paper intèrpret molt adequat per a un rol de tant pes com el que presideix l'òpera. Deborah Voight, cada dia més ficada en el repertori italià, ocuparà el vèrtex central del triangle amorós i l'altre angle, el de dolent i bo alhora, serà interpretat per Carlos Alvarez, tot configurant d'aquesta manera un trio de primeríssim ordre. Viorica Cortez, Francisco Vas, Enric Serra, josep Ruiz i Marina RodríguezCusí raran una pinya compacta. Per al segon repartiment, hom compta amb un altre trio de protagonistes principals així mateix pesant: Fabio Armiliato, Daniela Dessi i Anthony Michaels-Moore. La producció és del Nou Teatre de Tòquio i la signa el francès Philippe Arlaud, un director d'escena polèmic, que entre les seves fites compta amb un Tannhiiuser a Bayreuth dirigit musica lment per Christian Thielemann. A RMC 275 ANDREA CHÓIIERd'Umberto Giordano. Llibret: Luigi lllica. José Cura. Fabio Armiliato. Carlos Alvarez. Anthony Michaels·Moore. Deborah Voight. Daniela Dessl. Francisco Vas. Viorica Cortez. Enric Serra. Josep Ruiz. Marina Rodrfguez·Cusí. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. escènica: Philippe Arlaud. Dir. musical: Pinchas Steinberg. Producció: Nou Teatre Nacional (Tòquio). UCEU. DEL25 SETEMBRE Al17 D'OCTUBRE DE 2007. 41 377 PA S S A TEMPS i,i,(i(jlf¡l!f¡l Música per EDUARD V. PATSI encreuada 11 ..____.._ _...._ Música encreuada de juliol-agost 2007 (núm. 273-274) _.. Horitzonta ls. 1. Temple de la música a Barcelona que baixa per l' ll vertical i entra per l'li horitzontal (5 paraules). 2. Els instruments d'en jordi Savall. Serpentó. 3. Compositor francès del segle XII. Trinat a la partitura. 4 . Les de ~Barcelone~ de Robert Gerhard són fantàstiques (singular). La major. Noranta-nou romans. 5. Pianistes Contra Autors Nous. La Marton, Ja Urbanova i la Podies. Albinoni, Amati o Amadeus. 6. Fa major. Canta, balla, calla ... vocàlicament. Acord perfecte i consonant, però sense la H que no sona. 7. A mig to de Mi. Batuta. Ho fa amb els llavis el trompetista per fer Ics notes agudes. 8. Bach va ser el mestre indiscutible d'aquesta tècnica de composició. 9. Do guidonià. Fa mal a Salamanca. Pua de bandúrria escapçada. 10. Tornarà a rumiar-s'ho. Cinquanta romans rodejant en Locatelli, en Lecuona o en La lo. 11. La part central d'un tísic, com Chopin. Ara sense cap ordre. Palindròmica senyora, com ara la cantant Belén. Verticals. 1. Tots ho som quan ballem sardanes. Fortíssim a Ja partitura. El senyor Geller, aficionat a torçar culleretes. 2. Òpera desordenada. Parts d' una òpera ordenada. 3. Soprano amb bon gust. Una timbala vista des de l'orgue. El gegant que ba lla pel camí. 4 . Centre cultural de les ciutats gregues. Pendents de la "pendència" només queda això. 5. La Simfonia dels Mil dc Mahler en valencià, idioma oficial. Rondalla que canta clavells del meu cor. 6. Document Nacional d'Identitat Espanyol, és clar. Trobar una òpera de Bach o de Chopin ho seria. 7. Editors Amics de les Novetats. Matar a base d' inh·oduir flautes travesseres o fagots per allà. 8. Cinquanta romans perseguint-ne cinquanta més. Amonesta cap per amunt. 9. Pollastre fet al foc. Us encamineu cap a la neu. A la tarda, a ballar la sardana catalana amb la Marta, la Clara, la Sandra ... 10. Mozart, Mendelssohn o Morera. Limiten en Respighi. Suborni fent la vertical. Nicanor (Zabaleta), Nono (Luigi) o Nin (Culmell) . 11. Aq uesta definició l'heu dc buscar a l' I horitzontal. Solucions en el número següent. sidokus.com Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes ;·:¡~ que ajuden a completar aquesFA DO SOt. Sl ·,~ RE Ml ta particular composició musical. I encara hi ha una altra pisRE LA Ml f'A Sl SOL DO ta: si s'interpreten les notes que hi ha a les caselles ombrejades Ml Sl LA RE DO PA ~I (en ordre: d'esquerra a dreta i Sl SOL FA JX)' Ml t.A RE de dalt a baix) sonen els primers compassos de la peça musica l t.A Ml DO f~·: FA Sl SOL que s'indica al peu del sidoku. FA RE LA ¡ :~ Ml Sl SOL RE Sl k.!. DO FA LA Solucio ns en el número següent. 27 5 DO SI RE DO Ml ~- Sl ' LA ~- SOL RE FA.., , ,~ DO F..M-C .:<- ·~ -~ ·,· ~' ¡ ·._~. ... ·" 1s:~~ SOL ~7!~ MI DO MI SOL RE ··. '•· ·.'·· Ml <www.sidokus.corn> Sidoku de juliol-agost 2007 (núm. 273~274) Quadres d'una exposició. Promenade (M. Mussorgski) Rossinyol que vas a França (Popular) 43 379 LLIBRES MIQUEL ALSINA El Cercle Manuel de Falla de Barcelona (1947-c.1957): l'obra musical i el seu context INSTITIJT D'ESTUDIS ILERDENCSDIPUTACIÓ DE LLEIDA. eus ací un llibre esplèndid per moltes raons: per com historia i analitza fin s a l'exhaustivilat una iniciativa musical dc transcendència notable, per l'exquisit rigor de la realització i, finalment, per tal com resulta convenient que una obra d'aquestes característiques hagi vist la llum. Miquel Alsina és un distingit musicòleg empordanès, professor d'Història de la Música de la Universitat de Girona i alhora promotor musical com a president de Joventuts Musicals de Figueres, el qual entre altres activitats fa possible la Schubcrtíada de Vilabertran. Amb aquest llibre va ser guanyador de la divuitena edició del Premi d'Investigació Musical Emili Pujol convocat per la Fundació Pública Institut d'Estudis llerdencs de la Diputació de Lleida. L'existència del Cercle Manuel de Falla va ser una de les diver-ses iniciatives que van néixer amb la finalitat d'il·luminar, ni que fos de manera tènue, la gran foscor cultmal dels anys negres del primer rranquisme, i que van malviure a cavall d'unes grans dosis de convicció dels seus membres en la bondat de la iniciativa i dels seus criteris estètics, i d'inquietud intel·lectual. Tot això comptant amb l'aixopluc benemèrit de l'Institut Francès de Barcelona que dirigia aleshores aquella persona tan digna d'agraïment que va ser Pierre Deffontaines. El llibre de Miquel Alsina aconsegueix quelcom tan reeixit com mostrar el "tot" abso- H ~e 275 JOAN DESCALS Jut del que va ser la iniciativa. El recorregut per l'índex, en aquest sentit mostra un ordenament dels continguts ideal i una estmcturació temàtica clara i coherent que va des del context històric en el qual va néixer el Cercle fins a l'estudi i la valoració de l'activitat creativa dels components, per acabar amb un capítol obligat de conclusions. Alsina situa cadascun dels qui l'integraren en llur circumstància personal i creativa, el paper que va assumir en el si del grup i les qualitats i els condicionaments específics, i a més fa una valoració analítica de les seves obres més importants, a més estructurades en apartats segons gèneres. L'autor arriba a un nivell d'exhaustivitat excepcional d'acord amb un rigor elevat. Hi ha exemplificacions il·lustratives de fragments de partitures, exposicions de poemes en què es basen cançons, etcètera. El tetme "tot'', acompanyat d'"en profunditat" i "amb rigor historiogràfic i analitic" exemplifiquen les millors virtuts del volum, tot això acompanyat per una escriptura clara i fluida. A més, es completa amb uns annexos documentals valuosíssims amb el detall de tots els concerts oferts pel Cercle i de tota la producció dels seus membres durant aquella època, classificada per gèneres. Un cert excés de subjectivitat i fins i tot de reiteració en determinats conceptes serien un llast tanmateix lleu que no ombreja gens la plenitud del conjunt de l'obra. J. c. c. Pau Casals MARCH EDITOR. a figura de Pau Casals (1896-1973), un dels noms més gloL riosos de la història de la música, té una bibliografia molt abundant, enfocada de molts diversos angles: des de mbres per 44 380 a infants, o l'hagiogràfica de Joan AJavedra, fins a la rigorosa i exemplar de Robert Baldock, la primera que fou escrita a partir de fons documentals, sense que l'autor hagués conegut l'intèrpret. Materials de l'Obra del Cançoner Popular de Catalunya. Vol. XVI. MEMÒRIES DE LES MISSIONS DE RECERCA, PER JOAN AMADES; PALMIRA JAQUETTI. A CURA DE JOSEP MASSOT I MUNTANER. PUBLICACIONS DE L'ABADIA DE MONTSERRAT. BARCELONA MMVI. J osep Massot, en la presentació del volum XVI de Materials de l'Obra del Cançoner Popular de Catalunya, ens exposa amb text precís i explicatiu les memòries de les tres missions corresponents a Tregurà i Setcases, de l'agostsetembre de 1933; a Graus, del novembre de 1933, i a la comarca de Camprodon (amb una escapada a Prats de Molló), del juny-juliol de 1934. Es tracta d'un volum de 423 pàgines de documentació que solament amb la concisió i l'interès del que se'ns anuncia en el prolegomen que comento, ja se n'augura una bona selecció. La primera memòria de missió de recerca de cançons i músiques populars que signa Palm ira Jaquetti, va ser realitzada per ella mateixa i Mercè Porta. El redactat del seu diari de camp ens explica entre altres coses que el 27 d'agost de 1933 eren a Setcases i que des d'allí passaren a Tregurà l'li dc setembre -"Una hora de pujada, i atenyem el poble encimbellat... n -,tot restant en aquella localitat i fent visites esporàdiques a Setcases fins al 23 de setembre. Comptat i debatut, és un mostreig de vuitanta-dues melodies entre totes les que varen obtenir de l'arreplega al Ripollès. Versions i variants de les cançons tradicionals com: El Mestre, El comte l'Arnau, El Diumenge de Rams, La presó de Lleida, L'Hostal de la Peira, La filla del marxant, Els tres tambors. etc. El segon recull ve acompanyat d'una crònica redactada per en Joan Amades sobre el treball de camp efectuat a la localitat de Graus els dies 4, 5 i 6 de novembre del mateix any en companyia del mestre foan Tomàs, el seu company infatigable. Les tretze peces que conté el segon recull reprodueixen totalment els materials trobats i van acompanyats d'una selecció de fotografies. Les transctipcions musicals, fetes per la mà del mestre). Tomàs, inclouen tocades de "gaita", danses, balls, "palitroques", les quals interpretades per grallaires o gaiters eren destinades a les festes d'aquella localitat ribagorçana. Les recerques realitzades per Palmira Jaquetti i Mercè Porta a Molló, Prats de Molló i Pardines, del21 de juny all8 de juliol de 1934, és el tercer recull explicat en el volum que ara comento. La memòria de la missió tinguda a les localitats de la comarca de Camprodon s'il·lustren amb una selecta de cent trenta-set notacions musicals. P. Jaquetti, que també en redacta la memòria, no oblida detalls específics d'interès etnogràfic i de vivències circumstancials. Ens cal agrair especialment a Josep Massot i Muntaner la reproducció fid el de les memòries, rectificant-ne quan calia l'ortografia i fent-h i un mínim de correccions gramaticals o lèxiques dels textos de les cançons, tot guardant així una fidelitat absoluta als seus originals. Un cop més, i com fa ell, cal testimoniar l'ajut que li ha prestat Núria Mañé en totes les feines d'edició i oferir reconeixement a Publicacions de l'Abadia de Montserrat, que amb la col·laboració del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya ens han fet a mans un nou volum d'aquella magna Obra del Cançoner Popular de Catalunya. J. Crivillé I Bargalló A tota aquesta bibliografia, s'hi ha d'afegir un nou volum: Pau Casals, signat per Joan Desca ls i publicat amb el segell de March Editor. L'autor, amb una prosa fluida i precisa en l'adjectivació - un dels punts més difícils d'assolir en qualsevol text-, fa una extensa síntesi de la di latada vida de Pau Casals, estructurant-la sobre cada una de les èpoques vitals i de les residències geogràfiques del biografiat. El volum es clou amb Ja transcripció de l'estremidor discurs de Pau Casals a les Nacions Unides a favor de la pau, l'any 197 I, i es complementa amb una acurada selecció fotogràfica que il·lustra i arrodoneix adientment el volum. Pere Artís scherzando homenatge ·- .. -- ~ --·-- - - ~e 275 o o., Dibuix publicat en "Catalunya Música/Revista Musical Catalana" núm. 141-142, juliol-agost de 1996 45 38/ concerts BARCELONA (BARCELONts) 18 SETEMBRE 21 h Palau Israel Philha1monic Orchestra. Dir.: Zubin Mehta. Schonberg, Beethoven, Schubert. (Palau 100). 19 SETEMBRE 21 h P alau Israel Philharmonic Orchestra. Yossi Arnheim, flauta. Dir.: Zubin Mehta. Mozart, Bardanashvili, Dvorak. (Palau 100). 21 SETEMBRE 21 h L' Auditori OBC. Christian Zachatias, piano i director. C. Ph. E. Bach, Mozart, Beethoven. (Festival Mozart). 22 SETEMBRE 19 h Palau OSV. Dir.: Albert Argudo. Mozart, Wagner, Beethoven. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h L'Auditori OBC. (Segona audició). 23 SETEMBRE llh L'Auditori OBC. (Tercera audició). 25 SETEMBRE 20 h Lice u Andrea Chénier d'Umberto Giordano. Dir.: Pinchas Steinberg. 26 SETEMBRE 21 h L'Auditori OBC. Isabel Monar, soprano. Dir.: Christian Zacharias. Mozart, G luck, Haydn. (Festival Mozart). 29 SETEMBRE 19 h L'Auditori OBC. Christian Zacharias, piano i director. Beethoven, C. Ph. E. Bach, Mozart. (Festival Mozart) . 20 h Liceu Andrea Chénier d'Umberto Giordano. Dir.: Pinchas Steinberg. llh L'Auditori OBC. (Segona audició). 17 h Liceu Andrea Chénier d'Umberto Giordano. Dir.: Pinchas Steinberg. 30 SETEMBRE CAPELLADES (ANOIA) 22 SETEMBRE 21 h Paper de Música l Quartet de guitan:es Galiu. Moreno-Torroba, Brouwet~ Gasull. PRINCIPAT D'ANDORRA RMC 275 16 SETEMBRE 18,30 h Auditori Nacional l:: Jove Orquestra Nacional de Cambra d'Andorra. Dir.: Gerard Claret. Bach, Mendelssohn, Sibelius, Wirén. SANTA CRSITINA D'ARO (BAIX EMPORDÀ) 1 SETEMBRE 22 h Esg lésia Francesca Tristano Schlimé, piano. Tristano Schlimé, Bach, Messina, Frescobaldi, Stockhausen. 8 SETEMBRE 21 h E~glésia José Enrique Bagaría, piano. Haydn, Schumann, Albéniz, Skriabin, Ravel, Cervelló. 22 SETEMBRE 21 h Església Quru·tet Ama ryllis. Beethoven, Frid, Brahms. 40 o;o de descompte Els subscriptors de la "Revista Musical Catalana" obtindran un 40% de descompte en la compra d'entrades a les taquilles del Palau de la Música Catalana per als concerts del cicle Concerts Simfònics al Palau a partir del dia 4 de setembre, del cicle Música de Cambra al Petit Palau a partir del dia 12 de setembre i del cicle El Primer Palau a partir del dia 17 de setembre, de la temporada 2007-08. 46 382 Ca l presentar el darrer rebut de la subscripció. 11111111111 A l'avantguarda de la tècnica. www.audi.es Orquestra Entrada 1 Entrada 2 Entrada 3 Entrada 4 Audi. Membre d'honor de la Fundació Orfeó Català - Palau de la Música. LA FUNDACIÓ CAIXA CATALUNYA PATROCINA EL CoR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA