Revista Musical Catalana. Núm. 276 Octubre 2007
Editorial: Mercat de Música Viva de Vic sense música clàssica / PANORAMA Luciano Pavarotti. O el mite actualitzat del gran cantant operístic. Jaume Comellas / Crònica de Festivals d'Estiu. Peralada, Torroella de Montgrí, Sant Feliu de Guíxols, Cadaqués, Girona, Miscel·lània de festivals, el Vendrell, Cantonigròs. Jaume Comellas, Lluís Trullén, Mercedes Conde Pons, Josep Jofré, Jordi Maluquer, Albert Solé i Galí i Albert Torrens / Dietari d'un crític en excedència. Xile al cor. Música i exili. Antoni Batista / Mikrokosmos: Una continuïtat exemplar. Pere Artís / Cobla: Festivals de música, però no de totes. Josep Pasqual / Tangents: Vartan. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Més que una orquestra. Xavier Chavarria / A propòsit de... Pablo González. Albert Torrens / Crítiques: Jaume Comellas, Xavier Chavarria, Albert Torrens i Josep Barcons / El Primer Palau. Nova edició per a onze joves intèrprets. Albert Torrens / TEMA Centenari de la mort d'Edvard Grieg. Grieg en el mirall de la cultura catalana / Grieg i Catalunya, fa cent anys. Qui en la boira cerca un port Francesc Cortès / Sobre la música de Grieg per a Peer Gynt. Victor Estapé / MUSICALIA Laura Aikin. La diva de Buffalo. Mònica Pagès / El mes d'octubre a l'abast. Romanticisme històric amb Gardiner i Brüggen a Palau 100. Requiem de Verdi a Concerts Simfònics al Palau. Recital de lied de Felicity Lott al Liceu. Joves artistes amb l'OBC. Mercedes Conde Pons / Bartók i Janáceck. Units en un programa doble operístic. Jaume Comellas / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / DISCOS. Jaume Comellas i Aurèlia Pessarrodona / Scherzando. Cesc / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
M VI ST A MUSIC anace unts al Liceu en el seu ' cente nari romanticisme al Palau m F ( Les emocions no e s creen soles B i. jlll ., Darrere de les emocions, els records i les experiències úniques, hi ha persones, empreses, Patrons, Membres d'Honor, Membres Protectors, Patrocinadors, Socis de l'Orfeó Català i Amics del Palau, que amb el seu suport i col·laboració fan possible el Palau de les emocions. Gràcies a tots. Tu també pots ajudar a crear emocions trucant al 93 295 7214. aberti¡ t,•..f\I,.CtOmUtua s f'qbor aro Auól ~Banca)él ® 1:6~~~ EL PAlS . 1'!11@t;r!tt;t1 ..:::/EI,JRÇJMM>! ~oc-~ 1'1111 - PALAU MOSICA CATALAHA ·- ~ ..,.'*"""""' e;:;;·~ ~ EN n-.o.-.:J()Ito. k0fli.C~Il lt RH Pta,.,..r .Oilltd. ~ltNt""' ·-- fundacillnendesa 7ile/iñtiaJ ~ (h~ OV'OlllA oliviaplaza IhEtel - os renfe ~· ~ ~CAII.ACAJAUMYA - IDI...SBII ·s,c,P,F... .. y Fundoó6 c:.lxo Penedto CAJXA CATALUNYA -<> - A'Y"- UDIO E,_ fecsa endesa - ODamm "' gasNatural . s.a&JID!l lïJ --MPG '-=¡::SIEMENS CATJUUNYA ~ la u ASC CATALUNYA, ACCENTURE, ACíRS BERGARA. AGEFRED, SA, AGROUMEN, AGUAS FONT VEtlA YLANJARON, SA, AGUSTf TORELLÓ, S.A., AIRAT. S.A., AUANÇA, ALSTOM TRANSPORTE, S.A., ALTAE BANCO PRIVADO- (GRUPO CAJA MADRID), ALUANZ SEGUROS, ADN·GIL & CARVAJAL. ARMAND BASI, ASCENSORS JORDÀ S.A., ASEPEYO, ASSOCIACIÓ/COL-LEGI D'ENGINYERS INDUSTRIALS DE CATALUNYA. ASTRALPODL, BAGU~·MASRIERA JOIERS , BANCO POPULAR ESPAROL, BANKINTER, BAOU~S ASSOClATS, FAMIUA BARCELO SONADA, BASSAT OGILVY, CADENA COPE, CAIXA DE GIRONA, CAIXA DE TERRASSA, CAMBRA DE COMERÇ DE BARCELONA, CANON ESPARA, S.A., CAPRABO, SA, CAVA SUMARROCA. CHOPARD, CIMENTS MOLINS, CLARIAHT IStRlCA, CLOS INTERIORS, S.L, COBEGA, SA, COL·LEGl D'ENGINYERS DE CAMINS CANALS I PORTS - CATALUNYA. COL-LEGI DE FARMACBmCS DE BARCELONA, COMRÀDIO, COMSA, SA, CONDIS SUPERMERCATS, CONSORCI DE LA ZONA FRANCA DE BARcaONA, COPCISA, CR~DITO YCAUCION, JOAN CURTO IMASSANA, CHOCOLAT FACTORY. JOSEP DANIEL IUUÏSA FORNOS, DIARIAVUI, CARLES DIAz I GÓMEZ, DOW CHEMICAL IBéliCA, DRAGAOOS, SA El MUNDO DE CATALUNYA. El PUNT, ERCRDS, ESTEVE, EURORRMS TRESAU TEMPORAL FRANCESC FERNANDEZ IJOVAL, RAMON FERRER I CANELA, FIGUERAS INTERNATIONAL SEATING, S.A. ARA DE BARCELONA, FM.2 1NSTAL·LACIONS, SA, MARIA FONT DE CARUUA, FUNDACIÓ JESÜS SERRA, FUNDACIÓ PUIGVERT, FUNOACION ALTADIS, FUNOACION CUATRECASAS, FUNDACION HERBERTO GUT DE PROSEGUR, GABINET URIBE, GADE I GRUPO DE ASISTENCIA YOISERO ELECTRONICO, S.L, GISA. GLAXOSMITHKUNE, G.P.O., SA, GREMI DE CONSTRUCTORS DE BARcaONA I COMARQUES, GRUPO AC MARCA, HABITAT GRUP EMPRESARIAL, IBERCAJA.IBEROROLA. I.C. EMPRESARIAL, S.L.INDRA.INVERSIS BANCO, IS$, LA SEDA DE BARcaONA, LASORATORIS OR. ECHEVARNE, LASORATORIS INIBSA, SA,I.ABORATORIOS AlMIRALl.. S.L, LAYETANA IMMOBIJÀRIA, LOTO CATALUNYA. ALBERT MAUOfRt MIQUELAI.JMENTACIO GRUP, SA, HORAa MIRAS I GINER, MORGAH STAM.EY, MffW, NATUR SYSTEM, S.L, NEC JBtRlCA, SA, NESTll ESPAAA, SA, NISSAN MOTOR IBÉRICA, SA, NOVEll. ONA F.M., ONDA RAMBLA, OVIOEO TV, PANASONIC TECHNICS, PORT AVENTURA, PORT DE BARcaONA, PRJCEWATERHOUSECOOPERS, OUADIS, RACC. RECOlETOS GRUPO DE COMUNICACION, SA, REGAL, REVISTA MUSICAL CATALANA, REYAL GRUPO, RICAROO MOUNA, SA. ROCA JUNYENT, S.L, FRANCESC RUBJRALTA I Vll.ASECA, Jost ANTONIO RUMElJ DE DEIJ.s, SABA APARCAMENTS, SA, SAC.R.E.SA, SAGE LOGJC CONTROL. SAUCRU , SAHOFI · AVENTIS, JOAN SANTAIJIÑIIA ISEGURA. EMlJ SARRJON IAVINENT, SAYTEt SERVEIS INFORMÀTICS, SEU1AR. SA, SERVIIIED, S.GAE-FIJIIOACI() AUTOR, JOSEP SINGLA I BARCEtO, SOLYAY IBtRlCA, S.L, SONY ESPAIIA, SA, STAff EMPRESARIAL, lliE COLOMER GROUP, TORRASPAPEl, OSCAR TUSOUETS BlANCA, VIATGES BAIXA$, SA ~VISTA • MUSICAL TALANA 4a ÈPOCA 5 Mercat de M(•s ica Viva de Vic sense m úsica clàssica PANORAMA 6 Lucia nn Pavarott i. O el mite actua litzat del gran canta nt operislic 8 ····· · . 18 CONSEU EDITORIAL: Fèlix Millet (president), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull. Ramon Muntaner i Ramon Pla. CONSEll DE DIRECCIÓ: Pere Artís (editor). Jaume Comella s (director), Lluís Mill et (director musical) i Montserrat Urpí (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY ORIGINAL: Ferran Sendra. per Jaume Cornellas Crònica de Festi vals d'Estiu. P eralada, Torroella dc J\llo nt!!rí, Sant Feliu de Guixols, Cadaqués, Girona, ~liscel·lànja de festivals, el Venclrell, Canlonigròs per .Jaume Comellas, l\lfercedes Conde Pons, U u.í.s Trullén, .Josep Jofré, Jordi Maluque1~ A lbert Solé i Calí i A lbert Torren.~ -·j)¡~~;~.; -~;~~-~:.í~~-~~ -~~-~~dè.~~i·~:·x·~-~-~;¡ ·~~·:.~·~;¡~:~~~~:·; ·~-~-;~·i· per A ntoni B atista ..············ ¡·g· ···~~;~:~~~~;ï~:·lj~~-~~-~tl;;~~~.~~~-~~~~~¡~;:···· ··· ···· · ······ ····-····· · ······ · ··- 20 21 .. Cobla: Festivals de mús ica, però no d e totes per .Tosep Pasqual Tangents: Varta n per .!ordi i\!faluquer Ars Subtilior: Més que una o rquestra per X avier Cha.uarria 22 MAQUETACIÓ I SECRETARIA DE REDACCIÓ: CRÒNICA DE FESTIVALS D'ESTIU 23 A propòsit de ... Pablo Gonzalez per A lbert 1'o rrens Cr itiques per .Jaume Com ellas, X avier Cha:varria, /l lbert Torrens i .Josep Barcons E l P1·ime r Palau. Nova edició per a o nze joves intèrprets per A lbert Torrens TEMA COL•LABOREN EN AQUEST NÚMERO: Pere Artís, Josep Barcons Palau, Antoni Batista, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Francesc Cortès, Vfctor Estapé, Josep Jofré, Jordi Maluquer, Mònica Pagès i Santacana, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi. Aurèlia Pessarrodona, Albert Solé i Galí, Albert Torrens i Lluís Trullén. NÚM. 276 EDITORIAL RMC Teresa Martínez. PuBLICITAT: Gestac Indústria, 13, pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 A/e: molist@gestac.org PREIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: Distribarna, S.A. DIPÒSIT LEGAL: B-34.432/83 ISSN: 1887·2980 ANY XXIV ari 27 28 Centenari de la mor t d'Edvard Grieg. Grieg en el mirall de la Clú.tura catalana Grieg i C.a talunya, fa cent anys. "Qu i en la bou·a cerca un p ort" per Francesc Cortès Sobr e la música de Grieg pe r a Peer Gy nt p er Víctor Estapé MUSICALIA 32 La um Aikin. La diva de Bull'alo per Jllfònica Pagès i Santacana .............................................................................................................................. ................................................................................... 35 El m es d'octubre a l'abast. Romanlicisme històric amb Gardine r i Brüggen a P alau 100. B equiem de Verd.i a Concerts Simfònics al Pala u. Recital de Ued de Felicity Loll al Li.ceu. Joves ru·tistes amb l'OBC. per Merced es Conde Pons 40 --------------------------------------------·············-······-········-················-------·-······················ 4} DISCOS SCHERZANDO CONCERTS 43 44 45 Bartók i Janaceck. Units en u o progra ma doble ope rístic per J. Com ellas Música e nc re uada. Sidokus.com per Eduard V. Pct.tsi per Jaume Cornellas i A urèlia P('ssarrodona \OT~ 0 per Cesc ;- Revista de I'ESMUC, pàgines centrals 3 387 . '··/ ~-• PI.LAU MUSICI. CI.TI.LANI. 1908 2008 El Primer Palau Xli Temporada 2007 Dimecres, 26 de &etembre de 2007,19.30 h · ···················· · ··········· ······· ··· ·~·· ······ ······-· · ················ ·· · ····· CARLOTAAMARGÓS, violí ISABEL VILLANUEVA, viola GEMMA CORRALES, flauta XOAN ELIAS CASTIÑ8RA, piano 01quoslra Nocional Clàsslca d'Andorra Martlo Conti, doreetor Kabalevsky: Concert per a violí J.C. Bach: Concert per a viola en Do menor Martin: Balada per a flauta Mozart: Concert per a piano núm. 9, •Jeunehomme" Dtmecros, 3 d'octubre de 2007,19.30 h · ····························································-····················..·· MARIA ESCOBAR, soprano ANTONIO ORTlZ, piano Lleds de Mozart, Mahler, Hahn i Toldrà Chopin: Fantasia op. 49 Debussy: Estampes Prokófiev: Sonata núm. 7, op. 83 Dimecres. 10 d'octubre de 2007,19.30 h . ...................................................................................... MARIA FLOREA, violí FERNANDO ARIAS, violoncel JORGE BLASCO, piano Ofquostra Slmlónfca del Vallès Alvnro Alblach, cHrector Xostakóvitx: Concert per a violoncel núm. 1 Mendelssohn: Concert per a vio/f liszt: Concert per a piano núm. 1 Oijoos, O.mocres, 17 d'octubre de 2007,19.30 h • Nésfoi=ú3ÀvoNA.PÏFARF~E·:·¡;¡~~:;· CARME GARRIGÓ, percussió J. S. Bach: Fantasia cromàtica i fuga en Re menor Berg: Sonata op. 1 I Charles: Seqüències Granados: Quejas o La maja y el ruiseñor Granados: a fandango de Gandil Música en Silenci - Música en So: Obres de Klobokar, de Mey, Xenakis i Rodeiro 22 de novembre de 2007, 21 h • i"Es:r;;:oii'L.A.MúsicA ................................................ Concert de cloenda d'E/ Primer Palau Uiuramenl de premis I diplomes FRANCESCO T. SCHLIMÉ*, piano JONC~~ I Manuel YaldMeso, direetoc Debussy: Prélude (Le porte du vin) Schlimé: EclosiOfJ- Hommage a Claude Debussy Haydn: Sonata en Do menor Ravel: Concert per a piano. en Sol major •Guanyador pritnef premf a Prtmer Palau 2006 INFORMACIÓ I VENDA: Tel.: 902 442 882/ Fax: 932 957 208 Aie: taqulllesOpalaumuslca.org Venda d'entrades per lnternet: www.palaumusica.org PREU DE LES ENTRADES: 10 € Organitza i patrocina: EDITORIAL uan escrivim aquest editorial fa poques hores que ha acabat la dinovena edició del Mercat de Música Viva de Vic. Aquest és un esdeveniment que al llarg de la seva dilatada història ha aconseguí t objectius tan importants, entre d'altres, com un ressò mediàtic molt ampli, la creació d'un clima d'efervescència i energia considerables i, definitivament, esdevenir quelcom necessari i de moment sense possibilitat de retorn en el panorama de la nostra música. Tot això comptant amb un suport institucional cada dia més generós i amb una maquinària organitzativa mot ben greixada i eficaç, a la vista dels resultats. Hem fet esment del concepte "nostra música", el qual tanmateix cal precisat~ perquè en principi dóna una imatge de totalitat que és evident que no es correspon de manera exacta amb els fets. I això va, és clar, per la música culta, que és, de manera continuada, Ja gran absent d'aquesta manifestació. O com a mínim, la ventafocs arraconada. De fet, en els inicis de la convocatòria ausetana, la cosa no anava d'aquesta manera, ja que hi tenia un protagonisme concret, ni que fos secundari. Protagonisme que pel que sigui ha quedat ofegat en la gran festa de la música popular exclusiva en què s'ha convertit la Fira. La qüestió que es planteja és per què s'ha arribat a aquesta situació; per què s'ha produït aquest procés de marginació d'una manera callada, enmig d'un silenci glacial. No és fàcil fer-ne un diagnòstic amb garanties de fiabilitat plena; hom podria apuntar que l'empenta del món popular, la seva energia interna, la seva capacitat per projectar-se, ha estat capaç d'envair-ho tot en el seu camí vers els seus objectius cercats. Però és clar, ningú no envaeix, o no ho envaeix tot, si pel camí es troba uns mínims de resistència. I és evident que difícilment la podia trobar en un context com el gremial de la música clàssica, que des de fa temps demostra una profunda incapacitat per organitzar-se i per crear una mínima estructura institucional amb força i tremp reivindicatius dels seus interessos. No podem afirmar categòricament que aquest sigui l'argument més nuclear; en tot cas sí que és un que mereix ser tingut molt en consideració, sense protegir-se en falsos subterfugis commiseratius poc justificables. Mercat de Música Viva de Vic sense música clàssica 5 389 PANORAMA Luciano • O el mite actualitzat del gran cantant operístic La morl, per allra part força esperada, el passat 6 de setembre a Mòdena de Luciano PavarolU a prodtúr un sacsejament mediàtic del lot in usual en el món de la música culLa. De ben segur mai abans cap altre Lraspàs de músic -cantant, instrumentista o director'- afecte a aques ta parceJ.la, no havia desvetll at.. n o el ressò, sinó el retrunyiment jnformatiu que va produir el del tenor modenès. I per JAUME COMELLAS A 6 390 ixò ofereix un primer pun t d 'anàlisi: ¿ha estat excessiva aquesta resposta a lho ra universal? ¿La categoria intrínseca del cantant/músic Pavarotti s'ho valia, objectivament? ¿ D'altres no s'ho mereixien tant o més, almenys en els seus concrets àmbits? (I aquí situo la intcl· ligcnt carta publicada al diari ''AVU I" per l'cxviola nord-americà dc I'OCB Erik Koontz mostl'ant el greuge comparatiu amb Victòria dels Àngels.) Què ha motivat aquest tipus dc reacció? Són preguntes indispensables a l'hora dc considerar què ha estat i com ha estat percebut l'esdeveniment concret del mutis definitiu del cantant italià i també e ls canvis que ha sofert la projecció dc la música culta en la societat de la supercomunicació que tant i tant presideix els nostres d ics. Preguntes d c resposta només llunyanamcnt aproximativa però que tenen un pun t dc partida en e l fet que, juntament amb mèrits c reatius ind isc utibles, Pava rott i va ten ir el dc saber sintonitzar amb tota plenitud amb aquesta societat que acabo d'esmentar i explotar en benefici propi -i compte, dcrivadament en el de la po- pularització de la lírica- les seves enormes possibilitats. En definiti va, Pavarotti ha estat el primer, o almenys el que ha portat fins a ra més a Ics últimes conseqüències. l'explotació dels recursos mediàtics q ue e l context de la seva època li ha fo rnit. Que a canvi d 'això hagi hagut de fer concessions que no tothom -especia lment e ls puristes- pugui trobar prou pures. valgui la redundància, és una altra cosa : i no m'atreviria a dir que això no estigui exempt de contradiccions. laquí poseu-hi "món rosa", esdeveniments artístics heterodoxos, amistats aparatosament exhibides i més o menys "naturals" amb els grans noms del pop, afeccions selectives com les curses de cavalls, etcètera. Per altra part, la seva figura tenia Pavarotti reunia bona part dels atributs més genuïns que configuren el mite de la gran figura de la lírica. el mètit de concentrar alguns dels elements més genuïnament i tòpicament propis, des de la perspectiva histò rica, de la figura del gran cantan t líric. Com Cm·uso, Hipólito Uizaro, Miguel Fleta, Victòria d els Àngels, Pedra Lavirgen, Montserrat Caba llé i jaume Aragall, entre d'altres, tenia uns orígens humils, amb l'afegitó de compartir fam iliarment amb e l primer dels indicats l'ofici de forner, i igualment, cuti ositat afegida, amb Josep Bros. Un altre tòpic ha estat una vocació tardana nascuda més a partir de la descobetia d'unes condicions naturals extraordinàries que autènticament genuïna. Així mateix un procés de formació musical inic iat en edat un pèl avançada. i alhora més aviat prima - amb ell s'ha reviscolat aquesta part d el mite- , i finalm ent una explosió professional ràpida, poderosa i d 'abast universal. es d'aquest punt d e vista, doncs, Pavarotti gairebé ho tenia tot; la resta va ser saber-ho adminis trar i basa n t-se en això va bastir un a trajectòria artística excepcional que és el que queda en el record dels qui ho van viure en directe i dels qui ho podem fer per sempre en l'eno rme quantitat d'enregistraments de tot tipus que la seva veu -que una gre- D PANORAMA LUCIANO PAVAROTII AMB El SEU INSEPARABLE MOCADOR gueria de Rarnón Gómez de la Serna podria definir com de sabor d'oli d'oliva- ha llegat per a constància i gaudi universal: els seus espectacula rs Rodolfo, Edgardo, Manrico, Don José, Radamès, Canio, Riccardo, Ernani, Cavaradossi, Pinkerlon , Nemorino, Alfredo, Duc de Màntua i els seus llunyans nou Do de pit de La filie du régiment, ultra les versions de cançons d'èxit de Domenico Modugno i les inevitables i energètiques cançons napolitanes, han estat pretextos ideals i gairebé excloents per mos trar la seva e norme categoria d'a rtista de la veu. Encara va tenir un a ltre mèrit: e l de saber imposar de manera natural quelcom tan poc natural com és l'excés, la desmesura: des del mocador quilomètric, candidat a guanyador per golejada el concurs de qui el voleia més gran en una cantada d'havaneres, a la seva dimensionada complexió física, fruit amb molta seguretat d 'un poc dominat afany rcca ptalori d'ingesta. Mirella Freni ens deia d'una manera divertida que no li agradava gaire anar a les festes que o rganitzava el per altra part bon amic seu a la ciutat de naixement comuna. justificant-ho en un explícit: "Si monja troppo . ., També. segurament, va ser excessiva la seva estratègia de carrera, l'a- discret i la gran decepció -incloentfectiva i familiar i fins i tot la manehi nits perdudes fent cua per adquira apassionada dc cantar. I probarir localita ts- dc rescindir l'any 1992 blement la fo rtuna econòmica que va les representacions previstes de L'esaber aconseguir. El somriure perlisir d'a more; decepció compensada, manent, l'afabilitat que ell transmeen bona part, per unes pletòriques intia de manera natural i la seva extraterprctacions de Dalmau Gonzalcz, versió tan ..., ¿excessiva també?. eren que el va substituir. així mateix ingredients perceptibles En una d'aquestes dues darreres del que, pretès i cercat per ell o no. estades -se'm fa impossible discernir configuraven una imatge que va renquina-, vàrem tenir oportunitat dc dibilitzar a pler. compartir una multitudinària -¿exBarcelona no ha estat una c iutat cessiva també?- trobada de premsa. gaire "pavarottiana". La seva traMés cnllft que e n aquestes circumsjectòtia a casa nostra gairebé mai no tàncies no era fàcil que pogués di r res ha satisfet les grans expectatives que de gaire substanciós -ni crec que e ll havia desvetllat i per això tan sols les en tingués ganes. ni tan1poc li ho van importants versions de La Bohème el demanar en aquella mena de gresca 1971 amb Montserrat Caballé van estar a l'alçària corresponent. Despré~ 1 omunicacional-, queda per al meu 0m..l:ntari la constatació en viu, al marva venir un recital el 1989 mé'a~ar '"'.""'iR~~::..•n<> d~referents aliens, de bona part ' I uP s·acaba d'exposar. ••••••......--.."'rnl m a l'artista: Pavarotti va esïr càte~ra des de la gran t~·adició ~ ~l:V:.. crprctallva de sempre, pero a ltra='ment sense obrir ni mostrar inquietuds per transcendir-la; en definitiva, no es pot dir que fos ni un innovador ni un intel·lcctual del cant i molt menys dc la música en un sentit abstracte. sinó més aviat una força de la ~er 1 naturalesa, amb un sentit artístic in~ qüestionable, posseïdor -qui ho ncgaria?- d'una capacitat de seducció il·limitada. Va sentar càtedt des de la gran tradició operística de sempre pero' sense cap aportació . ovadora. mn 7 39/ 1t' :e.,;1;1 ·'·t;l F E s T 1v A L s D • E s T 1 u 1 PERALADA ¿Any de traspàs? La pregunta que dóna títol a aquest article crec que resulta cabdal a l'hora de jutjar el bosc deJ qu e ha estat l'edició d'enguany deJ Festival de Peralada. I això val no tant p els as pectes Funcionals -canvi a la cúpula de la dü·ecció artistica i absència del cervell a J'ombra, Lujs Polanco-, sinó per quelcom més profund. La deriva d'orientació de conUngu lS que sembla confirmar-s'hi d'una manera força clara. ~er JAUME COMELLAS ixò es tradueix en el fet que cada vegada s'equilibra més ci pes de les manifestacions de caràcter no genuïnament culte -una vegada més servides per propostes d'un elevat prestigi-, amb les que es corresponen a i"alta cultura; model que per altra part cada vegada s'imposa més arreu. I amb això no estem jutjant, simplement en fem la constatació elementa l. En tot cas, sí que resulta oportú recordar que als inicis d'aquesta manifestació, cadascuna d'aquestes parcel·les tenia entitat pròpia i diferenciada en l'estructura del Festiva l. Alhora, sembla clar que hom en bandeja cada vegada més el que des de l'inici hi ha estat el tret diferencial més acusat: la lírica. La resistència que malgrat tot -bàsicament per tal com resulta de cara aquesta via- hom intenta oferir a aquest procés, enguany s'ha afeblit per causa dels resultats en bona part insatisfactoris de les dues produccions operístiques - Les contes d'Hoffmann i 11 barbiere di Siviglia- per una part i per la manca dc capacitat de convocatòria, malgrat els seus mèrits extraordinaris, dc les protagonistes de la gala lírica. que mereixia una resposta altra dc la que va tenir. Mentre el ballet va mantenir l'elevat to habitual - aquí hom juga sobre segur i això es molt d'agrair- , tampoc la proposta teatral no ha ofert el que calia esperar. Anant del bosc als arbres, Les contes d' floffi-namt va patir d'un pecat en origen: el dc producció. La figura del productor, en el sentit no de qui paga, sinó de qui enginya i condueix un projecte global, sovint és menystingut i tanmateix és [onamental en tant que és qui assegura la coherència en els objectius que ca l aconseguir i sap dotar-se dels recursos -a rtístics- més adients. En aquest cas, enmig dc components satisfactoris, hi va haver una manca acusada. justament, de projecte global. Pel que fa a l/ barbiere di Siviglia, el problema va ser no pas la falta de pro- A 8 392 LES CONTES D'HOFFMANN ORQUESTRA FILHARMÒNICA DE SANT PETERSBURG AM B YURI TEMIRKANOV jecte, sinó l'insòlit d'un concepte estètic bàsic errat, que convertí l'obra de Rossini , de concepció realista, en una mena de festa bigarrada, colorista i confusa que no va calar, ultra limitacions perceptibles de qualitat interpreta tiva. La Filharmònica de Sant Pctersburg amb la seva grandesa i la del seu titular Temirkanov i un programa d'a lta cuina tradicional van protagonitzar una obertura esplèndida d'adequació i exquisidesa. Gairebé tot el contrari de l'espectacle teatral Los Persas. Requiem por u11a guerra. en el qual Calixte Bieito va abo- car una vegada més la seva capacitat per apropiar-se d'una manera demagògica i oportunista d'una realitat transcendent. Ja seria hora que algun doctorand en dramatúrgia fes un estudi de les vegades en les qua ls el celebrat director teatral ha procedit així amb altres temes respectables. A part cal celebrar la iniciativa del Petit Peralada, una proposta original i creativa que obre una via que molt probablement oferil'à grans satisfaccions. Ara resta esperar la pròxima edició, que hautia de confim1ar l'oJientació definitiva d'aquesta important festa del gran espectacle musical. I FESTIVALS D'ESTIU li1;1:C·I;I;1W;i PERALADA Carlos Núñez, Arteta i la gala lírica Esdeveniinents destacats La minvant presència de la música estrictament clàssica al Festival Castell de Peralada s'ha accentuat aquest any per un descens de la qualitat dels programes oferts en aquest àmbit, originàriament focus principal de la seva activitat. Malgrat això, la diversificació d'oferta -s'entén que d'acord an1b els gustos d'un públic que es pretén ampliar- i el progressiu eclecticisme de les propostes ha permès gaudir d'alguns espectacles de resu 1tat sorprenent i efectiu. per ME.RCEDE.S CONDE. PONS / s el cas del concert a benefici d'Intennón Oxfam ofert pel gaiter Carles Núñcz i l'Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra. Núñez ha sabut conjugar el vessant mediàtic d' un rara avis en el món dels instruments occidentals -com és la gaita i les flautes de bec- amb el vessant més pròpiament cu lte, fruit d'una personalitat artística contemporània i una fom1ació clàssica. A remolc del seu virtuosisme, l'Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra -dirigida per l'italià Marzio Conti- no tenia espai per a un lluïment expansiu, però les músiques cinematogràfiques de ls japonesos Tcrashima i Sakamoto, jun tament amb I'Amemíbar de Mar adentro o una enrevessada Mwïeira de Sarasate van omplir l'aire de sons remots. D'altres temps pretenia ser la música del Misteri d'Elx oferta en la versió de Manuel Rames Aznar. L'espectacle valencià -que es remunta al segle xv i és Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO- té sentit en el seu context. Ram os Aznar, però, desvirtua completament una música transmesa oralment. convertint-la en un concert convencional amb instruments clàssics i veus líriques poc adients a l'estil i l'època de l'obra. El resultat va ser h·istament decebedor i l'obra perd així tot el seu valor artístic. Ben al contrati va ser la proposta del grup de gaspel The Campbell Brothers, que, mantenint l'essència originaria de l'aproximació espiritual de la seva música, convertiren un espectacle més pròxim al jazz i el blues -amb l'ús d'uns instru ments gens habituals al gènere, com són les steel guitars- en una veritable experiència espiritual. En ¡·àmbit jazzístic també va destacar el concert del geni pianístic Keith )arrett acompanyat de Gary Peacock -contrabaix- i jack De}ohnette a la percussió. Al voltant de l'austeritat de la presència única dels solistes i els seus instruments al mig de l'immens espai que resultava l'auditori dels Jardins de Peralada. la música fluïa i embolcallava els E oients tot hipnotitzant-los. I és que )arrett no només és un geni de la improvisació jazzística, sinó que en aquesta s'observa clarament la puresa d'una esttuctura base que ell sap combinar d'una manera única; talment se'l podria anomenar el Bach del jazz. es veus líriques. en aquesta edició van esta r representades princ ipalment per la soprano Ainhoa Arteta -acompanyada per l' Orquestra de Cadaqués i el director asturià Pablo Gonzalez- i les veus de Sandra Radvanovsky i Sonia Ganassi acompanyades per l'Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu sota la direcció de Daniel Montané. En el ptimer cas, el programa defugia el repertori habitual dc la soprano guipuscoana, que va oferir en aquesta ocasió un seguit de conegudes ca nçons iberoamericanes -com Alfonsina y el mar, Azulao o Ai que linda moça- amb polits arranjaments d'Albert Gu inovart, a més de les Cinca canciones negra s de Xavier Montsalvatgc. Arteta no es va sentir sempre còmoda amb unes cançons de tessitures desiguals i una amplificació que desfavoria la fluïdesa natural dc la seva veu. La gala lírica L oferta per la soprano Sandra Radvanovsky i la mezza Sonia Ganassi va permetre gaudir de dues veus immenses del panorama actual. Radvanovsky va demostrar posseir una veu lírica dc generosa emissió i dúcti l fraseig que va fer Ics delícies del públic en les seves interpretacions d'àries de Norma, Rusalka, Emani o I vespri siciliani. Ganassi va enfrontar-se amb encert a àries poc habituals com .. 0 ma lyre immortelle" dc Sapha de Gounod o el meravellós duet "Mira o orma" del títol bellinià. L'Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu es va deixar portar per la inèrcia d'un Daniel Montané confús i poc convincent, en intervencions d'escassa qualitat sonora. La gu inda del Festival la va posar la lírica poètica de dos monstres dc la cançó d'auto r de les darreres dècades com són Joan Manuel Serrat i joaquín Sabina. Un espectacle mediàtic però golós. que va fer Ics delícies dels admiradors dc l'agudesa i lucidesa verbal de Sabina i el lirisme gairebé espiritual dc Serral. qualitats que tanmateix comparteixen i els complementen. Com si estiguessin en un mateix escenari Góngora i Quevedo. tanta monta, mania tanta. Joan Manuel como joaquín. 9 ---~ 393 Mil;i:C·I¡t;t.:t;l F E sr 1vAL s D · E sr 1u 1 TORROELLA DE MONTGRÍ Felic confluència d'artistes o • consagrats 1 emergents EJ FesUval Internacional de Mú siques de Torroella de Montgri ha ar ribat a la seva 27a edi ció. Des del concert inaugural dedicat al majestuós oratori Juditha Triumphans de Vivald i ñn s al ja tradi cional concer t de clausura a càrrec de Joaquín Achúcarro, el Festival va vj ure un s moments de gran brHlanto r, Lanl en la vàlua dels ar tistes invitats com en Ja varlelat de programació, la qual cosa repercutí en un a notòria assistència d'un públic eclèctic. ~er LLurs TRULLÉN I Festival de Torroella es caracteritza pel seu caràcter multidisciplinari i enguany van brillar-hi uns noms propis acuradament triats per sobre d'aportacions espectaculars. Amb la majoria dels concerts realitzats a l'Església gòtica -dins la qual s'ha estrenat una nova campana acústica que ha pc1mès un clar control sobre l'excés de la ressonància-, el Festival va apostar per una combinació entre artistes emergents i ja plenament consolidats internacionalment (Anderzcwski, com a artista convidat) i els més reconeguts pel gran públic (Bayo, Achúcarro, Patané) . D'ultra banda, el Festiva l. lïdcl al seu eclecticisme de programació, va escollir un ampli ventall de pàgines: de la transició del da11·er gòtic cap al Renaixement com la polifonja de Guillaume Du Fay. fins a les estrenes com la que va realitzar l'orquestra de cambra de la Filharmònica Txeca de Ja fantasia El viatge de Marlow de jesús Rodríguez Picó, una pàgina de gran me· Iodisme de rica i refinada textura orquestral, traçada amb unes línies de gntn bellesa plàstica en què el gust pel lirisme i per l'harmonia denoten Ja qualitat d'escriptura prou coneguda del compositor barceloní. Dins d'aquesta nova edició es va continuar apostant per unes fó1mules mantingudes en certàmens anteriors i que es van presentar en el decurs dels catorze programes oferts, als quals cal afegir les tretze propostes més de l"'offestiva l". Per una banda . la presència d'un artista convidat que enguany va recaure en Piotr Anderzewski, un dels pianistes dc moda dels circuits internacionals i que ha convertit les seves recreacions dc Beethoven -com va corroborar amb una prodigiosa recreació de les Diabelli- en una mostra de serenitat, virtuosisme, tècnica, intel·ligència i per E 10 394 sobre de tol personalitat, un fet que també va mostrar-nos en el decurs de la interpretació del Concert per a piano núm.J -una versió que, per cert, el proper mes de maig podrà ser escoltada al costal de I'OBC-, netament clàssica però amb unes llibertats en la realització de les dinàmiques de notori atractiu. Anderzewski com a solista, en recital, com a pianista acompanyant de la soprano lwona Sobotka en les vint melodies per a nens dc Szymanowski -obra trista i de textures fosques que reflecteix les poesies dc Kazimicra lllakowicz-, i com a pianista de música de cambra en una versió radiant al costat del Belcea Quartet del Quintet per a piano de Schumann, va mostrar la scva reconeguda vàlua a Torroella. El Festival mai no ha deixat de banda en el decurs dc Ics darreres edicions el gust per la programació de la música del barroc o per la recuperació dc pàgines interpretades en comptades ocasions. Dues produccions van brillar amb nom propi: el concert inaugural dedicat a l'oratori judit ha Triumpha11s dc Vivaldi, una dc Ics obres vocals més espectaculars del venecià, escrita l'any 1716 per celebrar la victòria dels venecians sobre els turcs, en què la figura del director Ottavio Dantone al capda- vant de l'orquestra batToca del Festival de Torroella de Montgrí - La Principesa Filosofava resultar determinant davant d'un equip de veus entre les quals va brillar especialment Mireia Pintó, i el concctt dedicat a la memòtia d'Ernest Lluch que amb el titol de ''La festa de l' Arxiduc" incloïa obres del baró d'Astorga, dc Guerau, de Cabanilles, Handel..., obres de compositors bé contemporanis, bé vinculats directament amb la casa d'Àustria interpretades per Vespre d'Arnadí i direcció dc josep Lluís Guardiola. Un dels altres pilars del Festiva l sobre el qual sempre s'ha fonamentat és el que configura la presència de grans personalitats vocals. Enguany representada per dues veus del tot consagrades i ambdues amb una projecció espectacular: Francesca Patané i María Bayo, amb uns programes respectivament dedicats a òpera i sarsuela. Un concert operístic a la Plaça en què la soprano dramàtica Francesca Patané va optar per un programa operístic d'una tremenda exigència en els aspectes tècnic i expressiu. oprano dramàtica d'una extensió vocal amplíssima, es troba plenament acomodada en les textures vocals del Verdi de Macbeth i d'Un ballo in maschera i que la seva majestuosa presència escènica fa oblidar fins i tot certes incomoditats en el registre més agut de la seva tessitura. Cantant de projecció vocal eloqüent, mostra total comoditat en el centre vocal i se sent més segura en el registre greu que en l'agut. Moments com una sensual versió de l'havanera dc Carmen. o una dramàtica interpretació "Voi lo sapete Oh mamma" de Cavalleria rusticana, així ho confirmaren. Com a S I F EsT I vA L s D ' E sT I u Il':(,) i1;1 '",;, TORROELLA DE MONTGRÍ contrapartida. la veu de María Bayo tornava a Torroella de Montgrí per oferir-nos un programa dedicat a la sarsuela dc la segona meitat del XIX. precedida per obres dc Bcrlioz. Del seu lirisme vocal, del seu saber fer a escena, dc la seva sim patia que la connectar de manera di recta amb el públic, tot creant-se un magnetisme permanent, en fa unes viJ·tu ts que sap acomodar a les obres que interpreta. Acompanyada per l'Orquestra de Cambra de G inebra dirigida per Raúl Ciménez, Bayo va cantar de manera magistral dues obres dc Bcrlioz, concretament ''Jc vais lc voir" -l'ària d'Hero de l'òpera Béalrice el Bénedict- i Zaïde. per després endinsarse en pàgines dc Ccrónimo Ciménez, ra MARIA BAVO EN LA SEVA ACTUACIÓ AMB L'ORQUESTRA DE CAMBRA DE GINEBRA Manuel Fermíndez Caballero. Ruperto Chapí o Gonzalo Roig - amb una espontània. brillant i eloqüent versió dc "Yo soy Cecília Yaldés'' de la sarsuela Cecilia Va/dés- que van permetre gaudir al públic d'una Bayo distesa, amb unes plenituds vocals i interpretatives supremes. Com és habitual, la màgia del piano de Joaquín Achúcarro -amb un programa dedicat a música espanyola i de Brahms- va cloure un fes tival en el quals els noms propis de Dantone, Anderszewski, Patané, Bayo i del mateix pianista van sobresortir d'una manera determ inant. Acurada selecció de solistes, púbic fide l, defugir de Ics grans produccions i atorgar oportunitats a joves intèrprets -corn el cas del recital que va oferir el pianista Àlex Alguacil, coronat amb una b1illant i profunda recreació de la Sonata en Si met/Or dc Liszt- han caracteritzat enguany el Festival. SANT FELIU DE GUÍXOLS Esplèndida presència del Cor de la Capella de Sant Petersburg El Festival de la Porta Ferrada, en la seva 45a edició , va presentar una programació amb la idea de celebració i aniversari. per JOSEP JOFRÉ A ixí, s'hi van convidar molts aJ'tistes que ja havien actuat a la ciutat, com Joe Cocker, Chick Corea, Noa, el Cor de la Capella de Sant Petersburg. Sabina o Serrat per celebrar l'esdeveniment. Els prop de vint-i-cinc espectacles de música. teatre i dansa van formar una fusió dc tendències i estils amb la voluntat de satisfer els interessos d'un públic exigent i divers. Molt encertada va ser la proposta del Festival Internacional de la Porta Ferrada d'aquest any. en la qual, a través de l'Orquestra Fi lharmònica de Catalunya i del seu d irecto r Carles Col l, es varen poder escollar, el dissabte 14 de juliol, obres de tres dels més importants compositors gironins, corn són Xavier Montsalvatgc, Joaquím Serra i Juli Garreta. L'única obra del programa del concert del dia 26 dc juliol: Das Lied 11011 cler Erde (La cançó de la terra) de Gus- tav Mahler, es va presentar a San t Feliu en una versió que, amb la final i tt~t que fos interpretada en les sessions dc la Societat Privada de Concerts vienesa l'any 1921. Schonberg va començar a arranjar per a orquestra de cambra. La interpretació que en va fer la Simfonieta Porta Ferrada, diligida per CristóbaJ Soler, va ser enèrgica i sòlida, i la mezzosopramo Claudia Marchi, amb la seva veu vellutada, va saber transmetre La soledat existencial d'aquests cants de mort i d'acomiadament. També van ser membres de la versàtil Simfonieta Porta Fenada els protagonistes, el 8 d'agost, de Die Entj'iihrung aus dem Seraif (El rapte del Serrall), K. 384. Per a una tan bona obra, el Festival Internacional dc la Porta Ferrada en el seu cicle cambra va proposar, en una altra encertadíssima producció pròpia, una o riginal ve rsió per a octet de vent (dos oboès, clos fagots, dues trompes i dos clarinets) que realitzà el mateix compositor i que ha estat recentment descoberta. Però de ben segur, el punt culminant de tot el Festival, en la seva vessant clàssica, es va donar en l'esplèndida actuació que el Cor de la Capella dc Sant Petersburg en el concert del dia I 5 d'agost, en què va oferir un programa que suposava una passejada per la música ortodoxa i tradicional del seu país. En totes les cançons, per a cor mixt. es va poder apreciar que qualsevol membre del Cor podia portar el rol de solista. i la resta, en conjunt, modulava perfectament la veu en funció de les necessitats expressives i sintàctiques de la música. que en la majo1ia de les peces es basava en un coixí harmònic que acompanyava les melodies. magníficament interpretades per les veus solistes. Va ser un recital d'un altíssim nivell, i per si això fos poc, hi va haver moments d'excepció, màgics, d'aquells que et posen la pell de gaUina i et transporten directament al sentit més profund del que expressa la música, com en "Amor Sagrat'·, en que l'íntima i gairebé reverencial interpretació dc la soprano solista va crear l'ambient idoni per transmetre tot el sentit que Gueorgui Sviridov va escriure a la partitura. L'actuació del cor rus va tenir la seva con tinuïtat en l'espectacle l'endemà, també magistralme nt d irigit per Llia Dcrbilov en el qual, acompanyats per Percussions de Barcelona; lvón Fronte la, lvet Frontela, )avier Merino i Raimon Garriga als pianos, i Joaquín de Luz i solistes del New York City Ballet varen oferir Carmina Burana dc Cari Orff i Les noces d'lgor Stravinsky. 11 395 CADAQUÉS Varietat d'oferta en un context de rigor Ja fa u ns anys que el fenom e n dels fcslivals d'esli u a Cala t u nya es tà pa tint una al a rm a nl pèrdua de rumb -sobrelol pel que fa als festiva ls dc m és antiguitatqu e n'a fecta la person alitat i, sense gai re expli cació, la seva qu alitat I per M. C. P. igui pel fet que el poble dc Cadaqués està pràcticament aïllat dels majoritaris centres d'estiueig del turisme cst ran ger i local. sigui perquè els responsables de progrumació no s'han deixat endur per la febre del que ven pel nom més que no per la qu<J iita t, Cadaq ués és un dels pocs reductes en què la varietal de músiques que congrega no és automàticament sinòn im dc màrqueting o fruit de la coincidència que tal artista o grup estigui cic bo/os per tota la geografia estival catalana. A Cadaqués aquest estiu s'ha pogut gaudir tant de la presència dc mítics grups com The Swingle Singcrs, artistes en alça com el violinista Ant Malikian o la veu dc la soprano 1\inhoa Artcta, que va aconseguir exhaurir Ics localitats del seu conceti amb l'Orquestra dc Cadaqués. Si la programació oficial del Festival és estrictament clàssica - i en això radica l'autenticitat dels seus valors-. Cadaqués no descuida altres expressions artístiques concebudes com a activitats paral·lclcs: una nit dc poesia, una de jazz i una d'acció amb el polifacètic Carles Santos i en el marc incomparable de Portll igat, trob<~dcs musicals tan heterogènies i atractives com un espectacle dc percussió i dansa africana a càrrec dc la Cia Karamala o la trobada de violins com a cloenda de les masterclasses d'Ara Malikian. Però Cadaqués continua acoll int formacions locals com la BCN Sinfonietta o l'Orquestra de Cambra de l'Empordà, amb obres de gran interès com són per exemple les Impressions camperoles dc Joaquim Serra o les Set mi- S 12 396 niatures per a corde¡; de diversos autors catalans. i sense oblidar la destacada presència de Granados. Albéniz, Mompou o Sarasatc repart its en diversos concerts del Festival. art fonamenta l de la programació del Festival de Cadaqués és el cicle dc joves intèrprets. que aquest any ha inaugurat amb èxit els assaigs comentats pels mateixos intèrprets dues hores abans del concert. El primer d'aquests concerts va ser protagonitzat pel pianista gironí Lluís Rodríguez Salvà, que va demostTar maduresa interpretativa tant en l'assaig -gràcies als seus encertats comentaris explicatius del programa- com en el concert. D'una banda. per la interpretació de Tres divertimentos dc Xavier Montsalvatge -subti lesa francesa i un marcat caràcter burlesc al servei de temes i gèneres popu lars com el xotis, l'havanera o la jota-, Ics Quejas a la maja y el ruisei1or, El pele/e dc Granados i els Quadres cl'ww exposició de Mussorgski. Rodríguez Salvà es va moure amb comoditat al llarg del concert. tot demostrant exquisidesa en els matisos i un majoritari equilibri i definició sonora, fins i tot en els passatges més compromesos tant de Granados com de Mussorgski. P El concert de l'Orquestra de Cadaqués i la soprano Ainhoa Arteta va ser d'un alt nivell de compromís. Ainhoa Arteta va mostrar ductilitat tímbrica i intenció sobretot en la selecció de 1bnadil/as d'Entic Granados -en què té antecessores exigents- arranjades per Albert Guinovart, que ha sabut trobar el punt just entre la fidelitat a l'autor i l'expressió de la seva pròpia personalitat, com també es va poder apreciar als Quatre paisatges ibèrics d'Albéniz. Però el concert tenia altres al·licients en l'audició de la Simfonia núm. 3, "Escocesa·· dc Fel ix Mendelssohn a càrrec de l'Orquestra de Cadaqués, una orquestra feta a la mida de les necessitats que exigeix una obra d'aquestes característiques. Ja és trist que una orq uestra d'aquesta qua litat i originària d'una voluntat nascuda a Cadaqués. només tingui ressò en un únic concert dins del marc d'aquest Festival. La versió dc l'Escocesa de Menclelssohn servida pe l jove director asluri à Pablo Gonzalez va deixar ales a la impetuos itat deutora de I'Sturm und Drang amb precisions molt efectives i una línia genera l coherent, fet al qual s'ha dc sumar l'evident comunicació amb tots els músics en el gest i l'actitud, la qual cosa es reflectí en una versió inoblidable. I F E s T Iv AL s D. E s T I u lil;t:C.I;I;I.~ t• GIRONA Entre petites joies i grans esdeveniments Amb Th e Sacred Concert s'obri el VIII Festival de Músiques Religioses i del Món. Un festiv a l que, de la 1nà dels seu s progra1n a dor s V1ctor García d e Ga mar i David Ibaü cz (que també ho són de l'Auditori gironí), sembla haver trobat un camf ple de petites joies, que al costat de grans esdevenimen ts (com el concert inaugural, Carmen Linares, Cesaria Évora o Omar Pene) ban don at al públic tma gran dosi de música d'u n alt n ivell. I_ per J. JOFRÉ mb el concert dc l'Asscmblée des Honnestes Curicux s'obria el dimarts 3 de juliol el cicle intern del festival Veus Íntimes al Claustre. El claustre romànic de la catedral, convertit aquest any en escenali de concerts, oferia un immillorable marc per gaudir de la intimitat d'una música plena, com deia el títol del concert, del foc italià i del refinament francès. El repertori d'aquest primer concert estava íntegrament format per obres de jean-Féry Rebel/e père ( I 666- I 74 7) i dc Pierre- Da nican Ph iIidor ( I 68 11731 ), i totes les obres interpretades van ser escrites entre els anys 17 12 i 17 17. Sense cap mena de dubte, l'ànima dc I'Asscmblée des Honnestes Curieux és la violinista francesa Amandine Beyer, que va demostrar posseir un domini excel·lent, tant de la tècnica instrumental com dc la retòtica pròpia de l'esti l i dc l'època, amb un sense fi de recursos que il·luminaven de manera particula r cada una de les obres. Si aquest concert en el recinte del claustre va suposar una degustació de petites joies del repertori instrumental del barroc fTancès, el del dimecres 4 de juliol a la catedral amb The Sixteen va confirmar l'excef.lent criteri de programació d'aquesta vuitena edició del Festival de Músiques Religioses i del Món de Girona. La catedral va ser l'escenari ideal per poder percebre amb tota mena de deta lls Ics sonoritats que Harry Christophers, amb una direcció impecable i un gest expressiu i precís, feia construir als membres del seu cor. Thc Sixteen van estar incommensurables i en tot moment l'cquilibti de les seves veus deixava al descobert d'una manera diàfana els diversos plans sonors dc la densa polifonia d'aquests mestres italians del segle XVII vinculats d'una manera o qual, intercalades amb les sonates i interludis per a piano preparat que el compositor americà John Cage ( 19121992) va escriure entre els anys 19461948, s'interpretaven alguns dels preludis i fugues del primer llibre d'El clave ben temperat de Johann Sebastian Bach. L'artista barceloní Antoni Llcna. en la seva decidida proposta plàstica, va engabiar els instruments com a referència simbòlica de la paraula Cage (que en anglès significa gàbia), tot envoltant-los de les tanques que es fan servir en Ics obres dels pobles i de les ciutats. A HARRY CHRISTOPHERS altra a la Capella Sixtina. Després del gran concert de namenc que va protagonitzar Carmen Linares a les escales de la catedral el dijous 6 de juliol, es va poder gaudir. en el concei1 que portava per títol ··sones de Palacio y danzas dc rasgueado~ . d'una altra petita i suculenta degustació del cicle Veus fntimes al Claustre, que va ten ir com a protagonistes Xavier DíazLa torre a la gu itarra barroca i a Pedro Esteban a la percussió. El repertori va estar íntegrament format per obres de Gaspar Sanz (Calanda,J640-Madrid, 1710), i la versió dels intèrprets va ser enginyosa i fresca. La inclusió de les percussions, ben ponderades per Pedro Estevan. va proporcionar definició i ritme a les nombroses accentuacions proposades per Díaz-Latorre. El mateix dissabte a la nit i amb les escales de la catedral plenes a vessar va haver-hi l'actuació de Dervixos Giròvags de Damasc amb l'Ensemble Al-Kindi , una dc les formacions més reconegudes en la interpretació de la música clàssica iu·ab. Molt interessant va ser la proposta artistica que sota la tutela. en fonna de producció pròpia. del mateix Festival, van protagonitzar el pianista Francesca Tristano Schlimé i la clavecinista Beah·ice Martin en un programa en el I dimecres I I de jul iol va ser una altra de les vetllades amb dues actuacions. Mentre que en el concert de la nit va ser l'actuació del senegaJès Omar Pene el que va engrescar el públic de les escales dc la catedral (com ho féu l'endemà la cantant dc Cap Verd Cesa1ia Évora), al del vespre. amb títol "Veus de Dona··. el qua11ct vocal femení Mora Vocis va protagonitzar el desglossament de les exquisides composicions medievals de l'abadessa alemanya Hildegard Von Bicn ( I 098- 11S I), les quals varen compartir programa amb monodies gregorianes i amb composicions procedents dc manuscrits de Montpeller. Las Huelgas. Wolfenbüttel i de Florence. La Venexiana. sota la direcció dc Claudio Cavi na. va oferir el diumenge I S de juliol a la catedral una monumental i exemplificadora interpretació de Vespro delia Beata Vergine dc Claudio Monteverdi (única obra del concert) i va exhibir una gran maduresa en l'esti l i una magnífica conjunció i duct ilitat dc les veus. Montcverdi i La Venexiana, doncs, van suposar una excel·lent guinda per cloure un Festival de Músiques Religioses i del Món que en aquesta seva vuitena edició ha posat la programació, en un canvi de rumb realment intcre sant. a un altíssim nivell. E 13 397 iiJ;i:C·i¡l;i¿tl F E s T Iv AL s D'E s T I u I MISCEL·LÀNIA DE FESTIVALS Música a l'estiu Sis apunts musicals de Catalunya 11 PRADA DE CONFLENT Música i músics dels Països Cala lans ' aspecte musical. en el marc de la Universitat Cawlana d'Estiu, sc centra en el curs Música i músics dels Països Catalans que coordina jaume Carbonell i Guberna i que enguany ha tocat aspectes com "El cançoner del Ripollès", a càrrec de Jordi Mascarella; La "Música tradicional del Matarranya··. a càrrec de Margarida Cclma; el "Patrimon i musical de les li les Ba lea rs'', sobre la música culla i materials dc consu lta i aprenentatge, a ciuTCC dc joan Moll; i "El naixement de l'òpera", per joan Vives. Cançons i músiques del Ripollès, pels Randellaires a la plaça dc la vi la, i un concert de música ant iga amb còpies d'instruments antics }1 cà1Tee de Santi Miret a l'església de Catllà, van il·lustrar en part alguns continguts. Cal destacar els recitals de Franca Masu i Maria del Mar Bonet i la gent jove parlava amb entusiasme del nou grup Obrint Pas. jaume Carbonell va tractar directament del tema "Música catalana en el temps del modernisme i Ics avantguardes". L'exemplificació parcial la va constituir el gran esdeveniment, tractat individualment en un altre apartat d'aquestes pàgines, del concert dc l'Orquestra de Joves Intèrprets dels Països Catalans. que enguany va repetir l'estada de deu dies en el si dc la UCE amb concert fmal a Sant Miquel de Cuixà. L'Orquesh·a va poder demostrar el seu bon nivell amb els espectacu lars Quadres d'una exposició de Mussorgski, però el tret ptincipé11va ser recuperar dos magnífics poemes sim fònics. Combat i A les costes mediterrà11ics de jaume Pahissa, que no s'havien tocat des de feia cent anys dues obres de Joaquim Sen·a en el marc del seu centenari, i una agradable música per a ballet de Matilde Salvador. La direcció i el treball de Salvador Brotons i els seu equip es poden qualificar d'excepcionals. L 14 398 d'Edvard Grieg i el Rondó en La major D 438 per a violí i cordes de Franz per JORDI MALUQUER MOIÀ Vin t-i-cinc anys de feslivaJ n el25e Festival de Moià vam poder sentir un dels concerts més reeixits de tot l'estiu, el dedicat a Franz )oseph Haydn, amb una excel·lent Orquestra (de cambra) de Budapest. Daniel Ligorio va brodar el Concert per E a piano en Re major 1-/ob. XVIII I I i Eva Leon va estar sublim en el Concert per a 11iolí en Do major I-lo b. VI la I. Àdhuc va provocar l'aplaudiment després d'un ''Adagio" central íntimament sentit. Pianista i violinista van tocar, del mateix compositor, el Concert en Fa major f-Job. XVII I 6. L'orquestra sola va oferir la Sere11ata per a ~.:ordes d'Eigar. El Festival havia començat amb un recital de Josep Bros arn b Marco Evangelisti. I la lírica va comptar també amb un recital dc Tona Gori na i un darrer de Carles Mena. Jordi Masó i Pep Bou van presentar el seu espectacle de música i bombolles, Clar de llunes. La rúbrica estava prevista l'li de setembre. ni més ni menys que amb un recital d'Al Tall sobre Quan el ma/ve d'Almansa. SANTA FLORENTINA ExceDent OrquestTa de Cambra del Liceu na rejovenida Orquestra de Cambra del Liceu - ¿mantindrà el nom en el futur?- va oferir una impressionant versió per a orquestra de cambra del Quar/et núm.B, op. IlO de Xostakóvitx i tres Estaciones porle!Ïas d'Astor Piazzola admirablement orq uestrades per Lconid Desiatnikov. compositor que havia provocat un gran escàndol a Moscou el 2005 en l'estrena de la seva òpera Els fills de Rosenthal que tracta de la vida dels clons de Mozart, Verdi, Wagner, Txaikovski i Mussorgski creats per un científic. La primera part del concert va comptar amb la Suite I lollberg U Schubert. L'orquestra va funcionar molt bé a les ordres del seu concertino/director Kai Gleusteen. El Festival ja havia ofert dos concerts de piano amb Serguei Yerokhin i josé Enrique Bagaría; una òpera, el Don Pasqua/e, que dirigi Ricard Estrada en una producció d'Adrian Schwartzein, i un concert de tres tenors - li Min Park. Àlex Vicens i Francisco Vas- van representar l'aspecte líric; la Wiener Residenzorchester, l'Orquestra de Cambra Rubinstein amb Claudi Arimany, nauta, i Darko Blek, clarinet, van ocupar l'apartat d'orquestres i el Herald Quartet i el Beethoven Klavierquartett, amb Michael Wagemans, van completar l'aspecte cambrístic d'un cicle ben ideat i adaptat al seu magnific espa i sonor a l'aire lliure. S'AGARÓ Toldrà, ben cantat per Rosa Mateu n impressionant recital Toldrà a càuec de Rosa Mateu va coronar el Festival de S' Agaró aglevant-se a la cloenda de l'Any Rafael Masó, en w1 àmbit noucentista. Molt identificada amb la pianista Anna Fer- rer, va interpretar disset cançons de Toldrà sobre textos de Maragall, Carner, Salvat-Papasseït, SagatTa, Catasús, Garcés i Quevedo. Recança, Cançó de Grumet, U Festeig, Platxèria, Cançó incerta, La cançó de passar cantant van ser mo- ments sublims afrontats des d'una gran veu operística que sabia adaptar-sc als climes diferents de cada cançó però que sabia donar-hi una visió especial i una altra dimensió que les més habituals veus petites, que també poden ser delicioses, donen al repertori liederístic. Es comentaven també els ecos que havia deixat un recital de Nocturns de Chopin que havia tocat Sergio Marchegiani. Al Festival hi havien participat l'Arts Quartet, formal per dos músics de I'OBC, Christian Chivu i Alexandra Presaizen, amb el violista Pau C01·tese i la violoncel·lista Magdalena 1 FEsTIVALs D'ESTiu •t•:C·I;t;tSt;l MISCEL·LÀNIA DE FESTIVALS Manasi; el Trio Bruneleschi; l'Orquestra de Cambra Rubinstein i el duo Ouroy-Lecrérc en un programa Ravel, Fauré i César Frank. "EL CONVENT" DE BLANES Recitals i joves solistes n recital de Rosa Mateu i Salvador Carbó, titulat "Òpera i sarsuela'' va obri r el IV Festival i va tenir el seu zenit en els duets d'Un ballo in maschera i d'El caserio. I moments especialment emotius en 11 sospiro de Oonizelti i ''Pace. Pace'' dc La [orza del destino oferts per la soprano. Van comptar amb l'acompanyament, més eficient en les àries que no pas en els duos, de Marco Evangelisti. El Festival, en un a u tènti~.; marc estival, amb vistes superbes i, els primers dies, amb la visió des de dalt del concurs dc castells de foc de Blanes. va prosseguir U amb un recital de Marie Vermeulin, guanyadora del Concurs de Piano Maria Canals d'enguany: amb un duo de piano i violoncel de José Enriquc Bagaría i Pau Cod ina; un recita l de Tina Gm·ina: una versió de concert de La Cenerentola jove de l' Opera de Sabadell i es va cloure amb la ja esmentada Orquestra de cambra de Budapest amb Eva León de solista i que a més de Bach, Haydn, Brahms i Elgat~ van oferir un Divertimento del menys prog~·a­ mat a casa nostra Leo Weiner. CALElLA DE PALAFRUGELL, SANT SEBASTIÀ Músics joves de qualitat quests Concerts d'Estili ja en la seva 24a ed ició estan moll ben plantejats per ))MM de Palafrugell. Hi duen músics i formacion s joves de qualitat. Obrint amb l'Orquestra de A Girona. dirigida per Francesc Llongueres, van continuar amb un recital de piano d'Aifredo Armero; l'espectacle dirigit per Quim Lecina Em dic Erik satie. com tot/tom, al Teatre Municipal de Palafrugell; el duo barroc de violí i clavicèmba l que formaven Lídia Viñcs i Eva del Campo: el Quattet Caliu dc guitan·es; un recital de violoncel d'Svctlana Tovskukha; l'espectacle inspirat en Frida Kahlo, Fricla en el mirall amb cantants actrius, gu itarra i la direcció dc fOL·di Prats, i, lïna lment, dos reci tals de cant, un de la soprano Charo Picazo amb Helena Bayo al piano i l'altre de la mezzo lnés Moralcda amb la pianista Cristina Alís. Vam poder assistir a aquest darrer i la Moraleda. desinhibida, va brodar un recital que va cxcel·lir en totes les obres de Granados, Falla i Toldrà i amb un del iciós l?ossinyo/ que llC/S fi França en els bisos. en una inspirada harmonització tot justa acabada dc fer per Albert Moralcdn. EL VENDRELL Substanciós protagonisme de conjunts instrumentals La pr oposta m usical vendrellenca que se celebra a l'Aud'itori Pau Casals de la platja dc San t Salvador·, ha omplert els mesos de juliol i agost amb una oferta interessant i una dinàm ica organilzativa que continua priorilzanl l'instrurn enl del violoncel com a centre de La programació, a la vegada que alguns con certs van comptar amb la participació de músics catalans o qu e desenvolupen la seva activital al nosb·e pals. per ALBERT SOLÉ i GALÍ ant un fel com l'altre pressuposen una clara sensibilitat dels organi tzadors del Festival, lògica en certa manera pel fet que es pri oritza l'instrument que tocava el mestre Casals. a la vegada que s'ofereixen oportunitats a gent dc casa. Dels quinze concerts que s'oferien al Festival. vuit van ser protagonitzats per orquestres i els altres set per la música de cambra. És, precisament, en aquesta vessant més reduïda on es va poder gaudir extraordinàriament de la musicalitat i la interpretació de cada grup. sobretot en l'apartat de música antiga: dos concerts protagonitzats per Jordi Savall, Oriss el Maloumi, Dimitri Psonis i Pedro Estevan sota el nom genèric "Orient-Occident. Diàleg dc músiques antigues i músiques del món", sense oblidar un altre grup. Muzsikas, T que en un alt1·c estil va anar desgranant un repertori de música tradicional hongaresa, incloent al programa la Sonata per a violoncel sol. op. 8 de Kodaly, com també el magnífic treball de I'Ensemble Explora tions, el qual va ofetir obres de Schubert i Boccherini. Per altra banda, la cantant Liz McComb va sorprendre una mica l'auditoti més per la dinàmica del concert (pràcticament dues hores seguides d'interpretació, sense descans) que, sense desmerèixer-la com a cantant, es va trobar amb un públic que esperava un gospel més ITadicional, tal com els tenien acostumats en altres edicions. Aleksandr Bouzlov, violoncel. i Aleksandr Ghidin, piano, van protagonitzar el concert inaugural, amb autoritat i mestratge, amb obres de Brahms. Debussy i Britten. De l'apartat orquestral cal destacar. sens dubte, els dos concerts, que van incloure la integral dels cinc concerts per a piano de Beet hoven, amb el pia- nista Aleksei Volodin, perfecte i sobri en la seva interpretació, i la Polish Chamber Orcheslra, dirigida per Wociech Rajski, músics amb molt d'ofici i a la vegada totalment lliurats a la seva tasca. Les altres orquestres, en general, van generar l'expectació del públic per l'espectacle que representa poder escoltar obres tan significat ives com la Segona Simfonia de Sibelius, o bé la Quarta de Txaikovski, o bé el Concert per a clarinet dc Mozart (Orquestra Camerata XX I. Tobias Gossman. director. i Enrique Pérez. clarinet), obres que únicament poden figurar en Ics programacions de l'Auditori en aquest festival d'estiu. Davant l'excel·lent pa rticipació de públic que ha tingut el Festival, després de vint-i-set anys de treball ininterromput i amb l'experiència que els organitzadors han anat acumulant amb el seu treball exigent. potser seria el moment que per a les properes edicions es comencés a priori tzar l'exclusivitat d'alguns artistes participants, tot i l'esforç econòmic que aquest tema representaria, sense abandonar la idea del vioioncel com a instrument protagonista. Si fos possible, el Festival obtindria una personalitat encara més acusada i significaria un altre pas endavant en el seu ja llarg i reconegut camí. 15 399 CANTONIGRÒS El festival compleix 25 anys cor Ili ha experiències que hom no es cansaria mai de reviure. Per a milers de cantaires i balladors d'una setantena de països dels cinc continents, haver participat en el Festival Internacional de Música de Cantonigròs és una d'aquestes vivències. I per ALBERT TORREN$ ada any. sortosament, el Festival torna puntual a la seva cita, l'última de les quals va tenir lloc cnt re els passats L9 i 22 de juliol. Una edició número 25 que demostra que la fórmula ideada ara fa un quart dc segle. mescla dc cant coral, dansa, voluntarisme i convivència, no s'esgota. Engt.1any, per tal dc celebrar les noécs cl~.p l a t a del certamen, el Festival va ser, s't.àixò és possible, més especial que mai. ('(i.van abundar els moments d'alt contingut emociona l, començant per un concert inaugural en què van participar dos grups "repetidors" -un cor de nens txec i una agrupació de dansa basca- i ducs fom1acions locals de gran prestigi però de dedicació amateur -per subratllar d'aquesta manera el component desinteressat de tots els que prenen part en la contesa-: l'Orfeó Català i la Jove Orquestra acional de Catalunya. tot acompanyant, aquestes, una dc Ics veus més cobejades de la lírica del moment. la de la soprano navarresa María Bayo. Al final d'aquesta primera vet llada, els aplaudiments enfervorits de tot el públic posat dempeus -fins i tot d'aquell que l'auditori gairebé no podia engolir- auguraven una btillant edició del Festival. L'endemà del concert inaugural, a Cantonigròs. els ·'carrers" d'un campus per on la resta de l'any pastura el bestiar esdevenen un continu ana r i venir dc p(1blic i participants vestits amb indumentàries més pròpies. de vegades, d'un teatre d'òpera. Les actuacions, per la seva banda, adquireixen un matís competitiu afegit. Al llarg de tres dies. en dues sessions, de matí i tarda, els jurats dc Ics diverses catcgo1ics -cors mixtos, cors femenins. cors infantils. música popular i dansa- avaluen les in- C wc 276 16 400 terpretacions dels grups de cant coral i dansa. L'organització del Festival sol subratllar que el seu objectiu no és fomentar la competència. sinó la bona entesa entre els participants en l'esdeveniment. com a mostra de l'anhelada pau entre totes les cu hures del món. Dc vegades, sembla -i és comprensible- que els agradalia poder prescindir de l'aspecte competitiu del Festival. però asseguren que és necessari per garantir Malgrat que es tracta d'un festival, costa eludir la dimensió competitiva. un bon niveU d'implicació i equanimitat dels participants. A ltrament, a més, desapareixerien alguns dels moments més màgics del Festival: el lliurament dels premis als guanyadors de les competicions celebrades al matí i a la tarda en l'entreacte dels concerts d'exhibició que tenen lloc cada capvespre, en què els grups, ara ja no encotillats per la necessitat d 'enfrontar-se a una obra d' interpretació obligada i desinhibits en saber-se no examinats. llueixen les seves millors gales per oferir un repertori variadíssim. És llavors quan, en sentir ressonar el nom del seu país a l'auditori de Cantonigròs. els grups guanyadors despleguen un arsenal de etils d'alegria i voleiar dc banderes capaç de contagiar l'espectador més escèptic. El gran triomfador de l'edició 2007 del Festival de Cantonigròs va tenir nom britànic: el Tower New Zealand Youth Choir, procedent de Nova Zelanda. va obtenir el primer premi en la categoria de cors mixtos i el segon en la competició dc música popular. Però lambé hi CANTONIGRÒS FESTIVAL van brillar, en altres categories, grups noruecs, txecs i porto-riquenys. A més, aquest vint-i-cinquè Festival va comptar amb altres clements que en van destacar la condició d'aniversari: la celebració d'una missa, una cercavila pels carrers del poble, una exhibició de sardanes. una exposició d'objectes aportats a les cases de Cantonigròs per hostes d'arreu del món i l'edició d'un llibre commemoratiu. Aquest any i sempre, però. l'autèntic moment culminant del Festival, J.NT.I!I.n~•.n aquell que fa pujar a dalt i a baix dc l'escenari el termòmetre de les emocions, és el concert de cloenda, una audició que es prolonga durant tota una tarda de diumenge i que acaba, més enllà dels parlaments dc clausura, amb el cant conjunt. de tots els grups participants, de l'himne del Festival. Un comiat que fa bona la frase que el Festivallntemacional de Música de Cantonigròs. com tantes coses, no es pot explicar amb paraules, sinó que cal viure'! i veure'!. EL TOWER NEW ZEALAND CHOIR VA SER EL TRIOMFADOR D'AQUESTA VINT-I-CINQUENA EDICIÓ DEL FESTIVAL DE CANTONIGRÒS Instants com aquests semblen fets expressament per tal que els assistents prenguin consciència, de cop, de Ja lleugeresa amb què s'han esfumat quatre dies d'estiu. Per sort, lots els qui, d'una manera o altra, han pres part en aquesta o anteriors edicions d'aquest certamen saben que el Festival de Cantonigròs retorna cada volta de sol, Ja segona quinzena de juliol. Avui l'avalen un quart dc segle d'històtia, un amplíssim exèrcit de voluntaris i un reduït equip de professionals que, des de l'endemà mateix de Ja cloenda del Festival i durant tot !"any treballen. en paraules del seu president. ··en silenci i amb constància··. per fer-nc possible una nova edició. Ells fa vint-i-cinc anys que vetllen que la nama encesa el 1983 no !"apagui cap vent, ni tan sols les maltempsades del Cabrerès. Ans al contrari. permeten que els vents facin ressonar ''aire enllà'". com diu !"himne del Festival. "l'alegria i la pau d'aquest pele0 l" grinar''. ~ ~ ESCOLA mot)PERA lloE SABADELL ASSOCIACIÓ PER LA FORMACIÓ DE JOVES CANTANTS D'ÒPERA Concurs Mirna Lacambra per accedir al Xli CURS DE PROFESSIONALITZACIÓ Dedicat a les òperes Gianni Schicchi Suor Angelica de G. Puccini Tancament de la inscripció: 22 de gener de 2008 Concurs del 28 al 31 de gener de 2008 Començament del Curs: 18 de febrer de 2008 Finalització del Curs: 24 d'abril de 2008 amb la representació de Gianni Schicchi i Suor Angelica de G. Puccini al Teatre M. La Faràndula de Sabadell Organitza ASSOCIACIÓ D'AMICS DE L'ÒPERA DE SABADELL Plaça Sant Roc, 22, 2n 1a - E-08201 Sabadell (Barcelona} Tels. 93 725 67 34-93 726 4617 - Fax 93 727 53 21 www.aaos.info - e-mail: aaos@aaos.info 17 .JO/ PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA cor Música i exili El cop d'Es ta t dc Xll e, 1'11 de setembre dc '1973, també va fer ca ll ar la mú s ica. LJesclat de les bombes i dels trets és el sor oJI físicamenl lncompalible amb el so. El ca ntant Víctor Jara, empresona t, h umilia t i assassinat aJ camp de concentració jmprovisat en u n cam p de futbol és la im atge m és lacer ant d'aqu ell devessalJ de san g i d'insensatesa. per ANTONI BATISTA am saber dc Víctor )ara gràcies a Raimon. Li va dedicar un disc i va traduir al català i interpretar la seva cançó Amanda, la història d'una noia que evoca el seu home, un treballador que a compte de la repressió d'una vaga va acabar com després el l mateix també va acabar, víctima de la in tole rància. Un poema d'amor és la ma nera més sensible d'explicar un fet social en primera persona. el mateix Raimon ho ha demostrat, "amb cançons d'amor, amb cançons de lluita". Després es va anar coneixent d'aquella música callada tot allò que portava l'exili. Els guitarristes Eulogio Dava los i Miguel Àngel Cherubito interpretaven una preciosa peça en homenatge a )ara, que posaven com a fons a Celdoni Fonoll mentre recitava la seva versió ca ta lana d'Estadi Xile. l'últi m poema de fara, escrit entre l'I I i el 16 de setembre de 1973. No s'havia de saber res més d'ell desp rés d'aquells versos colpidors escrits al centre dc detenció del qual ja no va sortir viu. El meu pare va estar en un antre sinistre d'aqueUes característiques. a Miranda dc Ebro, i mai no me'n va voler dir res. Fugia del tema com hauria volgut fugir d'allà si un niu de metralladores dalt d' una to rre no hagués doblat la inexpugnabilitat dels murs. V 18 402 "Cant, quin ma l g us t que tens quan he de cantar espa nt. Espant com e l que visc, com e l que moro, e spa nt de veure'm e ntre ta nts i ta nts mom e nts de l'infinit, e n què el s ile nci i el c rit són fites d 'aquest cant. El que veig ma i no ho havia vist. El que he s entit i el que sento farà brota r e l mome nt. .. " Poema inacabat dc fara amb la veu de Fonoll, que és gruixuda però el tràngol l'aprimava, i Ja marxa fúnebre a dues guitarres, composició mestra de Miguel Àngel Cherubito. guitarrista esquenà d'esquerres. sempre amb el màstil de l'instrument mirant on no l'esperaven. A París. capital mundial de tants exilis, va anar a parar el grup QuiJapayún, molt compromès amb tota Ja cam panya de la Unidad Popu lar de Salvado r Allende, líder d'aq uell intent frustra t de fer una revolució socialista sense violència. La democràcia limita al Nord amb els Estats Units, que diuen defensar-la, que exporten mort i encara maten legalment dintre les seves fronteres. Quilapayún era un grup d'arrels folklòriques que cantava lleh·es comp romeses. Anaven de l'himne pamfleta ri , El pueblo unido jamús sertí vencic/o, fins a l'obra dc q ual itat i justes pretensions artístiques, com la Cantala da Santa María de lquique. una antiga història dc lluita pels drets civi ls dels indígenes. Els '·Quila" van actuar a Barcelona. en un Palau d'Esports completament encerclat per Ics forces d'assalt dc la policia. quan vestien de gris en consonància amb el color dels qui els manaven. Un concert en aquelles condicions avu i és fi ns i tol difícil d'explicar i fer-sc creure. Un grup com els que ara veiem a ls metros o a les places públiques, instruments au tòctons, vols d'aguts de nauta dc canya que passen com el còndor, tractats com si fossin un comando de la Yihad. Els vaig entrevistar abans de l'actuació. L'emoció se'm va cruspir. Semblantment em va passar quan vaig conèixer Àngel Parra, el fill de Ja mítica Violeta, "gracias a la vida". Angcl, rorça creativa al genotip, m'explica va e ls anys bons a "la Peña de los Parra", centre de la m úsica popula r al bell mig de Santiago de Xile. Evocava, és clar. sa mare, però també Atahualpa Yupanqui. Paco lbañcz, el mateix Víctor )ara... its creatives amb Ics goles ensin istrades pel còctel nacional, el pisco-sawer. Dc l'àmbit clàssic, a més a més de Davalos i Cheru bito, va venir Gabriel Brncic, un nom impronunciable d 'un gran músic. josep-Rafael Maca u, productor d'un disc que ara hauria dc l'e rsc CD, li va encarregar una ve rsió nova d'Els Segadors. L'agosarada música d'en Brncic encara aguanta amb bellesa dissonant i tímbrica sota la vella melodia en to menor del nostre himne. Bmcic és un compositor eminent, amb una obra imaginativa i ja prolífica, reconeguda arreu en el subtil àmbit de Ics noves tecn ologies . La creació i la tasca pedagògica d e Gab rie l Brnc ic s'han Fet ta n nostres que avui parla el ca talà i imparteix docència a I'Esmuc. Molts d'aquells exiliats, com ell mateix, s'han quedat a la terra d'acollida, com tants catalans van iniciar noves vides a Mèxic o a Tolosa, a Montevideo o a Santiago, quan el per ara últim hereu del nosh·e 11 de setembre, el general Franco, va tornar a bombardejar Barcelona. El doctor Edmon Blasco, que va néixer a l'exili sud-americà del seu pa re, tenia sempre la porta oberta dc casa seva i oberta sobretot la seva mà generosa per donar redós als q ui arribaven amb una mà al dava nt i una altra al da rrere. A vegades cal recordar. Tant dc bo que s'acabi la nissaga dc Ics sordines i que la música no calli mai més. Escolto AmaneJa i Estadi Xile. la cantata dels Quilapayún, Els Segadors d'en Brncic, i penso en tot plegat. MIKROKOSMOS Una continuïtat exemplar A l llarg dels an ys, des d'aquesta columna he procurat deixa r constància d' alguns dels fes tivals d'estiu a tota la geografia catalana . Avui voldria parlar-ne d' un de monogràfic: el Festival de Cant Coral de Catalunya centre, realitzat per la Capella de Música Burés de Castellbell i el Vilar i la Polifònica de Puigreig. El passat mes d'agost a més de les dues corals esmentades, hi van participar el Cor de la Universitat del Sud de Dinamarca, el Peter Quintet de Sant Petersburg, l'Ensemble Vocal Vibrations de París i el Cor Kapa Kastav de Kastav (Croàcia), d 'una merescuda repu tació internacional. A to ts ells s'han d 'afegir les dotzenes de cors d 'a ltres països de les edicions precedents que h an aportat el contrast d 'altres estils i han enriquit el repertori ca talà amb noves obres. Aquest festival fa vint-i-vuit anys que dura: tot un exemple de constància i tenacitat. Actualmen t i des de la transic ió democràtica el cant coral ha perdut la càrrega simbòlica de l'existència contra el fra nquisme; i en certs sectors socials, cada cop més nombrosos, especialment elitistes, és vist com una manifestació marginal o gairebé residual. Però aquesta percepció és enònia: perquè si el cant coral no tingués uns valors manifestos per la seva fu nció musical pròpia i clarament definida, el Festival de Cant Coral de Catalunya Centre no hauria tingut una persistència tem pora l tan llarga i fructífera. Davant d 'això, el columni sta diu de tot cor: "Capella de Música Burés i Coral dc Puig- reig, per m olts anys! I continueu la vostra tasca que ja ha donat tants fruits abundants i n 'ha de donar molts més en un fu- per PERE ARTÍS A la vora de 9.000 persones van assistir als 30 lllinuts de La Pedrera L a idea d'oferir concerts de música clàssica de mitja hora en sessió contínua cada dia durant un mes no té cap precedent, ni a Catalunya, ni a Europa, ni a la resta del món. L'empresari Joan Mas ho fa habitualment als seus locals de la plaça Reial, al Jamborec. dedicat al jazz. i a Tarantes, amb flamenc en viu. Per a ell va ser tan senzill com això: LA FUNDACIÓ MAS I MAS VA oferir el mateix amb la música ACONSEGUIR ESGOTAR LES ENTRADES TOTS ELS DIES D'AGOST AMB PÚBLIC clàssica. impensable fins en MAJORITÀRIAMENT DEL PAÍS aquest passat agost. que es va poder experimentar per primera vegada a I'Entresòl de La Pedrera. Totes les idees pioneres posen la realitat a prova i el cicle 30 Minuts de Música a La Pedrera va servir per fer un bon e>.lJeriment sobre la salut que té la música clàssica a la nostra ciutat, que més aviat es desenvolupa dessota una llosa de subtil pessimisme. Aquest cicle va demostTar tot el contrari. Es comptava amb l'aforament habitual de 70 cadires que té l'excepcional Entresòl de La Pedrera. amb el mar de guix que va crear Jujol per al sostre i els grans tlnestrals sobre l'europeu passeig de Gràcia. Tanmateix, des del primer concert es va haver d 'ampliar a 30 localitats més per poder encabir la demanda d'assistents que compraven entrades per telèfon. a les o ficines de Mas i Mas o a la mateixa taq uilla establerta a La Ped rera. Un altre facto r decisiu van ser els preus democràticament assequibles de les entrades: 5 euros la normal, 3 euros per a jubilats i estudiants. El resultat d'aquest e>.lJeriment, desp rés de 93 concerts celebrats diàriament a les 7. a les 8 i a les 9 del vespre. va ser l'assistència d'una varietat de públic majoritàriament barceloní -contra el que es pronosticava tractant-sc d'agost- que cada dia. invatiablement, es repartia en les tres hores segons l'edat: el primer passi s'omplia majoritàriament de públic femení major de seixanta anys; en el segon hi havia més presència masculina, i l'edat baixava a ta cinquantena; i en l'última, a les 9, la mitjana d'edat del públic ja era de trenta anys. També cal destacar l'assistència molt habitual de pares i mares amb fills petits. entre els quatre i els dotze anys. que aprofitaven mitja hora de música perfectament suportable per introduir-los en J'expeliència d'un' concert de clàssica en directe. Pel que fa als músics, la idea ha suposat un exercici cansat però gratificant pel fet de poder tocar un mateix programa 6 o 9 vegades, quan nonnalment només s'escoltaria en públic un sol cop. El fet de repetir-lo tantes vegades en l'atmosfera d'un concert i no en la solitud de l'assaig pe1met desenvolupar una maduresa que només els artistes més cotitzats. els cantants d'òpera i els de música moderna tenen el privilegi d'aconseguir. En definitiva, la iniciativa dc Joan Mas suposa una revolució en el concepte habitual de concerts de música clàssica sorgit amb la burgesia i que ve mantenint-se des dc fa més dc cent anys. Demostra la necessitat d'agilitar l'oferta per adequar-la a l nou perfil de consum cul tural que va bast int la nost ra saturada societat de la informació. En l'àmbit de les arts plàstiques fa temps que es produeix aquest fenomen. Només cal veure les cucs del Museu Picasso al carrer de Montcada per comprovar-ho. Esperem que Ics sales com el Palau de la Música o L'Auditori prenguin bona nota del resultat d'aquest experiment. La Fundació Mas i Mas té l'objectiu d'instaurar-lo amb la pròxima obertura d'una sala de cambra a Barcelona. Mònica Pagès i Santacana 19 403 COBLA Festivals de música, però no de totes ls conceptes "internacional" i "festival musical" s'emparel len manta vegades, i en un moment en què el bellugueig continu de públics i intèrprets fa que tot el que s'organitza tingui un caràcter internacional encara que no es pretengui, en ocasions fa gràcia veure aquest qualificatiu en l'encapçalament d'algunes programacions. Malgrat això, el cens registra festivals "intemacionals" de música a dojo, però en la majoria de casos i vistes les programacions, la internacionalització es deu referir a qualsevol proposta més enllà del que hi ha a la vora. Enguany fins i tot s'ha presentat amb bombo i platerets una Nit de la Rumba, mentre que les propostes de cobla han estat ben escadusseres. CUiiosament, l'han tinguda més en compte festivals que no s'autoproclamen "intemacionals" que no pas dc "locals"', tot i les excepcions. Entre els que l'han tinguda en compte, no hi ha dubte que hi ha diferències conceptuals. Les direccions artístiques del Vendrell i Sabadell hi creuen fermament i aposten per programacions convencionals però exigents amb un nivell artístic elevat. El de Torroella s'ha incorporat enguany al club apostant per la novetat i ha llançat una Uambregada d'imaginació per provocar el joc del so de lacobla amb estètiques acústiques més actuals, mentre que Peralada és un cas particular. El degà dels festivals estiuencs cata lans té en la cobla un clàssic, però sorprèn que sigui una dc les poques propostes del seu programa en què renuncia a la direcció artística per cedir-la completament al sector. En g1-an mesura, un dels objectius dels festivals d'arreu del món és el de donar a conèixer propostes artístiques a públics diferents en indrets no habituals aprofitant la relaxació estiuenca. D'altres prescindeixen d'aquesta faceta potser més populista per donar ales a projectes nous amb la intenció dc fer-los rodar per diversos escenaris del món durant la temporada. En tots dos casos Ja barreja de les noves propostes amb algunes de mediàtiques n'afavoreix el coneixement públic de totes plegades. La internacionalització és una faceta que la música de cobla ha d'abordar en un futur immediat i els festivals hi poden donar una empenta decisiva. No n'hi hauria d'haver prou, d'organitzar un gran festival sardanista pensant només en el públic del sector (com sembla que és el cas dc Peralada), perquè de fet aquest públic ja té diverses oportunitats al llarg de l'any per gaudir de la cobla. Si un festival aborda la cobla, és molt millor que ho faci convençuda dc Ics seves qualitats artístiques per atorgar-li la cura necessària per singularitzar-la i donar-li impuls. La inclusió de Ja cobla en una plataforma d'aquesta envergadura tindria molt més sentit si l'organització hi apostés de debò i apliqués a la cobla el mateix criteri artístic amb què aborda les produccions pròpies d'altres gèneres. Això. és clar. si és que realment li interessa el tema. E 20 404 per JOSEP PASQUAL Benet Casablancas Premi Nacional de Música l compositor sabadellenc Benet Casablancas ha estat guardonat amb el Premi Nacional de Música en el marc dels guardons nacionals de cultura que concedeix la Generalitat per mitjà de la Consellelia de Cultul·a i Mitjans de Comunicació. Els Premis Nacionals de Cultura, dotats cadascun amb 188.030 eu1·os van ser instituïts pel Govern l'any 1982 i són continuadors dels que la Generalitat va patrocinar entre 1932 i 1938. L'acte de lliurament de premis se celebrarà el dia 24 de novembre al Teatre Fortuny de Reus. Altres premiats han estat Set Miralta i Jordi Aspa, directors de Trapezi, Fira del Circ de Catalunya, la coreògrafa Marta Almirall dc la companyia Roseland Musical, i l'autora teatral Lluïsa Cunillé, El jurat de l'edició d'enguany ha estat presidit pel conseller de Cultura i Mitjans de Comunicació, Joan Manuel Tresserras, i integrat per Montserrat Duch, Anton Granero, Andrés Hispano, Jordi )ané, Assumpció Maresma, Dolors OUé, Maricarmen Palma, Glòria Picazo, Beth Gall, )ordi Porta, Lluís Reales, Gemma Revuella i Salvador Sunyer. E Important premi internacional del Cuarteto Quiroga èxit en el l Cuarteto Quiroga acaba d'aconseguir un important Concurs Internacional de Quartets de Corda de Bordeus (ex E Evian) considerat un dels més prestigiosos dels que se celebren arreu del món en l'esmentada especialitat. Aquest conjunt va ser distingit amb el Premi de la Crítica i de la Premsa i amb el segon del jurat. Es tracta de la primera vegada que un conjunt espanyol és distingit en aquest certamen, en el qual han participat en edicions anteriors conjunts després tan prestigiosos com els quartets Hagemn, Vogler, Ysaye, Artis, Belcea, etcètera. Recordem que el Cuarteto Quiroga va aconseguir el primer premi de l'edició del 2005 d'El Primer Palau. Exposició sobre Pau Casals a l'exili l dia 5 d'octubre s'inaugura al Museu Pau Casals del Vendrell una exposició que amb el títol "Pau Casals i l'exili" fa un recorregut sobre aquesta parcel·la de l'existència de la cabdal personalitat musical i cívica. La comissària és úda Ballester, conservadora del Museu Casals i compta amb l'assessorament històlic del professor Josep Maria Figueras. Després que es tanqui el dia 30 dc desembre, aquesta mostra s'escamparà a diversos indrets de Catalunya i de França, encara per concretar. Lligat amb aquesta exposició, hom ha promogut un cicle de qua· tre conferències que es mouran a redós de l'al·ludit tema que presideix l'esdeveniment. L'obrirà el dia 18 d'octubre l'historiador i professor dc la UAB Francesc Vilanova Vila-Abadal amb una xerrada sobre el tema "L'exili català de 1939". Després Josep Maria Murià, historiador mexicà fill d'exiliats catalans, parlarà dc "Pau Casals i l'exili a Mèxic". josep Malia Figueres tractarà de "Pau Casals a la premsa de l'exili" i finalment l'investigador i c1itic musical Jorge de Pet-sia abordarà el tema "La música a l'exili". Totes les conferències s'oferiran a la Vil· la Casals. Finalment. hom també ha programat un petit cicle de concerts que començarà amb l'acte inaugural de l'exposició amb un recital a cura del violinista Agustín León Ara i el pianista Albert Attenellc. Després hi actuaran solistes de la Camerata XXI i per últim s'oferirà un altre recital a cura de la soprano Assumpta Mateu acompanyada al piano per Francesc Poyato amb un programa propi del repcrtoli de Conxi ta Badia. E Presentació a Badalona de La Murtra Ensemble n programa integrat per obres de Mompou (en instrumentació d'Aiexander Tansman) i de Manuel de Falla, servirà per presentar La Murtra Ensemble. El concert tindrà lloc al Teatre Zorrilla de Badalona el dia 21 d'aquest mes d'octubre i serà dirigit per Xavier Puig, que és qui assumeix la titularitat d'aquesta fotmació. La Murtra Ensemble neix sota els auspicis de la Regidoria de Cultura de Badalona, el Conservatori d'aquesta ciutat i el mateix Teatre Zorrilla, teatre del qual esdevé conjunt resident i on oferirà la primera audició de cadascun dels programes que prepari. Tindrà un quad re de components flexible, amb una plantilla que variarà segons les necessitats de cada programa. Pot ser un conjunt només de corda o mixt en un ventall de li ns a 25 instrumentistes, els quals tindran caràcter de plantilla estable; per tant, no és una fotmació dc boio. Els seus membres són joves insttumentistes formats a Catalunya. La vocació és fer-se un lloc sobretot a l'en tom geogràfic on neix. però sense. tanmateix, renunciar a eixamplar el seu camp d'actuació arreu del país en les diverses manifestacions que s'hi celebren. Hi ha una voluntat de fugir dels repertoris més convencionals, i para una atenció especial a la música dels segles XX i XXI i als compositors catalans sense excloure els grans noms dc la música universal de tots els temps. La proposta programàtica inclou també encàrrecs, oferir estrenes i primeres audicions i captar nous afeccionats. Finalment, l'esmentat programa indica que hom es nega a l'avorriment, a la monotonia i a encasellar-se en una sola estètica. U ARS SUBTILIOR Més que una orquestra es del seu inici, l'Orquestra de Joves Intèrprets dels Països Catalans (OJIPC) té uns objectius que van més enllà de les actuacions i els concerts regulars: una de les seves vocacions principals és esdevenir una plataforma de formació, contacte i intercanvi per a tots els joves músics que hi palticipcn; també hi ha un compromís ferm amb la recuperació del patrimoni musical d'autors de l'àmbit cultural català (és a dir, I'OJTPC està fent la feina que haurien dc fer les orquestres institucionals, Jes "nacionals"). Només per tot aquest treball, que per si mateix ja és un veritable servei a la cu ltura musical, el projecte ja mereix un respecte, un reconeixement i el suport de la societat civil i les institucions. Però en el seu esperit també hi ha el compromís amb el país: l'Orquestra vol ser un element de cohesió cultural, vertebrador dels territotis de parla catalana, un projecte tangible, valent. que parla clar, que mostra amb fermesa i gosadia la seva identitat, el seu nom i la seva vocació. Els joves que hi participen s'hi senten integrats i formant part d'alguna cosa que està per sobre de la música. que va més enllà d'una simple orquestra: s'hi respira una certa responsabilitat històrica i el reconeixement i l'orgull de fonnar part d'una comunitat cultural que sovint (sempre?) se'ls amaga. I això espanta, fa por a més d'un, és motiu d'incomprensió i rebuig. Un petit exemple: enguany (i per segon any consecutiu) s'ha anuJ.lat, en el darrer moment i quan ja estava tot lligat, el concert que havien de fer a Perpinyà; segons el Departament de Catalanitat del Consell General dels Pirineus Orientals, a qui pertany el Palau dels Reis de Mallorca, lntel·ligència Militar va denegar el permís per passar amb el camió que transporta els instruments per la zona de la seva jurisdicció. Aquesta orquestra navega a contracorrent, però ho fa amb pas ferm i decidit: dos dies després del concert a Cuixà es van presentar al País Valencià, a Mutxamel, gràcies a l'empenta del consistori i d' Acció Cultural del País Valencià; i al novembre faran un altre stage de treball a Barcelona que culminarà amb un concert al Paranimf de la UB el dia 5 (¿s'omplirà a vessar com Cuixà?). Després de tres anys de treball, ha quedat ben demostrat que aquest projecte és seriós, interessant i valuós. Les institucions (públiques i privades) tenen ara la gran oportunitat d'involucrar-s'hi de ple: no s'bi val a fer veme que no existeix. A aquestes alçades, no reconèixer-ne la vàlua, la bondat i la ingent feina que s'hi fa, és donar-li l'esquena. L'aventura continua. D per XAVIER CHAVARRIA TANGENTS Vartan A mb aquest sol nom de pila molts lectors no deuen saber de qui parlem. D'altres, com tots els alumnes que al llarg dels anys han participat en els cursos d'estiu de Girona, de Vic, de Solsona i ara en els cursos d'estiu de València, saben qui era aquest magnífic professor, el violinista Vartan Manoogian. Entre molts dels alumnes que l'estimaven, puc esmentar David Martí, Olvido Lanza, Gisela López, Manuel Guillen. El seu nom encapçala aquesta columna perquè ha mort, com es diu, amb la mà a l'arada. S'havia desplaçat des de la Universitat de Madison, on exercia de professor. tot passant pel Festival de Madeline lsland, que dirigia. per anar a València. on repetia curs per segona temporada. Ell, puntualíssim, com tots els músics, un matí no es va presentar a classe. El van anar a buscar a l'hotel i el van trobar allí, inanimat. El recordo en una minigira d'estiu amb una orquestra de dotze que va fabricar a les tardes, cinc tardes només!, amb els alumnes del matí de Girona. Van tocar meravellosament. En preguntar-li com s'ho havia fet, em va dir que els alumnes avantatjats de grau superior eren millors que molts professionals acomodats i, a sobre, hi posaven una dosi d'il·lusió que els feia exccl·lir. Alguna cosa hi devia posar ell, perquè vaig advertir que tots l'estimaven. Dc família annènia, va néixer a Bagdad i, aconseguint als setze anys una beca del Govern francès, es va formar a Paris, on va estudiar amb Enescu, amb les màximes distincions. Va accedir com a concertino associat a l'Orquestra de Cambra de La usana i va ser el darrer concertino de l'Orquestra de la Suisse Romande que va dirigir Ansermet. D'allí va marxar als Estats Units, on. entre moltes activitats, va formar part de l'orquestra que dirigí Pau Casals en la seva actuació a l'ONU. El 1980 va acceptar una oferta de Madison per fer ensems de professor i de compositor de música de cambra lliurement. El seu mediterranisme va trobar escalf al nostre país, on comptava amb molts amics que l'acollíem calorosament. Un home tan mudable havia trobat potser una petita pàtria. A més de les vivències, la presència de la seva dona d'origen alemany, Brigitte, i el seu fill Avedis, p ianista. i el record de la seva música -com tocava Ysayel- ens ha deixat el llegat d'un disc excel·lent, treballat durament, quan les seves condicions ja no eren les dels anys enrere, dedicat significativament a Bach. perJORDIMALUQUER RMC 276 21 -105 PANORAMA A PROPÒSIT DE ... Debut a Barcelona i amb l'OBC de Pablo Gonzalez IJas lul'ià PabJ o Gonzalez (52 a nys) di rigirà per primer cop .I'OBC aq uesL mes d'octubre, fruil del primer premi que va guanya r l'a ny passal en el co ncu rs dc direcció de Cadaqués. Aquesl guardó li està permctenl donar-se a conèixe r dc la mà de les millors formacions del pals. I 22 406 per ALBERT TORRE_ N_S _ _ -¿Ja ha començat a complir la resta de compromisos que li ha comportat el premi de Cadaqués? -En total. he dc dirigir una sèrie de 28 orqucstrcs-23 d'espanyoles i S d'estrangeres-, entre Ics quals hi ha l'O BC i pràcticament totes Ics simfòniques espanyoles, excepte un parel l d'orquestres dc teatres d'òpera. Per tant, està essen t difícil fer encaixar aquests compromisos amb d'alt res que jo ja tenia a l'agenda. Però la ve ritat és que gràcies al premi Ics coses van molt més ràpid del que haurien estat d'una altra manera. - Guanyar el Concurs de Cadaqués és un impuls important per a qualsevol director, però a vostè li va arribar en un moment especialment propici perquè duia una temporada fora dels escenaris per motius de salut... -Sí. quan vaig guanyar el Concurs feia sis mesos que dirigia després de cinc anys d'estar retirat a causa de la síndrome de la fatiga crònica. I m'agrada que cm demani això perquè m'interessa desmentir l'argument -molt estès. d'altra banda, fins i tot per metges- que aquesta malaltia no es cura. Això és absolu tament fals, i jo no sóc pas l'ún ic que mc n'he curat. - Fins a quin punt la malaltia limitava la seva acti vitat? - M'impedia treba llar, cam inar, gairebé llegir i fins i tot escoltar música. No podia estar amb gent ni fer activitats socials ni intel· lectuals intenses, ni esport ni res. Era una invalidesa que m'impedia moltíssim. -Gràcies a premis obtinguts amb anterioritat al de Cadaqués, vostè ja ha- PABLO GoNZALE:z JA HAViA OBTl G UT lMPORTANTS RECO XEME TS E E I- FORMA D E PREMIS A L'ESTRANGER ABA S DE TRIOMFAR AL OSTRE PAÍS. PERÒ E L SEU CURRÍCULU:M ~O ÉS 1\0- MÉS MUSTCAL, S l¡ Ó TAMBÉ H UMÀ: IJAVE R SUPERAT UNA MALALTIA ALTAME T INVA LIDA T COM LA S Í D .ROME DE LA !?ATIGA CRÒNJCA L'llA FET MADURAR A BANS D'HO- RA, I ARA QUE REP RÈN LA SEVA CARREI\A AMB MÉS 1"01\ÇA, TAMBÉ CO EIX LA [M PORTÀNCTA DEL LLEURE. I ÉS QUE, A BANDA DE LA MÚSI CA, TAMB É CULTiVA LES SEVES ALTRES GRANS PASSl01 S: EL CINEMA, EL TEATRE, LA LECTURA I L'ESPORT. via dirigit grups de gran prestigi. ¿Va trobar-hi reticències pel fet de ser ta n jove? -Depèn. Com millor és l'orquestra, menys problemes sol haver-hi. En algunes formacions. hi he trobat una o dues persones -una minoria, tot i que poden fer força soroll- que tenen algun problema i el projecten en el director. Si aquest és jove, això encara és més fàcil. Jo, en canvi, crec que la joventut només afegeix una dimensió energètica diferent: tot allò que no tens d'experiència, potser ho tens en un altre lloc i manifestat d'una altra manera. - Vostè ha dit que av ui dia per ser un bon director no n' hi ha prou a tenir cal'isma. Què més fa falta, doncs? -Cal molt bona capacitat comunicativa: has de transmetre alguna cosa a l'orquestra i per això cal fer coses que no es poden definir ni ensenyar: ho tens o no ho tens. A banda d'això, jo crec que les orquestres cada cop tenen més bon nivell i saben anar soles, no necessiten el mestre en majúscules com fa anys. Busquen una altra cosa: valoren que vingui algú amb bones idees, que treballi d'una manera que els sembli interessant i sobretot que faci bons concerts. I alguns directors ajuden més les orquestres en aquest sentit que a ltres. -Quins rep ertoris prefe1·eix, si pot escollir? -Generalment, al nostre país se'm permet enviar força propostes, cosa que aprofi to, perquè jo, tot i ser jove, tinc un repertori molt variat. A Barcelona, en canvi, tot i q ue no hi faig realment al lò que jo hauria escollit, estic molt content de fer-ho, perquè és quelcom nou per a mi: és la primera vegada que dirigeixo Schumann, em ve moll de gust i hi estic molt il·lusionat. Una altra 'Norma' per a la història NORMA de Vincenzo Bellini. Llibret: Felice Romaní. Fiorenza Cedolins. Sonia Ganassi. Vincenzo la Scola. Andrea Papi. Begoña Alberdi. Jon Plazzola. Orquestra i Cor del Gran Teatre del liceu. Dir. escènica: Francisco Negrln. Oir. musical: Giuliano Carella. LICEU. 25 DE JULIOL DE 2007. per J. COMELLAS N orma és amb ga irebé tota seguretat l'òpera més rodona dc Bellini, la que més prestigi ha donat a aquest compositor i tol el que vu lgueu, però alhora també és una òpera que deixa un cert regust del que en termes mecànics en diuen fatiga del material. No discutim la gran riquesa melòdica i fins i tot el gruix del seu melodisme, i per descomptat no es pot bandejar que conté una de les àries més belles de la història de la lírica. Però tot plegat no impedeix que hom acusi en ella - partitura, estatisme dramàtic i argument embarbussat-, una concreta imatge de quelcom formalment feixuc i vist. Oimés si hom hi afegeix una versió esct:nica poc creativa, com és el cas que ens ocupa. Per això el seu atractiu s'ha de basar en tot allò que li puguin fornir la parccl·la interpretativa, a la qual el compositor farceix d'al·licients. I quan aquests al-licients són ben aprofitats, sobretot per les dues veus femenines protagonistes. aleshores tot es justifica. Per aquesta raó sovint Norma es recorda per aquella versió de les tal i tal. o la de ... I a casa nostra la gran referència és sens dubte la d'Ebe Stignani i Maria Caníglia del 194 7, absolutament llegendàtia. D'altres podrien ser les d'Anita Cerquetti i Fedora Barbieri de la temporada 1958-59 o la de Montserrat Caballé i Fiorenza Cossotto de la 1969-70. Bé, doncs en aquest rànqu ing privilegiat, hom hi pot afegir amb força honors el duo Fiorenza Cedolins-Sonia Ganassi, en una versió important. malgrat figurar com a segon repartiment. La Cedolins s'imposà més que per una veu. potser un pèl mancada de cos per al personatge, per una personalitat abassegadora, per com va saber construir el seu paper i com el va saber imposar en tot moment. I Sonia Ganassi és una canta nt que dóna profunditat a cada nota, que sap transcend ir en cad<l compàs l'essència més profunda del personatge i de la partitura. La seva actuació, sobretot. va ser d'autèntica referència i ambdues van eclipsar. com acostuma a escaure's, la pari masculina del repartiment. I com que les masses estables. especialment el cor en bona forma. i també l'orquestra amb el bon concertador Giuliano Carella al capdavant, van oferir un coixí satisfactori, tot confluí en un espectacle que ocupa- rà un lloc especial en la memòria dels qui ho vàrem disfrular. 'Thaïs' de... Renée Fleming THAis (versió de concert) de Juies Massenet.llibret: louis Gallet. Renée Fleming. Franck Ferrari. Josep Bros. Stefano Palatchi. Olaiz Saitua. Marina Rodrlguez-Cusl. Francisca Beaumont. Sandra Pastrana. Orquestra i Cor del Gran Teatre del liceu. Dir. musical: Andrew Davis. LICEU. 5 DE JULIOL DE 2007. per J . C. C. n mal favor va fer a aquesta proposta l'absència del baríton nord-americà Thomas Hampson i la seva substitució, sembla ser apressada - i curta de paper- , per Frank Ferrari. Aquestes són coses que passen. imponderables dc la manifestació dc l'òpera , les conseqüències dc Ics quals s'aguditzen de manera particular en una versió de concert. en la qualla manca del complement dramatúrgic posa en un pla dc nuesa absoluta la faceta vocal. I aquest factor aguditza U encara més l'escreix d'incredulitat que ofereix la rapidíssima conversió. sense procés anímic, de la protagonista, fet que deixata força l'interès de la història. Aleshores tot, absolutament tol queda a mercè de la veu. Afortunadament, hom sí que va poder comptar amb Renée Fleming en una actuació memorable. La seva vivència del personatge va ser d'una grandesa absoluta. Reina de l'elegància en escena, tot en la seva actuació va tenir sentit. vida, identificació, credibilitat i senyoriu. Hom podria adduir que potser els aguts no tenen la brillantor d'altres col·legucs. però a la fï aquest detall no deixa de ser quelcom insignificant quan hom imposa una potència creativa tan sòlida. En ella. en l'excel·lent direcció d'Andrcw Oavis -com s'agraeixen batutes com aquesta!- i en un equip de com primaris -se'n pot considerar el paper de Nicias defensat sense més per josep Bros- d'tm elevat nivell hi va haver el molt de bo que va oferir la versió. Fen·ari, massa pendent del faristol i potser per això mateix amb dificultat per apoderar-se del personatge, no va aportar gran cosa de particula1ment personal. 23 Alba Ventura, tocada per les muses FESTIVAL INTERNActONAL DE MÚSICA DE MATADEPERA. Alba Ventura, piano. Obres de Mozart, Rakhmàninov i Albéniz. ESGL~IA DE MATADEPERA. 5 DE JULIOL DE2007. per Xavier Chavarria i ha pianistes, sobretot de les noves generacions, superdotats tècnicament, que fa la sensació que utilitzen la música per exhibir-se, que fan curses. que competeixen per mostrar un virtuosisme certament espaterrant. Però, massa sovint, darrere de l'acrobàcia i aquests focs d'artifici hi ha ben poca cosa: poca música. Potser ho fa la joventut, o potser la impaciència, el gust per la velocitat, l'impacte i el soroll que marquen el nostre temps. Però el recital que va oferir la pianista Alba Ventura a Matadepera ens va reconci liat· amb H l'art i amb la música. Alba Ventura és jove. però toca amb una maduresa excepcional, es posa al servei de la música. De dotació tècnica, n'hi sobra i jj raja a dolls per totes bandes: però el que commou dels seus concerts, el que ens hipnotitza, és Ja musicalítat, l'expressívítat que destíl·la í que plana en totes i cadascuna de les peces que toca. El seu virtuosisme no és l'objectiu, sinó el mitjà per fer un pas endavant. per descobti1· tot allò que ru ha més enllà, per mostrar-nos el que hi ha entre allò bell i allò sublim. La seva és música pensada, escoltada i fi- nalment tocada. Alba Ventura va oferir un rcpettori divers però molt coherent d'obres magistrals però la majoria infreqüents. J va mostrar un domini í un control absolut del so: cada nota té el pes precís, meditat però natural. Va acaronar (més que no pas tocar) les Variacions en Fa major K. 398 dc Mozart, amb tendresa, precisió, un so contingut i arran de teclat, i una gran atenció al detall. En els Sis moments musicals op. 16 de Rakhmànínov, peces d'una enorme complexjtat, va aconseguir el punt àlgid d'emoció i d'intensitat però sense caure en l'arravatament estèril, sinó des de la contenció i l'equilibrí. El so va discórrer generós, amable, majestuós, fins i tot en els fortíssims, amb un equilibri corprenedor, amb un gest hanuònic, natural, ab- sent de qualsevol tensió, ple de serenitat i transcendència. En la segona patt, Alba Ventura va recrear amb encert els ambients í colors de la música d'Albéniz, en una lectura molt personal de Rondeña i El Albaicín, i una versió espectacular de Navarra, poderosa i vital però sense estridències ni cap violència sonora (que és la trampa on cauen fins i tot els més grans): ni una nota fora de lloc, amb el pes i la intensitat perfectes, i amb un toc de profunditat. La festa es va arrodonir amb Asturias, Aragon i Cast illa, de la Suite española, en què va exhibir un dominí perfecte de l'espru, del moviment i del gest, en peces de salts temibles, controlats a la perfecció. Un recital d'altíssim nivell. digne dels millors escenaris í cicles del país. Fantasia lírica de Comelade i Casasses FESTIVAL DE BARCB.ONA GREC 2007. TEATRE GREC.ll DE JULIOL DE 2007. per J. C. C. egurament que un marc tan ampli com el Grec no és l'ideal per a una proposta com la que hi va presentar el pianista rossellonès Pascal Comelade amb el pocta Enric Casasses en la línia de Ics habituals en aquest duo insòlit. Tanmateix. ells. juntament S amb un eficacíssim quartet mulliistnnnental-infotmal, acusat d'una manera particular en el cas de Pep Pascual, van poder superar els inconvenients de la distància física amb el públic í la buidor absoluta de l'ampli escenari. El primer que s'ha de dir dc Pascal Comelade és que és un Una 'Carmen' desigual CARMEN, de Bizet. Nancy Fabiola Herrera. Albert Montserrat. Àn· gel Òdena i altres. Coro del Tea tro Villamarta de Jerez, Orquestra Simfònica del Vallès. Dir.: David Giménez. FESTIVAL JARDINS DE CAP ROIG. 2 i 4 D'AGOST DE 2007. per Albert Torrens i ha alguna cosa d'apassionant en la protagonista de l'òpera més popular de Bizet que atrapa í captiva des del primer moment. tot i que l'espectador en conegui la història pràcticament de memòria. Com més l'escoltes, més entens el desarmament dels homes que sc li posen al davant i més matísos trobes en la beUíssima música que, més enUà de les pà- H 24 gines més famoses, va escriure el compositor per a aquesta obra. En el cas de les dues representacions que en va pro· gramar enguany el Festival jardins de Cap Roig, aquest sol fet ja compensava Ics incomoditats pròpies d'un espaí no gens òptim per a aquest tipus d'espectacle-un entorn, d'altra banda. agradabilíssim. En el terreny estTictament musical, que és allà on hom espe- poeta; un poeta de la insigníficànça elevada a categoria d'obra gran. Els seus pianets dc fira, i els seus -o del Pascua!- instruments elementals í primaris í unes melodies senzilles escampen essències d'un lirisme ingenu, enjogassat i flonjo. Tot és molt humà en la seva accepció més transparent, menys sofisticada. Les imatges flueixen sense resistència conceptual i al bell mig els poemes recitats per Enric Casasses -propis o aliens- enriqueixen, fins i tot al marge de la seva comprensió literal immediata, un tot líric entranyable. si afegim a aquest concepte un cert alè fms i tot afectiu. Comalade i Casasses -aquest amb indument d'espantall-, amb els seus e[icients companys, han sabut ser quelcom avui dia tan poc corrent com creatiu, poètic, cu lturalment propí i càlid; i fer-ho des de l'elementalitat menys rebuscada, que tampoc no s'ha d'entendre com primitiva. Tot el contrari. tot és molt finament elaborat. ra trobar la satisfacció principal, però, la producció va presentar desequilibris notables: mentre que la major part dc cantants solistes va oferir un nivell molt notable. cors í orquestra van quedar-sc a força distància. La soprano canària ancy Fabiola Herrera va ser una Catmen seductora al cent per cent, expressiva tant amb la veu com amb el cos, fent-sc seu un personatge que és una pedra de toc de totes les mezzosopranos de la història. El Don )oséd'Aibett MontsctTat. la Micaela de Sabina Puértolas i I'Escamjllo d'Àngel Òdena -veus que. d'altra banda, coneixem més de prop- també es van manterur a l'altura. Per això va ser una llàstima que el cor del Teatro Villamarta de Jerez enteranyinés moltes escenes amb untt d icció imprecisa í un empast pràcticament inexistent. L'Orquestra Simfònica del Vallès no hi va poder ajudar gaire en haver de lluitar contra diversos elements -<:Om ara la disttibució en un fossat allat·gassat o la brisa d'una nit d'estiu al costat del mar-, tot i que la direcció de David Gíméncz Can·eras va ser sàvia en aquest sentit í es va cenyir a tempi tan estrictes com va poder. Una vistosa i colorista escenografia de Francisco López va completar un espectacle que, a grans trets, va complir amb escreix les expectatives del públic de Cap Roig. Primera Diada Nacional per a l'Orquestra de l'Escola rJOrqucslra Simfònica de l'Escola Superior de Música de Catalunya va participar en els acles celebra LS al Parc de la Ciutadella amb motiu de la Diada Nacional de Catalunya, 1'11 de setem bre passat, responent a la invitació reaJitzada pel depar tament de la Presidència dc la Generalitat de Catalunya. irigida pel mestre Salvador Mas, l'Orquestra va tocar la sardana Emptíries d'Eduard Toldrà i també va acompanyar la soprano Rosa Mateu. que va cantar dues cançons emblemàtiques del mateix Toldrà (Festeig i Cançó de grumet). Així mateix, l'Orquestra Simfònica de I'ESMUC. fo1mada en aquesta ocasió per una seixantena de músics, tots ells estudiants dc !"Escola, va actuar en els moments solemnes d"interpretació dc l'himne nacional, Els Segadors. i va acompanyar El cant de la senyera, que va cantar el prestigiós Cor Licder Càmera de Sabadell que didgeix josep Vila i Casañas. també professor de I' ESMUC i recentment nomenat titular del cor dc Ràdio Televisió Espanyola. Per últim. l'ESMUC va aportar un petit grup de cantants com a 1-eforços del cor - tots ells, estudiants de l'Escola. Para l·lclament a la intervenció de l'Orquestra, la cantant ma llorquina Maria del Mar Bonet i el cantaor Miguel Poveda van sumar-sc a l'acte cantant un fragment del seu darrer espectacle '"Els treballs i els dies", presentat recentment a Nova York i programat en el marc de la darrera edició del Festiva l d"Estiu dc Barcelona. Amb tot, !"acte es va obrir amb música del català Josep Serra i Bonal, concretament la seva Marxa solemnial interpretada per la cobla Sant jordi- Ciutat dc Barcelona. Aquesta formació va ser també l'encarregada dc rubricar la celebració de la Diada acional amb una audició de sardanes. D La soprano Rosa Mateu va cantar cançons de Toldrà, acompanyada pel s estudiants Sobre l'Orquestra de I'ESMUC resentada oficialment a principis d'aquest 2007, l'Orquestra Simfònica de I'ESMUC significa el compliment del compromís assumit pel seu director, Salvador Mas, en iniciar la seva etapa com a cap visible de la institució; compromís que arrela en els mateixos objectius fundacionals dc I'ESMUC. ''Amb la creació dels grans conjunts - cobla. orquestra simfònica, big ba nd i ensemble de música antiga- hem posat a disposició dels estudiants les eines imprescindibles per a la seva formació integral com a músics". En aquest sentit, Mas afegeix que aquesta orquesh·a, tot i no comptar encara amb una trajectòria "sí té un futur esperançador que es fa palès en cada actuació". La creació d"aquestes formacions dc ca ràcter estable, integrades per estudiants de Grau Superior dc l'ún ica institució pública d'ensenyament musical superior dc Catalunya, treballa en la línia marcada per folmacions homòlogues dc gran prestigi, com les orquestres i grups instrumentals d'estudiants i exestudiants d"Aiemanya, Àustria, Anglaterra i França, amb dècades de tradició. P 2 Els estudiants de I'ESMUC, felicitat s pels expresident s Jordi Pujol i Pasqual Maragall. respect ivament ACT UAL I TAT iJj.',(litj Els joves músics preparen la seva intervenció Tot i el seu breu currículum. l'Orquestra Simfònica de l'Escola, amb una plantilla que oscil·la emre seixanta í vuitanta músics (en funció del repertori que programa). ja ha tocat obres clàssiques del gran repertori del segle XIX. així com també composicions escrites per músics catalans. Al llarg del curs acadèmic 2007-2008. l'Orquestra Simfònica de I'ESMUC ha programat el Concert per a clarinet de Mozart (amb I'exalumna Ona Cardona com a solista), i de Xostakòvitx, la Simfonia núm. 5. sota la batuta del seu director titular. Salvador Mas. Ja al mes dc juny dc 2008, els estudiants treballaran l'Obertura de Ruy 13/as dc Mendelssohn i la Simfonia IOI, El rellotge, dc Haydn, amb el prestigiós director Christopher Hogwood. Segona temporada del cicle ''Els concerts de I~cadèmia'' L ' Escola organitza per segon any consecutiu una sèrie de concerts per donar a conèixer a la ciutat i al país allò que es fa a I'ESMUC de portes endins. ELS CO CERTS DE L'ACA DÈM IA volen ser Ja veu dc l'Escola en allò que li és propi: l'activitat acadèmica. Tots els estudiants es preparen per arribar a ser capaços dc presentar-se en públic: sigui com a instrumentistes, cantants, directors -corals o orquestrals-. compositors, docents, investigadors, sonòlegs. promotors... Tots ells es professionalitzaran en un àmbit que els posa, certament com poques altres activitats, a l'aparador públic i els exposa a la crítica immediata. És sota aquest esperit, doncs, que I' ESMUC programa aquesta sèrie dc concerts. Estudiants (actuals i antics), professors. solistes i conjunts, entre ells, els grups ja estables de l'Escola (cobla, orquestra simfònica i big band), així com la presentació del conjunt de música antiga. Tot seguit us avancem la programació per a la temporada 2007-2008 d'aquest cicle que s'inaugurarà el mes de novembre vinent. Avançament de la programació Dimarts, a les 19 hores, sala Tete Montoliu (3) de L'Auditori. Gratuït 6 de novembre de 2007: Leonid Sintsev, piano (P) 13 de novembre de 2007: Mireia Pinló & Vladik Bronewetzky & Jaume Creus (PiC) 27 de novembre de 2007: lñaki Alberdi & Íñigo Aixpiolea: duo d'acordions (Pi C) 11 de desembre de 2007: Fen-an Cullell, piano (PG) I Maria Hinojosa. cant (PG) 18 de desembre de 2007: Quintet Ybetia (E) 28 de gener de 2008: Conjunt Música Antiga (GC) S. Otiol Martorell. Directora: Cl1iara Banchini. 29 de gener de 2008: Cobla (GC) Direcció: Edmond Colomer S. Oriol Martorell 30 de gener de 2008: Big band (GC) S. Oriol Martorell 31 de gener de 2008: Orquestra Simfònica (GC) Direcció: Salvador Mas S. Pau Casals 26 de febrer de 2008: Quartet Versus (E) + Quaiiet de Tubes "Too Bass'' (E) 4 de març de 2008: Otiol Saña: Qumiet2 (E i P) 11 de març de 2008: Cambt-a /Conjunts de Música de Cambra de I'ESMUC (E) 1 d'abril de 2008: Dani Carbonell & conjunt de música tt-adicional (E i P) I Manuel Alonso & Daniel Silva, guitarra Oamenca (E) 8 d'abril de 2008: 11-io dc clarinets: joan Enric Lluna & Harry Sparnaay & Josep Fuster (P) 15 d'abril de 2008: Octet dc trombons (E) & Conjunt de metalls (E) 22 d'abril de 2008: Conjunt de percussió (E) 29 d'abril de 2008: Conjunt dc Noves Creacions (E) 18 de juny de 2008: Orquestra Simfònica (GC). Direcció: Cluistopher llogwood. S. Oriol Martorell 21 de juny de 2008: Cobla & Big band -Direcció: joan Albert Amargós (CC). Festa de la Música "Aquest programa pot estar subjecte a canvís d'últíma hora. Llegenda: E - estudiants 1 P - professors I C - convidats I PG - postgraduats I GC - grans conjunts Oriol Saña 3 ESMUC IJ)41Jj ARTICLE De nacionalismes, nostàlgies i particularismes musicals I per EDUARD RE_ S_IN_A_ __ _ _______ ~--- esos em·crc. la inclusió opcional d'una gralla i una tenora clins la formació d'un conjunt instrumental destinat a estrenar obres d'estudiants en el si del nostre departament de composició, és a dir, obres contemporànies en el senti t més estricte del terme, va suscitar. per sorpresa meva, un encès debat sobre l'adequació i el sentit d'aquests instruments en aquest context. A banda dc defenses aferrissades i relativitzacions diverses, la polèmica va agafar embranzida quan algú va titllar Ics reivindicacions en pro de la incorporació d'aquests instruments en el conjunt, dc «nacionalismes. nostàlgies i particularismes». Tot i que no crec que la persona en qüestió en fos conscient. molts d'aquests adjectius ens van sonar excessivament propers a un determinat tipus dc discurs que, malauradament, fa massa dècades que patim al nostre país en un constnn t qüestíonamenl del caràcter universa l (alguns en diuen cosmopolita) dels nostres trets culturals i identitaris. Deixant dc banda aquesta polèmica concreta i els seus actors, vaig pensar que el tema era prou interessant per aprofund ir-hi. ja que reflectia aspectes que cal tenir en compte amb referència a la música catalana actual. i també a alguns dels seus instruments anomenats tradicionals. Cal esmentar, per començar. que el mot «universal» equival. per als detractors dc la cultura catalana, a allò que té una validesa i interès cultural que va més enllà dc la satisfacció de les necessitats primàries dc vinculació tribal que. segons ells. mouen els que encara creuen que Catalunya és una realitat nacional i cultural diferenciada. En aquest context el mot «universal» esdevé antònim dc «folklòric», en el sentit més restrictiu, em pobridor i pejoratiu possible del terme, és a dir. entès com un plec dc costums autòctons, més que com a veritable cultura. Podríem constatar. d'entrada. les mancances d 'élquclls que consideren el fo lklore des d'aquesta perspeciiva tan limitada. Aquesta visió empobrida no és sinó un rcncx dc la seva pròpia pobresa que els priva d'endinsar-se en la M 4 ESMUC sovint rica i matisada complexitat d'estructures, signifi cats i significants que aglutinen les nombroses tradicions cultura ls que anomenem folklo re. És fàcil comprovar com en molts casos, i sota Ics etiquetes dc «IVOrlcl music», mestissatge o multicu lturalítat, el pas d'allò que és folklòric a allò que és universal en música només ha necessitat un cert esforç de propaganda o comercialització (inversió) per aconseguir que allò que a priori només sc li atribuïa un interès local o restringit, i de consum exclusiu per part de la mateixa cultura que n'era generadora. passés de cop i volta a tenir-ne un dc global i culturalment exportable. assimilable i. per tant, si més no parcialment. íntel·ligíble per tot el món. La fragilitat de la separació entre aquests dos àmbits d'allò que és «local» i allò que és «universal>> resulta del tol ev ide nt quan constatem que la diferència entre l'un i l'altre sovint sc sosté només en l'àmbit quantitatiu dc l'índex de consum (vendes), i no pas en l'àmbit qualitatiu del llenguatge, la forma i el contingut. Encara més quan observem que gran part d'a llò que actualment considerem dins dc l'àmbit d'allò que és universal va pertànyer originàtiament a un àmbit estrictament local i estretament localitzat. Resulta pertinent esmentar el fet dc que per tal d'accentuar-ne una suposada diferència dc base. alguns autors recorren sovint a la seva «vocació universalista» per situar-sc en una posició privilegiada per damunt dels autors dc vena «localista». és a dir, aquells que fan servir elements o llenguatges menys És precisament allò que és particular que obre el camí a allò que és universal. mu ltitudinaris, i que per tant ja no apunten d'entrada a un mercat prou gran que els permeti acollir-se a la primera definició. Així doncs, sovint el que rea lment marca la diferència entre els uns i els altres respon més a un apriorisme -aquesta intenció inicial de l'autor d'adreçar-se a un gran nombre potencial de consumidors- que no pas a l'abast real que fina lment assoleix la proposta. Una intenció de caràcter clarament mercantilista que es camufla darrere de conceptes com «universalitat». intentant introduir arguments i associacions d'índole pretesament qualitativa allà on només hi ha interessos de predomini de mercat. D'aquesta manera, sí un escriu en castellà fa literatura universal malgrat que només vengui dos exemplars de la seva obra, perquè aquest fet no contradiu la seva vocació universalista d'origen, però si ho fa en català ja no pot aspirar a ser universal ja que el seu sostre i la seva ambició inicial resten per sota dels deu milions de lectors. Per cert, que deu milions són força més que la població castellanoparlant a l'època de Cervantes, per no parlar de quants entre aquesta població en podien ser lectors potencials en aquell temps. Pe r tan t, seria lícit preguntar a alguns si aquest fet contradiu, seguint el seu propi barem, el caràcter universalista d'aquesta glòria nacional dels no nacionalistes. Doncs si malgrat aquests condicionants resulta que sí que és universal, serà perquè aquesta universalitat no pot ser mai un a priori dependent de la llengua. del mercat, o de qualsevol altre condició que ens puguem inventar, sinó que a aquesta universalitat s'hi optaria i, potser arribaria. en funció d'una qualitat o qualitats especials en l'obra de l'autor que l'acabarien consolidant com a taJ. / s evident que estem emprant dos mots etimològicament bessons però semànticament distants. Una cosa és declarar-se de vocació «universalista>>, és a dir, tenir la pretensió de copsar el mercat més ampli possible tot tTanscendint fronteres i diferències culturals, i una altra de ben diferent és esdevenir universal. Això últim ja no depèn de la voluntat de l'autor, ni tan sols de la seva llengua, nació, tendència política. religiosa o sexual, ja sigui aquesta dc caire E r I ARTIC L E IJJ.~ IIIij j I més o menys universalista, multitudinari. públic o privat. Així doncs, l'autor que s'autoanomena «universalista» -diguem-ne, ja, no nacionalista- seria aquell que mostra la seva vocació universal mitjançant la tria d'un llenguatge intcl·ligible pel màxim nombre de persones i cultures diferents. Un llenguatge estàndard . o estandaritzat, dc signes i referències universals potencialment compreses i compartides per la globalitat del món. Tanmateix, i de forma paradoxal, es dóna sovint, enh·e autors declaradament cosmopolites o universalistes, la necessitat de contrarestar aquesta empremta una mica mercantilista cercant un llenguatge més refinat, complex o opac que permeti adreçar l'obra a una minoria selecta. Com podem casar ingredients que vincul in allò que és universal i allò que és minoritari, és a dir, que petmetin a l'autor el prestigi de ser selecte sense tt-eure-li el tan desiijat plus d'universalitat? És lícit definir minories universals. o potser universos minoritaris, que s'adeqüin als nostres propòsits? Lògicament l'autor que vol compaginar la seva universalitat amb una certa dignificació com a creador selecte, no hauria d'aspirar a aquesta distinció basant-se en la procedència o la pertinença a una determinada tradició de cultura nacional, ja que això és el que segons ells caracteritza els autors de vocació localista, només en cas que aquesta tradició, donat el seu poder precisament nacional, s'hagi sabut vendre primer com una cultura universal per se (Alemanya, el Regne Unit, França, els Estats Units, etc.). al, doncs. trobar allò que és minoritari dins d'allò que és universal. Allò que estigui a l'abast d'uns pocs però ben distribuïts en termes fronterers. Aquí cal fer notar com, de forma ben curiosa, als autors no nacionalistes el tema de les fronteres els és cabdal per refem1ar el seu no nacionalisme. Així, un escriptor japonès pot fer art universal, però un que escrigui en basc no. La diferència essencial entre tots dos és que un disposa d'unes fronteres pròpies que traspassar, mentre que l'altre no pot traspassar fronteres pel simple fet que no li és permès dc tenir-ne. Vet aquí com aquest concepte pompós i grandiloqüent del caràcter «universalista» de Ics obres se'ns va desmuntant pas a pas i ens va ensenyant les seves vísceres buides de substància. Però entrem encara més endins del concepte i descobrim-nc el rerefons. Hem dit que per tal d'optar a fer una obra amb vocació universalista a l'autor li cal emprar un llenguatge de re- C Sovint sembla que darrere de certes maneres predomina una .rmmensapor a mostrar-se tal com s'és. ferències igualment universals i perfectament intel·ligibles més enllà d'unes fronteres determinades. Segons aquest paràmetre, I'Uiysses de joyce scria una obra de caràcter clarament universalista. donat que descansa sobre nombroses referències a obres de la literatura dita universal, mentre que una aliTa obra seva com Dublinesos. plena de referències locals. setia. més aviat, una obra de caràcter localista. Ara bé, l'acollida universal d'aquesta darrera obra ens fa qüestionar la validesa d'aquest criteri per detem1inar l'orientació universal o local de les obres i els seus autors. Per què, doncs, limitar l'obra a un públic minoritari en base a la preparació necessària en el reconeixement dc determinades referències culturals és digne i universal, mentre que si aquesta restricció de públic s'assoleix mitjançant el recurs de referències a la cultura autòctona o a l'ús d'una llengua minoritària, perd validesa i immediatament s'intenta adscriure a una categoria artística inferior? Diguem-ho ja d'una vegada, les obres de caràcter universal no són aquelles que descansen en referències ja de per si universals, sinó aquelles que són capaces de transformar el caràcter local o particular de certes referències en universals. Els exemples d'obres farcides de referències purament locals que han esdevingut universals en el món dc la literatura i de l'art són multitud. Tanmateix cal preguntar-sc què entenem per obra dc caràcter universal. Quan en parlem ens referim sempre a obres celebrades en el Primer Món. Així, per exemple, hi ha moltes cultures i tradicions a les quals Beethoven els sonarà tan aliè i estrany com a nosa ltres la seva pròpia música . A Beethoven el considerem universal perquè ho ha esdevingut en el Primer Món, que és finalment el que valida la «universalitat» de les obres i els autors. Un univers força acotat, podríem dir. Fet que ens dóna també una petita noció del caràcter culturalment colonial que el concepte d'universalitat que hem desplegat conté d'arrel. Tomant als conceptes que apareixen en el títol d'aquest escrit. cal deslligarne primerament el que fa referència al nacionalisme com un producte de la nostàlgia. El concepte de cultura <<nacionalista», des de la meva perspectiva catalana. no tan sols té un valor clarament positiu, sinó que a més té i manté, al contrari del ca ràcter anacrònic que alguns s'esforcen a denunciar. tota la seva vigència i necessitat. No hi ha cap relació entre els termes «nacionalisme» i «nostà lgia», només en el cas que es pretenguin vincular a través d'un enfocament d'arrel imperialista. que no és el cas, i el simple fet de voler-los relacionar indica una proclivitat ideològica en una direcció que no trobarà mai les meves simpaties. Fer referència als nacionalismes com a estTuctures pensades i desenvolupades a cavall dels segles XVIII i XIX per. acte seguit. sentenciar que són fonnes caduques. simplement no s'aguanta per enlloc. La constatació d'una data o època de naixement no implica la mort, caducitat o inviabilitat d'una idea o projecte. A quin segle va aparèixer la família com a estructura social? Suposem que en deu fer molts, de segles. I per aquest motiu l'hauríem de considerar obsoleta? I sociòleg Salvador Cardús. en un article publicat el passat 13 d'abri l al diari Avui, titulat «El món va cap a on som», ens donava a conèixer un «informe del ministeri de Defensa britànic sobre tendències estratègiques globals per als propers trenta anys, elaborat pel Development, Concep/s and Doctrine Centre». Aquest inf01me triava com un dels quatre «temes clau», un que feia referència a «identitat i interès». Segons Cardús «aquest document fa de la identitat i la nació dimensions determinants a l'hora d'explorar el futur i, cosa francament ben vista, les lliga estretament a l'interès individual i col· lectiu. L'informe, a més. suggereix que allò que es debilitarà és la lleialtat a l'Estat i en canvi la condició identitària i nacional seguirà exercint una gran influència en el comportament humà i les relacions internacionals. Segons els autors. l'origen cultural seguirà sent una dimensió significativa de la identitat. però sobretot estarà vinculada a la seva uti litat per relacionar-se amb l'entorn i respondre als interessos personals». Certament, està molt més propera !"obsolescència de !"Estat, que no pas la dc Ics nacions i els nacionalismes. els quals, precisament per la tendència univcrsalitzadora i uniformitzadora de la tan publicitada globalització. són ara. més que mai, absolutament imprescin- E 5 ESMUC i{j.: Cilj ARTICLE dibles com a reducte identitari dels individus i les seves expressions particulars i particularitzants. La revifalla del nacionalisme és, d'altra banda, notòriament patent i constatable, no tant en aquells nacionalismes purament supervivents com el català o el basc, sinó sobretot en aquells d'estatals i poderosos. i en les seves reaccions innecessàriament bel·ligerants i desproporcionades en contra dels primers. En un altre ordre de coses, al llarg del segle XX, i a partir d e les avantguardes històriques, el concepte d'universalitat acaba prenent un enfocament d'allunyament deliberat d 'a llò que és concret, recognoscible, identificable i subjectiu. A partir d'un concepte de tabula rasa que busca esborrar qualsevol resta dc la subjectivitat galopant del segle XIX, alguns moviments fan de l'objectivitat més absoluta el seu cavall de batalla provocant. en termes d'Ortega i Gasset, una profunda deshumanització en l'art. Sistemes matemàtics tancats que impedeixen la intervenció en un plànol estètic del compositor, justificats des d'una ingènua convicció en la superioritat d'una racionalitat de caire cicntifista pròpia del corrent positivista d'aquells anys. O per contra, procediments exageradament oberts i aleatoris que exclouen la voluntat del compositor com a estructuradora del discurs i de l'organització del material. Ambdues tendències estigmatitzen tot al lò que tingui una sonoritat identificable amb el passat: melodies, harmonies tonals, ritmes regulars, repeticions, patrons, cites, etc., queden prohibits en nom d' una nova universalitat que es mofa d 'a llò que és conegut i proper, d'allò que és cantable i ballable, i fins i tot memoritza ble, fet que té, per extensió. l'efecte perniciós d'impossibilitar allò que és memorable. A 6 ESMUC llò que sigui identificable caurà en l'oblit de la música contemporània. Curiosament, però, la mateixa música contemporània no tarda gaire a desenvolupar una sonoritat pròpia perfectament recognoscible i repetida fins a la sacietat. o cal dir que en aquest context, la música de connotacions nacionalistes va estar (encara està) molt mal vista pels universals capdavanters del panorama internacional. Avui dia, aquesta mena de contemporaneïtat resu lta força irrisòria, fet que no priva que se segueixi practicant amb les mateixes infules dc s uperioritat i avançada estètica dc cinquanta anys enrere. I és que a llò que és contemporani ha esdevingut absolutament acadèmic i academicista en molts llocs on certes escoles de pensament van an·elar de forma especia lment forta. La rigidesa estètica i d'enfocament dc de te1minades escoles compositives a les darreres dècades, i fins a l'actualitat, és prou coneguda. La teòrica objectivitat de determinats procediments no ha estat mai prou argumentada. Així doncs, un no sap veure perquè comptar els elements d'una sèrie atorga més objectivitat q ue comptar, per posa1· un exemple, els cu1ts i els llargs d'una sardana. O perquè representar orquestralment l'estructura espectral d'un mi greu de contrabaix ha de resultar més elevat i uni ve rsal que exposar el meravellós espectre d'una nota de tenora mitjançant el menys enginyós, però sempre eficaç, procediment de fer-la tocar a un intèrpret. I sobretot, un no sap veure perquè la música ho hauria de ser, d'objectiva. Quan el valor i la força de l'expressió de l'ésser humà resideix en bona part en l'acumulació d'una expe1iència vital que de mica en mica s'aprèn a exterioritzar sublimada en el plànol artístic, un no sap veure com deixar fora aquesta experiència, que és subjecti vitat al cent per cent, pot beneficiar l'obra d'art i el seu interès discursiu i expressiu. Sovint sembla que darrere de certes maneres predomina una immensa por a mostrar-se tal com s'és. El subjecte, l'autor, s'amaga darrere de procediments apresos de constatada efectivitat, complexitat i prestigi, prou ben vistos en dete1minats cercles per saber que un no s'exposa al rebuig de l'avançada oficial. onstatem també com algunes d 'aquestes escoles de pensament especia lment rígides i dogmàtiques han arre lat de forma especial en aquells mateixos països que políticament han exercit un nacionalisme d'Esta t més implacable a l llarg del segle xx, és a dir, bel·ligerant en l'intent de desarticulació dels nacionalismes petits. No és casual, a més. que aquests països destaquin també per haver tingut una destacada activitat colonial al llarg de la seva història. Actjvitat que en l'època postmodema s'articula més en el camp de la colonització econòmica i cultural que no pas de la miJjtar, tot i que sí de la policial i d'un creixent control sobre la població. el seu pensament i la seva opinió. C Hi ha un caràcter culturalment colonial que el concepte d universalitat que hem desplegat conté d'arrel. 1 Igual com passa amb els conceptes de nacionalisme que utilitzen les forces de l'Estat, hi ha qui només reconeix el nacionalisme quan aquest no disposa d'un Estat propi. Així. per exemple, hi ha qui defensa que la cultura espanyola. francesa, italiana o alemanya no són nacionalistes, però que la basca o la catalana sí que ho són. De la mateixa manera, en música tendim a no reconèixer l'origen germànic de l'orquestra modema que a partir dc la de Mannheim es va desenvolupant i engrandint en un procés paral· lel i relacionable amb la consolidació, primer de l' imperi aushíac, i més tard de l'Estal alemany. Podem qüestionar els lligams entre nacionalisme alemany i la gran orquestra wagneriana? O entre Debussy i el nacionalisme francès? De la mateixa manera obviem la clara vinculació de l'escola espectral amb França i un cert esperit francès que ens permetria situar una línia de continuïtat des de les son01itats d'un Debussy, passant pel descobtiment de les estructures tímbriques en la música concreta i el tractat fenomenològic dels objectes musicals de Schaeffer, acabant en l'escola espectral i la seva traducció en l'àmbit de l'estructura musical de fenòmens acústics. També ens resistim a veure el caràcter nacionalista i germànic darrere de l'origen del pensament dodecafònic i, per tant, del serial. El mateix Schonberg deia que e l seu sistema havia d 'assegurar la supremacia de la música alemanya durant cent anys! No és això nacionalisme en el més pur estat? I no va ser l'apm·ició del dodecafonisme un dels casos més flagrants de «particularisme» de tota la història de la música? assa que el mot nacionalista, usat en un sentit clarament condescendent, quan no directament despectiu, se sol fer servir en contraposició amb el caràcter «universal» d'altres llenguatges, instruments o cultures. CuJtures que en general tenen el suport inequívocament generós d'un Estat que les promou i les defensa en un pla d'universalitat el qual, paradoxalment, lluny del caràcter ampli i obert que suggereix la mateixa paraula <<Universal», resta sovint tancat a tota manifestació que no disposi d' uns determinats mecanismes de poder a l darrere. On resideix do ncs aquest caràcter universal inhinsec a detetminades produccions culturals? Encara no és prou clar que a llò que ha esdevingut universal no és més que un element particular que ha aconseguit triomfar en el seu afany d'estendre's i colonitzar el món? Hi ha res més universal que un McDonald's o uns texans? La mateixa paraula «texans» no fa referència a un Estat? P ARTICLE Tanmateix, m'estimo molt més el <<})a1ticulruisme» d'una tenora que molts universalismes de pa sucat amb oli que floreixen en altres indrets. Sovint no tenim cap inconvenient a incorporar un instrument o una font sonora poc habitual en els ensembles, i fins i tot ho valorem com un signe d'innovació i originalitat. Però ai!, si aquesta font sonora es pot relacionar amb una determinada procedència o idea de nacionalisme o de cultura autòctona, aleshores ja ens vénen tots els ma ls. / s precisament allò que és particular que obre el camí a allò que és universal. Webern, Ligeli, Lachcnmann o Grisey, per posar a lguns exemples, són magnífics en ells mateixos, en la seva particular manera de (er que ha transcendit d'allò que és particular a allò que és universal. Altres, aquells que volen accedir directament a allò que és universal negant el valor d'allò que és particular no van mai més enllà de repetir esquemes i escoles, i esdevenen meres còpies mediocres i empobrides d'allò que va fer a alguns universals. I és que aquesta universalitat no es pot copiar com es poden copiar els procediments i les tècniques, nj s'hi pot accedir per voluntat, ni per vocació, ni per la tria d'uns ingredients o llenguatges detem1inats, ni, encara menys. defugint i estign1atitzant elements i llenguatges pertanyents a una cultura i identitat nacional determinades. «Universa l», d'a ltra banda, no necessàriament vol dir gran cosa. Desmitifiquem-nc el concepte i la paraula. Hi ha quelcom més universa l que els dettitus? Aquests els coneixem i reconeixem a tot arreu sigu in quins siguin els seus orígens. Allò que és universal no és més que allò que és particular que s'ha pogut E Als autors no nacionalistes el tema de les fronteres els és cabdal per refermar el seu no nacionalisme. obrir camí més enllà de l'àmbit privat, que és precisament d'on surt tot allò que té valor com a pensament i creació. I en aiJò que té a veure amb la disseminació cultmal, obrir-se camí significa sovint tenir un Estat que promogui Ja cultura pròpia d'un país fins a fer-la universal, en comptes d'aixafarla i suprimir-la. com passa per exemple amb Ja catalana tant a Espanya com a França. No és en absolut el propòsit d'aquest escrit defensar que s'hagi d'esctiure per a gralla o per a tenora, ni que s'hagi de fer música d'arrel explícitament nacionaJjsta. Es tracta, més aviat, de defensar-ne la possibilitat i deixar clar que els atacs a aquesta mena d'iniciatives tan legitimes i interessants com qualsevol altra, no ens han de fer dubtar. Els instruments tradicionals catalans tenen una sonoritat i un potencialtímbric i expressiu que les fa enormement interessants per a la composició actual. Cad a cop són més e ls compos itors atrets a escriure per a aquests instruments. Però això no vol dir que aquesta sigui l'única manera de fer música i{j8iiii catalana. El caràcter sonor d'un país es troba en la sonoritat de la seva llengua. En aquest sentit Beethoven és un compositor que només es pot concebre germànic. de la mateixa manera que Mompou. malgrat les importants innuències que rebé de la música francesa. només es pot concebre català. Per compondre cal saber escoltar els sons. i el so més proper i natural que coneixem des dc petits és el de la nostra pròpia llengua materna. És aquí on el compositor amb sensibilitat es lToba que no pot defugir les seves arrels amb independència que les faci més o menys explícites en Ja seva obra. Això ja és una qüestió estètica i estilística personal. Però mai, aq uest com posi tor sensible, no troba rà absurd o desfasat que un autor sigui recept iu a les sonoritats de la seva infantesa, de la seva cultura i dc la seva memòtia. Ben al contrati, sabrà que això el reforça i li atorga expressivitat i originalitat. EI que és clar és que si els mateixos creadors catalans s'apunten a tesis i discursos universalistes d'aqueUs que mai no seran capaços de gaudir i valorar la pròpia tradició musical de Catalunya. i no són els primers a defensar la cultura pròpia, ningú no ho farà per e11s. Cal aprendre i ensenyar a defugir certs espècimens discursius que dan·ere dc sarcasmes i atacs a les expressions artístiques que fan servir elements autòctons, no persegueixen més que l'establiment de fa lses categories i apriorismes que reafirmin les seves pròpies tendències, la superioritat de les seves referències cul turals i, de passada, ajudin a consolidar el seu mercat i la seva ideologia. En música, com en literatura, cal estar a l'aguait. Eduard Resina és compositor i cap del Departament de Teoria i Composició de l'ESMUC. eduard.resina@esmuc.net \ O i ~ 0"' ... () Mésnotície Uestudiant Adrià Baiges (guitarra clàssica), al Festival de Literatura de Berlín n el marc del 7è Festival Internacional de Literatura de Berlín. i en col·laboració amb l' institut Ramon Llull de Projecció Exterior de la Cultura Catalana, l'estudiant de l'ESMUC Ad rià Baigcs (guitarra clàssica) va participar com a músic en d iverses de les lectures i presentacions celebrades a la ciutat alemanya del 4 al 16 de setembre passat. D'entre els participants catalans a la mostra hi figu ren el poeta i escriptor Miquel de Palol, així com e ls també escriptors Qu im Monzó. Empar Mol iner i la poeta Anna Aguilar-Amat. Adtià Baiges. alumne d'Àiex Garrobé. va tocar des dc peces de repertoti fins a diverses improvisacions en les per[orma11ces realitzades en el marc d'aquest prestigiós certamen -de 3 a 5 actuacions diàries en diversos espais d'un Festival que ha convidat fins a 130 autors d'arreu del món. E Podeu consultar les activitats de l'Escota a www.esmuc.cat. 7 Roger as pianista, titulat per l'ESMUC (piano jazz) '~món del jazz li calen nous referents" Elll·obem a Begues, esgarrapan t hores per compondre en els darrers dies d'un estiu que s'escola. Roger Mas (Barcelona, 1977) gaudeix d'un perJode breu dc tranquiHitat que coincideix amb la sortida del seu no u treball discogràfic, el segon: J\l!ason ("Mas activat", diu fent broma), enregistrat amb el segell Ji'resh ound ew Talent. Tol i la seva joventut, al .vras pianista i compositor cal su ma1·-hi el professor de la prestigiosa Musikene, homòloga de l'ESMUC al País Basc. Mas ens parla, sobretot, de realitats : de com embastar un munl de projectes i de corn fer paleses unes encomanadisses ganes de trebaJlar. per RUT MARTÍNEZ - T'enxampo reposa nt? -Més o menys ... La vel'ilat és que estic aprofïtanl per escriure i agafar for-ces després d'un any intens. He acabat recentmentia gira del circuit Ressons del departament de Cultura i Mitjans dc Comunicació, amb el jo Krause Quar/el; vaig treure el meu primer disc el Nadal passat (titulat Among 3, amb Juanma ieto i Bori Albero) i tol just vaig acabar la llicenciatu ra a I'ESMUC e l mes de juny passat. A més, estic tre ba llant en d iversos projectes amb músics com Giulia Valle, Marc Ayza , Jon Robles, La ia Cagigal, David Gonzalez i Albert Vila, ent re altres. - Dos discos en només un any... Q uin és el secret? -Treballar molt! (riu) A més de treure al met-cati'Among 3, durant el2006 també vam gravar aquest treball amb el quintel (Roger Mas Quintet) que inclou composicions meves dedicades a membres del grup. De fet, són un total dc vuit peces: cinc d'elles, meves, i tres adaptacions d'altres temes, també fetes per mi. En aquest segon disc hi sumo gent com I'Emique O liver (saxo tenor), a més dels músics habituals del meu quintet, com Jon Robles (saxo tenor, també) i Jaume Llombart (guilatTa). - Escriu re és u n pas més e 11 la trajectòria artística d' u n intèrpret? -En el meu cas. ha estat un fel pràcticament paral·lel al meu propi creixement com a músic. De fet he escrit sempre. he composat d'ençà que vaig començar a estudiar música -inicialment l'orgue, en detriment del piano clàssic. - I com lli arribes, al món del jazz ? - Doncs com totes les coses... Potser una mica per casualitat. Vaig començar estudiant l'orgue modern, tot allò de la mà esq uerra i el xifra t acòrdic americà, però quan tenia onze anys el meu pare em va apuntar a piano clàssic. al Conservatori del Bruc. Recordo que, anys després, van venir al Conservatori Lluís Vergés, Lluís Vidal i Joan Albert Amargós a fer un seminari: va ser incrdblc perquè parlaven de tot el que jo feia quan era petit, del xifrat americà, etc. Ho vaig tenir claríssim: allò era el que volia fer. Arran d'aquest fet, vaig ap untar-me al Taller de Músics per completar la meva formació i, posterio rment, he estat uns tres anys assistint a classes magistrals. seminaris, classes particulars ... i després va aparèixer I'ESMUC. -Per què t'hi apuntes? Obsessió per tenir el títol? -Bé, fins a cert punt. però res d'obsessió, eh! Jo anava fent amb aquest sistema de freelancer però vaig contemplar l'opció d'anar a estudiar o bé a Berklee (Boston) o a Nova York: e l primer desti, per la titulació, i el segon per conèixe1~ per viure la mateixa ciutat i el seu ambient musical. Però no q uad raven els números. 1, entremig de tol plegat, surti'ESMUC que, vist am b certa perspectiva, ens ha donat a to ts una cosa que no esperàvem: establir una relació molt estreta amb els nostres professors i trobar els músics amb els quals avui treballem i que són, a més d'amics, els nostres companys de feina. -Relació que es propicia, especialment, en els estudis de jazz i música modem a ... -És evident que els combos, les improvisacions, les classes col·lectives, ajuden a fer amistats però també cal sumar-hi les facilitats que ens han donat gent com el ma teix cap dc departa ment, Manel Camp. Els estudiants agraï m especial men t que se'ns donin solucions en la línia de permetre que els companys més afins ens trobem en els combos. De fet, ara treballo molt amb Juanma ieto gràcies a les classes col· lectives que vam fer a I'ESMUC: ens vam conèixer i hi va haver química. - 1 com has compaginat el fet d'acabar a l'ESMUC amb entrar de professor a Musikene? -Amb esforç extra però també amb molta alcg¡ia. Va ser una sorpresa total. Aquest serà el te rcer curs que imparteixo classes allí i la veri tat és que he agraït l'experiència de tots els meus anys de professor a diverses escoles de música, a l mateix Taller, Passatge, Musicar!. Racó. etc. De fet, vaig assabentar-me de Ics proves i vaig preparar-les a fons elaborant un projecte educatiu molt meditat. en bona part gràcies al bagatge assolit des dels divuit anys (que és quan vaig començar a donar classes). Sóc conscient que ara mateix la meva situació és la més còmoda: he entrat sense titulació a Musikene com a professor però a ra ja la tinc ... Això no treu q ue pensi q ue cal fer algunes excepcions, sobretot per a la gent q ue ja treballa a ESMUC, al mateix Musikene, a Pamplona, al Taller, etc. Si un professor ha estat capaç de donar-te Ics eines per ser un titulat cal pressuposar que els seus coneixements l'avalen. - Parla' m del teu projecte fina l: Hancock i Davis... -He agafat quatre anys concrets d'una formació, el Quintet de Miles Davis entre 1963 i 1967, i he estudiat, analitzat i realitzat transcri[lcions del que tocava Herbie l lancock. Es fàcil explicar el perquè d'aq uesta elecció: per la meva ad miració, com a gru p, pel Quintet de Milcs Davis i per la figu ra d e Hancock, que és bruta l, fi ns i tot en aquests p rimers anys dc joventut en què tot i ser un personatge amb entitat encara s'hi poden entreveure decisions complexes i, fins a ce11 punt, dubtes. Per entendre la trajectòria dc tot artista ens cal anar el més enrere possible. - Com a pianista de ja zz, i en plena commemoració dels primers deu anys sense Tetc Montoliu, t'hi sents pròxi m? -La veri tat és que no massa. I ho dic amb tot el respecte però tam bé volent ser sincer. Jo pe11anyo a una generació de músics a qu i Te te no ens ha tocat de prop... Per començat~ no el vaig sentir mai en directe. Sí ha estat. indubtablement, un mestre per a generacions fins a cert punt nostàlgiques o que encara estan interessades en el que ha significat en el món del jazz a Catalunya. Però per a mi, els referents musicals són d'altres. Com a pianista. és clar. el mateix Albert Bover... Sincerament, crec que calen nous referents jazzístics a Catalunya i q ue aquests es troben fora del J\1/onto/iuisme. - Amb la llicenciatura acabada i amb un nou disc, ets optimista sobre el futur dels músics de la teva generació? -Sí però també p rudent. Tinc clar que he de treballar molt a casa per propiciar que les coses vagin arribant. Ara per ara, formo part de mil projectes que m'agraden molt però no perdo de vista que la feina es fa dia a dia, des de casa, amb el piano i el metrònom; no només als concerts i de ben segur que no des d'intemct o en una ofïcina de managcmcnt. Acostament suggestiu a Ariosto FEST1VAL DE BARCELONA GREC 2001. Orlando Furioso!Con· cepte i direcció: Roland Olbeter. Claudia Schneider, mezzosoprano. Antoni Comas, tenor. L'AUDITORI. 4 DE JULIOL DE 2007. per Josep Barcons Palau O rlando Furioso! Concert per a quartet de corda, tambor i so- prano. El títol és ben explícit. Tanmateix, Claudia Schneider -molt versàtil i altament expressiva- no és soprano, sinó mezzo. El quartet dc corda és integrat per quatre màquines que sonen en directe seguint les ordres d'un programa informàtic. l el concert, de fet, té més format d'òpera que de recitaJ, ja que sobre l'escena- ri , a part de la cantant -que també actua-, hi ha una màscara (el cap d' Orlando, que reprodueix la veu gravada del tenor Antoni Comas), els guaITe <<instmments» de corda, un tambor que és percudit mecànicament, i una pantalla on no sols es projecta el text que es canta, sinó diverses imatges ideades per Roland Olbeter, que és el director i creador de l'espectacle. Netejades les contradic- cians. del títol només queda allò essencial: el tambor (el ritme, el pols vital}, la fúria i Orlando. Aquests són. de fet, els elements centrals de l'espectacle, que s'enceta amb una picada d'ullet al quartet de corda tradicional, fent sentir descendent ment les quintes buides de violins, viola i cello. Acabada l'obertura -que juga també amb l'aire comprimit que activa els instruments-, se succeeixen seixanta minuts de música que transita còmodament entre les sonoritats del rock psicodèlic, el pop oníric, la música electrònica i els referents clàssics, emprant des d'harmonies transparentíssimes i melodies extremament senzilles fins a agregats sonors complexos i línies vocals de ressonància expressionista. Més enllà de les seves virtuts, i de demostrar la fertilitat que pot sorgir del diàleg entre art i tecnologia, aquest Orlando compost per Michael Gross engrandeix la llista de compositors que. des de Vivaldi, Handel o Haydn. s'han inspirat en l'obra homònima del gran poeta italjà Ludovico A1iosto. Dos anys després que sortís en castellà una extraodinàJia traducció d'aquest' text, la presència d'aquesta òpera al Festival Grec pot fer revifar les ganes d ·acostar-se a aquest clàssic de la Literatura universa l tan imprescindible i excepcional com -per desgràciapoc conegut. Suggerent duet de vent i corda REaTAL DE FLAUTA I ARPA. Francesca Canali, flauta. Letizia Bel· mondo, arpa. Obres de Mozart, Bach, Saint·Saens, Guinjoan, Rota i Borne. FESTIVAL CASTELL DE PERALADA. 9 D'AGOST DE 2007. per A. T. ostrar un rang expressiu tan ampli com sigui possible d'un instrument és potser el millor que es pot demanar a un intèrpret. Si, a m6s, estem parlant dc dos instruments que hom associa gairebé indefectiblement a l'orquestra i que poques vegades és possible sentir com a solistes, llavors l'espectacle és doblement M gratificant. Les italianes Francesca Canali i Letizia Belmondo, flauta i arpa, respectivament, van aconseguir d'aquesta manera l'èxit en el recital que van oferir enguany en el Festival Castell de Peralada, com a punt i final d' un recorregut que les havia dut. prèviament, a Santa Cristina d'Aro i a Sitges. Van tenir a favor l'encert de concebre un Inauguració festiva a Cantonigròs FEST1VAL INTERNACIONAL DE MÚSICA DE CANTONIGRÒS. Orfeó Català; JONC; María Bayo, soprano. Dir.: J. Colomer i E. Colomer. Oltra: Sa/mus Brevis; Mozart: Lauda/e Dominum; Poulenc: Gloria. CANTONIGRÒS. 9 DE JULIOL DE 2007. per X. Ch. n repertori llaminer i de qualitat, uns intèrprets implie<tts, un públic extravertit i amb ganes de passar-s'ho bé, i el clima familiar i distès de la vetllada van convertir el concert inaugural del Festiva l de Cantonigròs d'enguany en una festa musical. Un dels grans atractius d'aquest concert era escoltar per pl'imera vegada la versió orquestral del Salmus Brevis dc Manuel Oltra, una obra per a cor i instruments U que, des de la seva creació l'any 1962, només s'havia interpretat en versions de cambra. El Salmus Brer,is és un peça brillant, de caràcter tonal però amb un llenguatge harmònicament ric i amb un interessant joc de tensions que cor i orquestra van reproduir amb convicció i una bona resposta a la direcció segura i compromesa de Jordi Colomer. Edmon Colomer va agafar les regnes del concert a partir d'aquell moment per diti- programa contrastat, amb música de tots els períodes -gairebé tot ammjaments d'obres escrites per a altres combinacions d'instruments- i còmodament estructurat en ducs parts de poc més de mitja hora de durada cadascuna. Mozart i Bach van obrir el recital amb sengles sonates, mentre que la primera part va acabar amb una original fantasia dc Camille Saint-Saens. La segona va començar amb la interpretació d'un arranjament fet expressament per a l'ocasió de l'obra Màgic del tarragoní joan Guinjoan. va continuar amb les Cinc peces fàcils dc ino Rota. deJjcioses i populars, i va tancar el concert -abans dels bisos- una fantasia de François Bome sobre temes de l'òpera Camzen que les executants van dedicar -no podia ser d'una altTa maneraa l'amfitriona de la vetllada. Tot plegat, un desplegament de bon gust, precisió i elegància que les intèrprets van saber arrodonir amb grans dosis de comunicació entre elles i un toc de simpatia i calidesa envers el públic, una calidesa molt italiana i tan mediterrània com el mateix Empordà que les acollia. gir Mozart i Poulenc. i la soprano navarresa María Bayo en va esdevenir la protagonista. En el Laudate Domimm1 va mostrar una veu bonica però amb un excés de vibrat, gens adequat a aquesta peça. i també amb un curiós amanerament que va acabar resultant embafador: la Bayo atacava sistemàticament la primera nota dc cada frase per sota dc l'afinació, amb un lleu portament ascendent gens digne de la seva categoria vocal. Curiosament, aq uest recurs poc desitjable i extravagant va desaparèixer en els solos del Gloria de Poulenc: no així l'excessiu vibrat. que va enterbolir el bellíssim Domine Deus. L'Orfeó Cawlà va complir amb correcció i convenciment tant en el Mozart com en el Poulenc, malgrat alguna imprecisió en l'afinació (com a l'entrada a cappella dels tenors en el Qui Sedes) o algun agut tens de les sopranos (en el Quoniam). La cirereta del concert, però, van ser els bisos: Maria Bayo va brodar dues de les Canciones negras de Montsalvatge (Punto de havanera i Canción de cuna para dormir a Ull negrito) cantades de memòria, amb el seu millor registre voca l, i amb un aire i una gràcia encisadors que van embruixar el públic i van provocar una efusiva ovació final. Un bon inici per a una gran festa del cant coral que continua gaudint d'una salut de fen·o. 25 409 PANORAMA El Primer Palau Una nova edició . . ' per a onze JOves Interprets Una nova edició - la dotzena- del cicle El Prim er Palau posa a l'abast d'onze joves músics de di verses disciplines l'experiència única d'actuar d'una manera individualitzada i per pr imera vegada en el marc incomparable del Palau de la Música Catalana. Aquest és un nou fruit de la iniciativa endegada, una vegada m és, per la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música i Mitsubislú Electric Europe. per ALBERT TORRENS ls primers a tastar aquesta vivència van ser una viola, una nauta, un violí i un pianista que van actuar-h i el dia 26 de setembre com a instruments solistes acompanyats dc I'ONCA sota la direcció de Marzio Conti. Però encara queden per davant quatre concerts en què actuaran la resta de seleccionats, alguns d'ells acompanyats, en aquest cas, per I'OrquestTa Simfònica del Vallès. Pel que fa a l'últim concert, el de cloenda, que se celebrarà el dia 22 de novembre conjuntament amb Ja Festa dc la Música, s'hi lliuraran els premis i diplomes als guanyadors en el marc d'una audició a càtTec del pianista Francesco Trístano Schlimé -vencedor del ptimer premí El Plimer Palau en l'edició de l'any passat- i la JO C Fílham1onía sota la batuta de Manuel Valdívíeso. Els onze participants en aquest singular cicle de concerts. com dèiem, han estat seleccionats entre un total de 52 candidatures o peticions presentades. L'organització tan sols estableix com a criteris per a la inscripció que es tracli de músics joves -que no hagin complert els 28 anys abans d'acabar l'anyi que siguin nascuts o residents a l'Estat espanyol, encara que sigui només en condició d'estud iants. amb la intenció d'afavori r Ics carreres dels artistes loca ls. Enguany, els in tèrprets seleccionats represen ten, com és habitual, diversos instruments -cinc pianistes, una viola. una cantant, dos violins. un violoncel. una percussionista- i s'emmarquen en un ventall d'edats que va dels E 26 410 14 als 27 anys. També, com ha succeït en edicions anteriors, aquest El Primer Palau programa la celebració d'una taula rodona. aquest cop a l'entorn dc la dicotomia entre l'instrumentista solista i el músic d'orquestra. que moderarà el crític musical Xavier Cester. Finalment, El Primer Palau no s'oblida de promoure concerts més enllà del Palau de la Música per als concursants més destacats. Són les iniciatives conegudes com El Primer Palau en gira i El Primer Palau al món que, amb els mateixos objectius que els del mateix cicle, han iniciat fins i tot una via d'expansió en el context internacional. Una tasca de la qual els mateixos organitzadors destaq uen l'enorme di ficultat, però també la satisfacció, ja que saben, per experiència, que la qualitat excel·lent dels joves músics proposats deixa ben alt, allà on van, el nom del Palau de la Música. CENTENARI DE LA MORT D'EDVARD GRIEG Grieg en el mirall de la cultura catalana ~ () e a figura del compositor nomec E~ ~ r fi·ets caracterials culturals propis, indivard Grieg, al capdavall dels cent'-C vi.tdualitzats i al marge del context dominant. anys de la seva mort, se'ns apareix Per això no ha de sorprendre que en fessi n amb un cert clima suggerentment bandera i que, consegüentment, també fos uti_,..... nebulós , com el mateix que presilitzat pels qui es movien en corrents al marge deix gran part de l'any el seu pais. d'aquests. Com tot el que pertany a aquella cultura, té És per això que Gricg, més enllà dels mèrits quelcom d'especialment sed uctor - probablede la seva transcendent obra , per a Catalunya ment per contrast- per als qui en som adquireix un interès especial, fet que aliens o contraposats. En tot cas, la queda molt ben reflectit en un dels circumstància històrica que va dos treballs proposats. viure i el seu encasellament naL'alh·e, tot completant una vitural en una època molt insió objectiva del músic, es dequieta i transcendent de la vidica a considerar en profunda cultural catalana, el va fer di tat la grandesa i la improtagonista inconscient de portància de l'obra més la nostra realitat a través de coneguda i més representala seva utilització més o tiva de tota la seva producmenys interessada. ció; ens referim, naturalent, Recordem en aquest sena Peer Gynt, aquest gran tit que el músic ha estat el monument literari nacional, representant més conspicu obra d'un altre escriptor nòrd' uns referents cu lturals molt dic també molt estimat a Caconcrets, molt localitzats i de catalunya, Henrik fbsen, que el racterístiques molt personalitzacompositor enriquí mitjançant una des. partitura que en bona part defineix Això el va fer molt atractiu per als qui les essències no solament del geni creaa cavall dels segles XIX i XX a casa nosh·a maltiu del compositor, sinó també de la gran múdaven per defensar i, si ca lia, aixi mateix imsica nòrdica de tots els temps. 27 Grieg i Catalunya, fa cent anys "Qui en la boira cerca un port'' Què volia dir escoltar Grieg als auditoris catalans fa cent anys? o cal dir que la lectura dels seus textos i la seva significació extramusical no coincideixen amb l'actual: suposaT que Grieg esdevingué un simple renovador estètic, una llumenera nòrdica que guiava les esganiades ànimes meridjonaJs, 6s un argument sincer, d'entrada, però massa càndid quan s'escorcollen programes i escrits de la darrera centúria. _T_È_s______________ perFRANCE_s_c_c_o_R ( desgrat d'idealismes, la música s'associa amb actituds i significats que depassen la hipotètica asemanticitat del seu Llenguatge no referencial. Ras i curt, la ligura de Glieg va ser manipulada pels diversos grups d'opinió catalans a la darTeria del segle XIX i principi del XX. Ell no tenia -suposem- coneixença de la complexitat del nostre país: la seva música no volia significar altra cosa que qüestions nor11egues, en unes detetminades circumstàncies no sempre generalitzades. Davant d'aquest procés d'apropiació de la seva música i del seu nom. cal incorporar-lo al discurs per entendre Ics diverses mesures amb què es feia passar pel sedàs la música d'un temps. el del descobriment de les obres de Grieg. Grieg representà. per als catalans del tombant de segle, la música que s'identificava indiscutiblement amb el ord més pur i amb el sentiment de nacionalitat més essencial. Fins aquí això és just. i relativament simple, unívoc, d'un sol significat. El segon pas: escatir la interpretació, l'exemplaritat i les referències positives o negatives que s'atribuïen a aquell Nord boirós i melangiós i. en paral·lcl, definir els conceptes de nació. Aquest procés és complex, divers i canviant: suposar que existia una opinió solipsista al voltant del Nord -com a referent musical i cultural en general- . o creure que només es podia parlar d'un (mic supòsit nacionalista -lïns i tot en qüestions musicals- és un error greu. A Descobriment i estima de la música de Grieg / s bo dc recordar Ics paraules amb les quals s'apamava l'empatia envers aquell nou repertori, ara que fa cent anys del traspàs del compositor noruec: ·'Per /'afinitat de sentiment que ofereix comparada ab la nostra música popular. la mlÍsica d'en Grieg - inspirada, com tothom sa b. en el folk-lore de I'EscandinarJia-logrà atraure tol seguit l'atenció de/nostre públic. que s'hi encarinyà com ab la de pocs autors moderns. "1 En pocs mots: Grieg era exemple comparable, inspiració en la música popular. f111Ïa una estima singular. I s'hi anibà a través d'un descobriment fet via Madrid, paradoxalment El 1890 Pablo Sarasate interpretava amb Eusebi Daniel tres obres d'Edvard Grieg. L'any següent, la Sociedad de Conciertos de Madrid, dirigida per L. Mancinelli, interpretà al teatre Tívoli la "Danse d'Anih-a" i "Dans la Hallc du roi de Montagne" de Peer Gynt, al costal d'obres dc Bizet. Wagner, Saint-Saens. Liszt i Beethoven. Poc després Carles Vidiella. en un dels seus "Concerts històrics", programà la Berceuse i la Danse norvegiène, pel novembre del mateix 189 1. Vidiella era un pianista de gran rigor en els seus programes: Grieg era situat al costat de Chopin i Rubinstein. Set elies després oferí un nou "Concert històric": la tercera part del recital es deli nia a partir de música nacionalista, amb obres dc Cui, Txaikovski, Albéniz. Rodríguez de Alcimtara, Alió, Mi llet i Rubinstein ... sense Grieg, mentre que Rubinstein hauria jugat en els dos camps, el del repertori "internacional" i el nacionalista. ¿ l-lau ria badat Vidiella? ¿O devia ser, potser, que amb un Grieg tot just descobert encara no s'havia definit el constr"Uctc nacionalista que age1manava Grieg amb els "països escandinaus", tot picant l'ullet a la música catalana? E 28 4t2 Un procés que no anava sol tabalats per la suposada autonomia de Ja música, no hem de passar per alt que l'arribada de la música dc Grieg a Barcelona coincidí amb les primeres escenificacions d'Ibsen a Catalunya. L'actor Garcia Parreño interpretà el 1893 al Teatre Novetats Un enemic del poble, i Nora a la casa de nines. Ibsen era representat pels grups àcrates del Centre Fraternal de Cultura, creat per Felip Cortiella. Adrià Gual el programà el 1900. Maragall, Víctor Català, Rovira i Virgili dedicaren sengles articles quan morí Ibsen; Curet deia que ''Nietzsche, Wagner i Enric Ibsen formaven una trilogia que tenia una munió d'adeptes fanàtics fins al paroxisme''. 2 A ningú se li escaparan els vincles entre Ibsen i Grieg: Peer Gynl no és sinó música incidental per a l'obra dramàtica homònima; o amb Bjomson, l'altre dramaturg noruec introduït pels mateixos anys a l'escena catalana. Aquí es començà a embolicar La troca, a causa de la disparitat de propostes nacionalistes, des del punt de vista sociopolític. El 1906 Jaume Brossa pronuncià una conferència a l'Ateneu Barcelonès. al mateix temps que Pahissa en els seus plimers concerts proposava obres d'un altre caient estètic. Brossa exclamà: "Prou ari popular, prou art catalanista". Maragall el replicà en un article en el qual escatia l'essència de l'europeïtat, i en el qual els not"Uecs, com a fona exemplat~ negaven les parauIcs pronunciades per Brossa. Deia Maragall: "Fixeu's en que Ibsen i la seva gent són ben noruecs, i que, justament, són tan europeus, tan humans. [... ]encara no hem tingut cap artista que enfondís prou en lo popular propi per a arribar-hi a trobar i a fer-lzi sentir l'ànima universal que hi ha al bell fons: com Schumann, com Schubert, com Grieg... "J A Grieg als concerts de Barcelona, amb altres companys de viatge ' L audició de Ja Sociedad de Conciertos de Madrid deixà una petja important. En alguns cercles d'opinió s'apressaren a convertir-lo en antídot contra les diverses iniciatives compostes pels autors catalans. Proposava A. Cortada: "Nosa/tros més 11al que treva/Iem en cosas que daran més profit. Sobretot/o qu'hem de fer nosa/tros com tols els llatins és sapiguer imitar els pobles del Nord; que sent cada LÍn, noruech, suec. aleman, dinamarqués, holandés, etcé/era, no dei:r:an de ser escandinaus y germànics. Elnoruech Grieg, que tant popular han fet els hermosos concerts qu 'han donat aquí la Societat de concerts de Madrid ens indica w1 bon camí que seguir. "4 El discurs fluctuava entre Ja crítica a Pedrell, envers el qual el grup de Massó i Torrents i Cortada mostraren quasi sempre un all unyament d'idees, i l'actit11d "imperialista'' o europeista que volia superar Ics identitats nacionals, una actitud astoradoramcnl actual. Retornem al passat: Grieg començava a ser sotjat a través d'una diversitat de vidres ben d iferents als que ell devia emprar a la seva terra nadiua. L'any 1892, Enric Granados estrenà a Barcelona el Concert per a piano en La 111. Poc després H. CoUet anomenà Granados com el Grieg espanyol. AliTes voltes Granados s'atansà al repertori de Gricg, però no en féu mai un objecte d'atenció obsessiva com per just ilïcar-ne aquest epigonisme que, al cap i a la li, no fa justícia a Granados. Des dels anys noranta. Grieg sovintejà en les programacions. Nicolau n'estrenà a Barcelona les Quatre danses noruegues, i no dubtà a situar-lo per tancar un concert just després d'interpretar el Preludi de Trista ny i !solda. Grieg acompanyava les estrenes d'autors catalans: des de Lo cant de la mqntanya de PedreiJ, a Introducció al poema L'Atlàntida de Morera, o Retom! de Garcia Rabies. Confirmació amb l'Orfeó Català I 1895, Joan Gay organitzà un conce1t a 1'Ateneu Barcelonès monogràfic sobre Glieg, amb obres per a piano sol; la part central era reservada a la presentació de l'Orfeó Català, que en cantà cinc obres corals. La premsa subratllà "la manera d'interpretar de l'Orfeó, societat[. ..] poch menos que desconeguda de la major part dels concurrents". 5 L'obra coral dc Grieg fou una sorpresa, no tant la resta per a piano, ja que hom havia "tingut ocasió de saborejarla en los concerts públichs y privats donats aquí desde vuyt ó deu anys aaquesta part." El nou repertori venia a esbatanar el panorama musical de la ciutat: "Ha vingut quan esta vam tips de sentir adir que era impossible ja fer res de nou; que Wagner havia escrit la última paraula. "6 Mi llet va cloure el concert amb la interpretació de La Pàtria Nova. Aquesta peça, una traducció feta per). Costa, traduïda també com Pàtria retrobada, conta l'esdevenir del rei OlafTrygvason que, tot abandonant la pà nia amb vaixell, hi retorna. Diu el text: "Et retrobo terra amada, I dolça pàtria enyorada I bat mon cor i regracia I el bon Déu que ad m'envia. "7 El text provenia de l'opus 50 de Grieg, sobre text de Bjomson, i consisteix en la dramatització de la saga al voltant d'Olaf. Per als catalans del moment, la lletra exaltava els tòpics romàntics de la pàtria: enyorament, llunyania, retrobament, designi diví, imatges bosquetanes, molt proper a l'ideari de nació dels escrits de Torras i Bages. Millet feia interpretar sovint aquesta obra a l'Orfeó Català, i es difongué al moviment coral de l'època; encara se'n podien seguir les petges ben enl1·at el segle xx. El 1901, en la gira que l'Orfeó féu pel Midi francès, interpretaren la Cançó de nois de Grieg, juntament amb obres de Victoria, Palestrina, Nicolau, Bordes, Vives, C. Franck, Mjllel o Brudieu: és a dir, al costat dels referents del patrimoni hispànic. dels compositors francesos propers a l' ideari de Millet, i junt als contemporanis catalans, la figu ra dc Grieg, inter pares. E Difusió parcial del repertori toní Nicolau combinà la primera interpretació de la Novena Simfonia de Beethoven -parcial, sense el arrer moviment- amb una suite del Peer Gynt; poc esp1-és acompanyà fragments de la Tetralogia wagneriana, el 1896. Durant la darrera dècada les audicions de música de cambra i lieder descob1ien també l'obra del noruec: Pau Casals n'interpretava el Quartet en Sol m. op. 27. l'any l897; el belga Crickboom. la Sonata en Fa per a piano i violí; J. inCastella nos dedicava tota una part de concert a l'obra per a piano el 1899. i Enric Granados propicià l'audició de la suite flolberg. El conce11 que el 1900 ofeñ inCastella nos a la sala gran d'Els Quatre Gats s'interpretava com l'acollida dels modernistes dc la música de Glieg: un xic forçat, Gricg feia temps que ja era familiar a la Barcelona de fi de segle, amb la reiteració al voltant d'uns pocs títols, però. La Institució Catalana de Música de Gay emprava també Gricg com a carta de presentació dc la seva secció coral. el 1897. Manuel Bu rgès, amb la Societat Barcelonesa dc Concerts, mantenia contactes amb Grieg: el 1900 li estrenà a Bergen el poema La vida en el campo. L'Associació Musical de Barcelona Jj dedicava concerts monogràfics, al mateix A EOVARO GR tEG (ESQUERRA) AMB DOS AMIC S I LA SEVA ESPOSA NIN A, A LA SEVA CASA DE TRO LDHAUGEN EL 1907. PO C ABANS DE LA SEVA MORT temps que Gual posava lletra a L'última primavera, el 1904, en la temporada del Teatre Líric Català. En el que podria semblar una cufòlia al voltant de Grieg. s'atlibà a anunciar la seva vinguda a Barcelona al capdavant dc la Tonkünstler. No s'arribà a produir, però. El 1908 al Teatre del Liceu Joan La mot e de Grignon dirigí el Festival Grieg, amb el pianista Granados: el prog¡·ama era constituït pels tòpics al voltant del compositor noruec, Ics dues suites del Peer Gynt, el concert per a piano i orquestra. i tres lieder -Le Printemps i la Berceuse de Solveig com a peces recurrents. Grieg havia esdevingut el nivell on mesurar-se: Morera el situava com a referent; K. Schindler digué: "Els cants, els cors, les sardanes de Morera són la Catalunya, com Chopin és la Polònia, Grieg la Noruega, Sibelius la Finlàndia". 8 La frase. un tema recurrent el 1922, coincideix amb la vísió que en proposava Amadeu Vives en els primers moments de la descoberta de Grieg a Barcelona, tot just el 1893: ··Però Grieg és la demostració més palpable d'wta gran veritat i és que el regionalisme musical. com el polític, com el literari, és l'única llei veritable i conforme amb la naturalesa, dintre de la qual ha de moure 's un poble. ''9 Si ara intentéssim fer w1 paraJ.Iel envers el que hom l'avalorava a P31ÍS, no hi trobaríem la mateixa intensitat de tintes. no només pel suposat jacobinisme francès... Viñes, quan tocava a París, oferia programa d'"autors moderns" amb les obres de Liszt, Gricg, Borodín, Granados, Balakirev, D'lndy, Albéniz. Moderns, no pas nacionalistes, tot i que el juny de 1905 l'Assemblea ~Storting- proclamà la independència de Suècia, i que des de llavors la premsa deixà de dir "el suec Grieg". ¿1com a roc de la fona... Grieg? reguem a Déu que tot poble enèrgic trobi en Grieg, en el ver Grieg, s011 patró. I el fals Grieg, el de les febleses locals, prou farà si es queden amb elles els pobles eternament mall'enturosos, les lrlandes, les Polonies i aquelles altres Armenia, Rwnania. etc... que un enginyós amic meu de París incloía en la classe vaga i general de «pobles que es massacren». "10 Així enllestia D'Ors l'article que dedicà a la mort de Grieg. Tot ca.,.egant contra una audició de L'emigrant de Vives. desfem1à una extensa polèmica amb Lluís Millel. El cas demanaria una extensió considerable. ja que els articles, tant dc l'un com de l'altre, aportaven un gruix ideològic dens. 11 Xènius blasmava contra la visió melangiosa i feble del text de L'emigra/li, és a dir, la seva codolada anava fitorada al text de Verdague1: pretenia adreçar la concepció romàntica de nació, que fins ara s'agençava amb tocs de germanisme i pintoresquisme. Per contra, proposava una actitud oberta i intemacionalista. dita "imperialista··: aquí P Per a Vives, Grieg er a la demostració que el region alism e, en totes les seves facetes, és l'única llei veritable conforn1e amb la natura. 29 -lt3 la manipulació que D'Ors assenyalava sobre la música de Grieg, posava el dit a la llaga. La resposta de Mi llet, 12 mesurada i valenta, no amagava la seva fenna creença en els sentiments i en la melangia; però li retreia suposar que Grieg era un autor enèrgic: per canvi, era a Clavé on calia cercar aquells trets de fortalesa i de pàtria. La contesta dc Xènius va anar per una drecera previsible: l'aticisme, la rnediterraneïtat. Començà adreçant-se a Millet com a ''home de la costa ". El discurs pacificador, amb un gir obertament noucentista, ja no citava Grieg: la fona havia encertat i provocava la reacció desitjada, i vés a saber si calculada, de Millet. Xènius canviava el "simposi" mediterrani i empenyia a all unyar-se de tot enyorament -noucentista, tot plegat. Abans ja havia quedat dit que "una societat de Peers Cynls ha fet la independència de Noruega". 13 I, ningú discrepant, sembla que la hipòtesi era acceptada: ara només calia adreçar l'esguard a una altra banda , abandonar el Nord per la Mediterrània. I Grieg? Per sort, va romandre, malgrat que Xènius observés que l'havien pres "per patró de mesquineses localistes". L'abril de 1936 el mateix Xènius esctivia en el "Pròleg" de les Obres Completes de Maragall-el Maragall que havia escrit una "Be1'Ceuse de Grieg" en lntermezzo-: "Clàssic o romàntic, mediterrani o germanitzant, au torí tarí o anarquista, no són tal vegada més que noms." Tal vegada, però el cas és que la música de Grieg es va haver de desempallegar entre tots els que la van voler fer servir com a senyera. en un moment en què a la situació musical i social catalana li esqueia el text dc La Pàtria retrobada: ''Era el rcí OlafTrygvason /...)en la boira cerca un port". NOTES 1. Necrologia. Ed111ard Grieg, a "Revista Musical Catalana", núm. 45, setembre dc t907, p. 203. 2. Curet. F. 1/istòria de/teatre català. Barcelona: Acdos, t967, p. 336. 3. Maragall, Joan. "Entenem-nos", 22 dc novembre de 1906. Publicat a Obres completes. Barcelona. Editorial Selecta, vol I, 1960, p. 763· 764. 4. Cortada. A. A propòsit de Por Nuestra Música i l'òpera nacional, a "L'Avenç", 30desetembrede 1891, p. 287. 5. "La Rcnaixensa", 22 de gener dc 1895, p. 432. 6. Da Pontc. Ateneo Barcelonés. Concert Grieg, a '' La Rennixensa'', 24 dc gener dc 1895, p. 486. 7. Vull <~gmi r n Ics bibliotecilries dc la Biblioteca de I'Orlcó Català les faci litats per a la consulta dels materials. 8. Schindler, Kurth. Festa de la NILlsicu Catalana. Novè concurs. I®C 276 Sobre la música de Grieg per a 'Peer Gynt' I per VfCTOR ESTAP_É_ _ __ __ l dramaturg Henrik Ibsen (el qual, juntament amb Edvard Grieg i Edvard Munch, forma el t1io d'artistes noruecs més coneguts fora dc les fi'Onteres del país escandinau) és principalment conegut entre nosaltres pels seus intensos drames burgesos (Casa de nines, Espectres, Hedda Cabbler, Un enemic del poble ... ). que van establir un model indefugible per al teatre realista que volia mostrar Ics c.:ontradiccions i la hipocresia de la societat europea de Ics darret·es dècades del segle XIX. La universalitat assolida per Ibsen malgrat escriure en una llengua minoritària (per a La qual ell ha esdevingut naturalment la referència més impot1ant) és un cas poc habitual i això dóna encara més valor a la seva obra. Els textos dramàtics d'Ibsen no es limiten, però. al gènere d'aquelles peces tan conegudes. Abans d'aquestes havia escrit obres com la sàtira Comèdia d'amor o el drama històric Emperador í Calí/eu. I també Branc/, un extens poema dramàtic sobre la lluita i el fracàs d'un pastor portat per una poderosa vocació religiosa. L'any 1867 va escriure a Itàlia un altre poema dramàtic en vers de grans dimensions, Peer Cynt, el protagonista del qual és un jove noruec. enèrgic, alegre. amb èxit entre les noies. però capaç d'inventar i dc creure's les més esbojarrades fantasies i sense un sentit moral prou sòlid (Borges va dirne que era "el mas irresponsable y el nuís queríble de los canallas"). Quan l'any 1874 el dmmaturg va voler adaptar l'obra a l'escena no li va ser fàcil. per l'enorme durada resultant. per la gran quantitat de personatges i canvis d'escenari i per la diftcultat de representar una història que va de la oruega rural i E 30 -lf.l Discurs presidencial, a "Revista Musical Catalana", any XIX, núm. 223,juliol 1922, p. 147. 9. Vid. Aviñoa, X. La música i el modernisme. Barcelona: Curial, 1985. 10. Xènius [D'Ors, Eugenij. Grieg, a "La Veu de Catalunya", 9 de septcmbrc de 1907. 11. Vegeu Rife, j. ''A propósito dc la polémica entre Eugeni d'Ors y Lluís rvtillet sobre la música", a LA realidad musical, p. 621·630; Co1tès, Francesc. L'ideari musical de Lluís Mil/et, a ''La Roca dc Xeix", núm. 21-22, 2000. 12. Millct, LI. Al glosador "Xenius" , a "La Veu de Catalunya", 17 dc setembre de 1907. Reproduïda a Pel nostre ideal. Barcelona: joaquim Horta, 19 17. 13. Xènius. «Tot això que dieu és tan dolç com la Mt:tsica, encara que no ho entenc prou bé. Digueu-mc, Mestre, ¿¡a vostra filla pot obtenir una ànima escollanl-ho?» Henryk Ibsen, Peer Gynt els seus boscos poblats per criatures fantàstiques al Nord d' Àfrica, i que inclou balls de camperols, la lluita del protagon ista amb una munió de trofls, un naufragi. un manicomi al Caire i la tomada final de Peer a la seva terra nataL ja amb els cabells blancs, perquè la història ens el presenta des de la joventut fins a la vellesa. La seva ambició és desmesurada, no vol ser menys que emperador: '·Construiré Peeropo/ís, la capítal! El vel/món ha passat, í ara és l'hora dc Cyntiana, la meva terra naixent." Però igual de gran és la seva incapacitat per dur a terme seriosament res del que es pi'Oposa; quan torna a la pàtria. l'assalten brins d'herba que li diuen que són les coses que ha deixat sense fer: "esc:a11yats pel dubte. fets malbé abans de come11çar, el Día del judící serem allà per expiícar la nostra hístòría ". S'ha volgut veure en Peer Cynt una dura crítica de l'esperit noruec, i Ibsen ho va negar d'una manera ambigua: "Per què no podel/1/egír-/o com un poema, sí aíxí va ser com e/ vaig escriure? Els passatges satírics són molt aïllats. Però sí els 11oruecs d'Oint i dia s'hi reconeixen, que és el que sembla que fan . en el personatge de Peer Cynt, aíxò és problema d'aquella bona gent.·· Si bé Ics circumstàncies polítiques i socials de oruega a mitjan segle XIX són massa llunyanes perquè puguem avui dia comprendre Ics possibles al·lusions. Ja capacitat del personatge per fascinar els lectors o els espectado1·s és inesgotable. En paraules de Harold Bloom, l'obra ''esde11é de vegades una comèdia extrallaga ni pels vans esforços d'Ibsen quan vol que nosaltres i ell desaprovem Peer {... /. Tant al teatre com en l'estudi. som al costat de Peer, absorts en el gran jo gyntià". Per a l'estrena dc Peer Gynt a Christiania (l'actual Oslo). Ibsen va demanar a Grieg que col·laborés amb ell. Per a l'escriptor la música havia de tenir un paper molt important en la producció. Grieg. ara i llavors el compositor noruec més fan1ós, va acabar la seva partitura el setembre de 1875 i l'estrena va tenir lloc el 24 de febrer dc l'any següent. L'èxit obtingut va ser atribuït en molt bona part a la música de Grieg, el prestigi del qual a tot Europa era en ràpid creixement. Per a un espectador actual no és fàcil poder assistir a una representació de Peer Gynt, i menys ho és poder sentir la música incidental completa de G rieg en el seu context escènic (a Catalunya va poder veu re's recentment una producció de l'obra, la qual fi ns i tot va ser portada a Oslo en català; les cròniques de la premsa I"La Va nguardia". edició en línia del 13 de setembre de 20061 asseguren que l'expedició a Noruega de la companyia del nostre país va ser tan original i valenta com per proferir insults grollers contra la música dc Grieg, cosa que, per sort, no hem pogut comprovar personalment). que tampoc no respecten necessàriament l'ordre cronològic. Comença amb el "Rapte dc la núvia i e llament d'Ingrid". En el primer acte, Pecr ha acudit a les noces d'aquesta noia. un vell amor d'ell. En la festa coneixerà Solveig, la que serà la veritable dona de la seva vida. La seva insatisfacció amb aquesta primera trobada i l'hostilitat d'alguns convidats a les noces. que es riuen de les seves fantasies. el porta a realitzar una acció que l'obliganl a apartar-sc de la societat: el segrest d'ingrid. la qual abandonarà després de manera ignominiosa. La segona peça de la Suite és la "Dansa àrab'', a càrrec d'Anitra i les seves companyes. La ter"Cera és l'agitat viatge de tomada a casa de Peer Gynt. ja un ancià, al principi del cinquè acte. I la darrera part conté una de les més inspirades melodies de Grieg. la "Cançó dc Solveig", que ens mostra en el quart acte com ella està sempre esperant que un dia Pcer tomi a la seva cabana del bosc. Aquestes peces no són solament plenes d'encant, sinó q ue compleixen magníficament la seva funció dramatú rgica. L'oient dc Ics Suites a la sala de concerts potser no té sempre present que la "Dansa àrab" i la ··cançó dc Solveig" són, en la seva versió o riginal. camades i no purament instrumentals. També la música dels tro/ls esdevé, en la música incidental completa, més amenaçadora per Ics exclamacions d'aquests cridant coses com opus 23 del compositor dura una hora i mitja, entre "Mateu-lo ... Deixeu-me que lí talli els dits ... L'empalem i el rostim o bé el bullint?" La "Cançó de Solveig'' és citada en el ' L música d'escena. danses, cançons i melodrames (que és el nom que en el segle XIX es donava a les escenes parlades sobre fons musical). Grieg va adaptarhi i introduir-hi canvis per a representacions posteriors a Copenhaguen i Leipzig, però no devia trigar a adonar-se de les possibilitats de la seva música per funcionar independentment de l'obra d'Ibsen. I si el Peer Gynt en Ics seves dimensions OJiginals és relativament desconegut per al públic actual, amb les dues Suites. op. 46 i 55. passa tot el contrari: formen part de les obres més estimades i interpr-etades de tot elr-eper1ori orquestral. No solament són vuit peces, sumats els dos conjunts, d'una bellesa i originalitat extTaordinàries, d'un encant melòdic inoblidable i d'una sonoritat instTumental fascinant, sinó que algunes han esdevingut. veritables icones de l'art musical. l la prova de la força amb què s'han imposat com a referències musicals és la seva presència. en forma de citacions, imitacions i paròdies en ta ntes pel·lícules, sèries dc televisió i anuncis publicitaris. La pri mera Suite. estrenada a Lcipzig l'any J 888. demostra la (.;()nliança del compositor en l'entitat pura ment musical de les seves peces escrites per a l'obra tea tral d' Ibsen pel fe t q ue els q uatre fragmen ts que la integren hi apa reixen en un ordre que no té res a veu re amb el que ocupaven originalment. Comença amb "Morgcnstemming" (literalment, "ambient de bon matí''), la meravellosa descripció, mil vegades emulada, de l'aurora. Es seguida per la "Mort d'Ase". el corprenedor darrer adéu de Peer a la seva mare, que tant el va estimar i que ell, en la seva egoista inconsciència, tanl va fer patir. Ve després l'exòtica "Dansa d'Anitra", la bella beduïna que honora el protagonista an1b les seves companyes com si fos un profeta, però que més endavant fugirà d'ell, tot humiliant-lo en les seves pretensions de ser encara jove i seductor. La darrera part dc la primera Suite és una de les peces més populars de Grieg. "Al Palau del rei de la Muntanya". És la música, terrorífica i grotesca alhora, que ens mostra el temerari Pcer als dominis dels trolls, on aquests i altres éssers són reunits al voltant del Vell de Dovre, el seu rei. Peer ha conegut la Dona de Verd. que ha resultat ser la filla del monarca dels tro/ls i vol potser casar-se amb ella. En aquell lloc se li proposa deixar de ser un home i esdevenir un tro/I. La seva insolència és considerada ofensiva per Ics ho rri bles criatu res, que volen castigar-lo i solament una invocació a la seva mare podrà salvar-lo. La Suite op. 55, dc 1893, fou també interpretada per primera vegada a Leipzig. De dimensions molt semblants a Ics dc la primera. inclou quatre peces més fragment que fa d'introducció al primer acte i reapareix. com en una visió dc Pcer, en el cinquè. Aquell qui coneix les Suites té nom1alment una sorpresa quan s'assabenta que la música de l'aurora no vol il·lustrar la sortida del sol en un paisatge nòrdic, sinó al desert del Sàhara. a música que Grieg va e.scriure per a l'obra conté encara molis altres passatges que mereixerien haver estat destacats en una Suite: per exemple, la "Cançó de bressol de Solveig" amb la qual en la danera escena consola Pcer. un vell que torna a ser un nen, mentre se senten llunyans els càntics que provenen de l'església. També la serenata que Pcer canta a Anitra en el quart acte. o la ·'Dansa de la fil la del vell de Dovrc". Altres moments de la música incidental de Peer Gy11f són potser massa vinculats a l'escena com per tenir ple sentit fora del teatre: la trobada del protagonista amb el Boyg (un misteriós ésser sense forma visible), que es desenvolupa en una foscor total. és ocompanyada d'acords hieràtics dels metalls que donen una gran intensita t a la s ituació, però que no s'entendrien prou en un context simfònic. L'escena de les tres pastores que fan una crida als tro/ls perquè esdevinguin els seus amants, ja que no troben nois, i el seu diàleg humo•ístic i fantàstic amb Pcer. que s'ofereix a elles com a tro/I de tres caps, és parlat. cantat i ballat alternativament i resulta d'un gran efecte teatral. però tindria difícil encaix en una Suite. Altres escenes. amb parts cantades o en fom1a de melodrama. com l'escena noctuma del cinquè acte (aquella en la qual els fets no realitzats per Pcer vénen a retreure-li la seva vida malgastada) demostren el talent dramàtic de Gricg, el qual, si bé no va escriu· re òperes. amb Peer Gynt (i amb la no tan coneguda Sigurd /orsa/far. op. 22) en té prou per ser considerat com un dels més grans compositors dc música teatral. El Peer Gynt dc Grieg conté també peces inusuals. com per exemple les dues danses que se senten en les noces del primer acte. escrites per allwrdanger, un tipus de violí propi de la música popular noruega. Aquestes al·lusions a una música d'una tradició que no ens és especialment familiar, acaben de donar a aquesta obra un interès extraord inari. Tant de bo que algun dia poguéssim veure al nostre país una representació de Peer Gyn t que r'eCupcrés la incomparable par1itura completa dc Grieg. Sense dubte, el criteri d' Ibsen, que va considerar necessà1ia la música del seu compatriota per representar la seva creació. es veuria plenament justi- L La primera Suite demostra la confiança del compositor en l'entitat purament musical de les seves peces escrites per a l'obra teatral. lïcat. 31 -lt5 •s•'tltt''';' RETRAT La passada temporada del Gran Teatre del Liceu va protagonitzar el Boulevard Solitude de Hans Werner Henze, i hi va demostrar la seva extraordinària capacitat interpretativa com a canlant i com a actriu. És una soprano que no Lé por de res i la seva veu és capaç de dominar qualsevol partitura. La seva vocació va poder superar tots els obstacles que anava Lrobant a la seva ciutat natal de Buffalo, al món obrer sense rastre de lírica del ord-est dels Estats Units. Des que la va descobrir Daniel Barenboim per a la Deutsche Oper de Berlín, ha conquerit tots els teatres d'òpera amb la força de la seva veu . • La diva de Buffalo l_per MÒNICA PAGÈS i SANTACANA 32 416 - Quin va ser el seu primer contacte amb Henze? -Sóc una gran fan de Henze. Aquesta és una composició de joventut, molt eclèctica i amb moments meravellosos i molt originals. -¿ I va estar satisfet, oi? -Sí, em va dir amb la seva veu profunda i rogallada: "Ha estat preciós!" Idiu, imitant-Iol. És un gran honor haver-lo conegu t. El 1992 estava cantant a Amsterdam , a l Concertgebouw, on fe ia una obra d'ell, i Henze va anar al concert. Me'l va presentar el meu agent, que viu a París i que el coneix de fa molts anys. Quan Hcnze volia escriure t'Upupa. li va aconsellar d'escriure una obra per a la meva veu, per això la vaig estrenar el 2003. Tot el seu món és meravellós. Sens dubte ha estat una de les fites més importants de la meva carrera. -És difícil trobar un cantant que se senti còmode interpretant autors contemporanis. -Sí, i això que no em considero una especialista en música contemporània. Però admeto que m'agrada moltíssim. Sempre m'ha interessat moltíssim la interpretació, la mímica de la música, i és un camp molt ric, que has d 'explorar contínuament. La posada en escena tradicional sento que cm posa uns límits que no trobo en Ics propostes contemporànies, que són més arriscades, que t'obliguen més a cercar nous recursos. Com més nova és la música, més sento el repte de la interpretació. M'obliga a anar més enllà de la pura interpretació. -El fet que no tingui referents que marquin un estil també pot ser un gran avantatge a l' hora de cantar qualsevol nou repertori. -Sí, tot és nou, en aquest cas. La creació és total. Els compositors contemporanis treballen molt Ja psicologia, com fa també l'art contemporani , els quadres de Picasso, per exemple. Els personatges de les òperes contemporànies tenen una psicologia moll complexa i suposen un gran repte per a un cantant. Admiro el coratge de la creació dels directors d 'escena. De vegades puc comprendre que e l públic protesti, però cal respectar la creació per sobre de tot. No entenc com la crítica pot arribar a ser sovint tan destructiva amb tota la feina que vol dir interpretar una òpera. -La seva primera formació com a instrumentista, tocant la trompeta, també ha d'haver estat una bona es- cola per afrontar repertori contemporani. -Sí, vaig tocar molta música del segle xx. En aquell moment, no em plantejava ficar-me en el món de l'òpera. No hi havia res que m'empenyés al món dc la lírica, en aquell moment. Res m'hi relacionava. Però, d'altra banda, estava molt in teressada en el teatre. I finalmen t el descobrimen t de l'òpera em va permetre combinar ambdues coses, la música i la interpretació dramàtica. Recordo que la primera vegada que vaig veure Don Carlos va ser aquí, a Barcelona, i em va impactar molt. Era una producció dc Konwitschny. - Quina és la seva impressió de l'òpera? -L'òpera és el gran espectacle de la dramatúrgia. és imprescindible sentir la seva naturalesa dramàtica. L'òpera és drama i les produccions actuals són molt conscients d'això. L'òpera petmet reflectir emocions molt profundes de la nostra vida. També és una forma artística que ha dc mirar al futur. En Bou/eva rd So/itude, per exemple, l'atmosfera darrere l'escenari era tan bona, que per això funcionava tan bé i m'hi sentia tan còmoda. Això no passa a tots els teatres, dc vegades estàs cantant i sents gent, algú que crida al fo ns de tot. El més difícil d'aquesta producció va ser canta r en roba in terior... - El seu bagatge com a instrumentista dc vent també deu have•· significat un bon aprenentatge pel que fa a la respiració... -Vaig tocar instruments dc vent durant deu anys. cosa que cm va permetre adquirir un control de la respiració molt bo. Però sobretot. el que em va La posada en escena tradicional sento que em posa uns límits que no trobo en les propostes contemporànies, quesónmés arriscades, que t'obliguen a cercar nous recursos. ajudar més era el sentit que sempre he tingut de la composició. Quan llegeixo per primer cop una partitura. puc identificar immediatament l'estil que té. Als Estats Units, la majoria de grans cantants tenen també una formació ins- tmmental important. - Però la tendència és estudiar piano. - No, als Estats Units, el meu cas és força comú. La majoria de bons cantants nord-ame1icans tenen aquesta formació instrumental. En el meu inici, estava interessada en el teatre musica l, no en l'òpera, perquè la coneixia molt poc i no forma part de la trad ició cu ltura l nord-americana, de la nostra realitat cultural quotidiana. Vaig anm descobrint l'òpera a poc a poc, a través de les àries, i la meva fascinació per aquest gènere musical va anar creixent. Com que tenia aquest precedent amb l'instrument. tenia una comprensió més global dc l'obra. Evidentment, tenia l'ambició d'aconseguir el màxim en la meva carrera artística i que no em volia dedicar al que fan la majoria de noies del meu poble, de Buffalo; però al començament no tenia clar el que volia fer i qualsevol cosa relacionada amb la música ja m'omplia. Al principi. quan vaig anar a Indiana, pensava a fer classes. Però afortunadament vaig poder accedir a Ics beques Fullbright per continuar estudiant a Europa. El meu marit treba llava a Munic i més endavant vaig anar a Berlín. Després del primer any allí, vaig tomar als Estats Units per presentar-me a un concurs, i allà va ser on em van oferir posar-me en contacte amb 13a renboim per a una audició. Tot va anar molt d~ pressa, a partir de llavors. Vaig ser la primera cantant que Daniel Barcnboim va agafar per a la scva companyia. el 199 J. Vaig fer l'audició per posar-me a prova. hi havia moltíssims sol·licitants. Em va demanar àries de tessitura lleugera. de colora/u- 33 417 Laura Aikin és una cantant de generació espontània qu e va néixer al racó de món més insospitat per dedkar-se a la lírica: a Bufialo, la segona ciutat més important de l'Estat de ~ova York, a tocar de les cataractes del iàgara, un dels focus indusO'ials més forts del nord dels Estats Units. Potser per haver viscut en un entorn tan advers a Ja vocació musi cal, Aikin transmetia gran passió que sent per la seva professió. Uòpera és sens dubte a I poI oposat de l'ambient que la va vew'e créixer. Va escoli i1· el restaurant cafè d'Els Quatre Gats per fer l'entrevista, seguint la seva curiositat i.nnata per qualsevol manifestació artística. És tot al egr-i a i amabilitat, r es a veure amb el tòpic de Ics antigues dives. Una dona feta a si mateixa -a set;:made-woman, com dirien els nord-americans-, qu e combina la maternitaU la celebritat amb genuïna natura litaL 34 418 ra. i quan vaig acabar em van dir que estava acceptada. Però jo encara estava estudiant a Munic! o esperava en absolut que tot anés tan de pressa. Vaig acabar el segon any a Munic sabent que Berlín m'esperava, el més gran estímul que es pugui tenir! - Què li va aportar l'ensenyament a Europa? - Evidentment. vaig poder ap rofundir molts aspectes tant tècnics com interp retatius, sobretot en la comprensió dc Ics obres i en la sensibilitat i el coneixement dc la cultura ccntreuropea, sobretot venint dels Estats Units. - Mozart tam bé ha estat molt importa nt en la seva carre1·a. - Cons tanze és sens dubte un dels personatges que prefereixo i que m'han donat més. I la Reina de la Nil també. evidentment. És la millor escola que pot tenir un cantant. El fet de poder interpretar Constanze a Salzburg ha estat una de les millors expeliències de la meva carrera. - De fet, Salzburg és un santuari per a qualsevol cantant, com també ho és Bayreuth o el Metropolitan. En quins teatres se sent més còmoda?, ¿o depèn de la producció? -Bé, cadascun té la seva particularitat, no puc dir que estigui millor en un que en un alin~. He cantat molt a París, també. a La Bastillc. I m'hi he senti t com a casa. També a San Francisco he cantat molt a gust. - 1 quant als concerts, ¿en gaudeix ta nt com amb l'òpera? - Segurament em sento molt més còmoda en òpera, per les meves aptituds artístiques, però el repertori per a concert també és fa scinant, evidentment. L'expressió és molt diferent, és una altra dimensió dc la música. M'agradatia fer més recitals. però és molt dilicil preparar aquest tipus dc repertori, necessito més temps. -Com es construeix l'agenda d'una cantant com vostè i que s'ajusti amb el repertori que es vulgui treballar? - Tinc la sort de tenir més feina de la que puc fer i puc escollir entre tot el que em proposen. La labor del meu mànager és imprescindible. És una qüestió de mesura i de selecció. No1malment faig sis mesos d'òpera i sis mesos de concerts. -Al seu web vaig llegi•· el seu escrit "A mother's song" (La cançó de la mare) parlant de la maternitat i del fet de du r una carrera a1·tística corn la seva i el vaig trobar molt sorprenent i interessan t, pe1·què poques can ta nts són capaces de tractar d' aquest tema amb tanta ho nestedat. -Sí [es posa a riure), el vaig fer perquè l'escola on van els meus fills em van d emanar que expliqués la meva professió als alumnes. per què en comptes d·estar fent pastissets com ran moltes mares. em passo el dia cantant. El meu ma1it és jutge i porta una vida més estable. i això m·ajuda molt. Quan vaig tenir la meva lilla Virgínia, va ser el moment més dur. Em van oferir cantar a San Francisco Das Paradise und die Peri de Schumann i la nena només tenia quatre setmanes. La meva sogra i jo vam agafar l'avió amb la nena per anar a l'altra punta del món, amb el canvi d'horari i tots els inconvenients que suposava un viatge així. No ho hagués pogut fer sense l'ajut dc la meva sogra. A da lt de l'avió, amb la criatura al meu costat a dins del cabàs, no podia reprimir les llàgrimes ! Un d ia em vaig parar a reflexionar sobre el fet dc fe r una elecció així. entre la carrera i la vida familiar, i vaig arribar a la conclusió que és impossible fer- la. Cal continuar amb totes les forces possibles. i ara cm sento més forta que abans. Per això intento fer més concerts. darrerament. Gràcies a lnternet puc parlar amb ells i veu- re'ls amb la webcam. Això és un gran avenç, un gran regal! Vaig cantar Constanze embarassada i van haver-hi escenes força còmiques, amb el meu estat i l'embroglio que presenta El rapte del serrall. El meu fill Marcello ara està aprenent a tocar el violoncel i també el piano, això ens uneix encara més. En la producció de Boulevard Solitude vaig sortir de l'escenari vestida amb elnegligée, com una prostituta, per trobarme amb els meus fills i quan em van veure quasi no em reconeixien; es van quedar amb la boca oberta, no entenien res! Hi ha moltíssimes can tants amb fills. Jo tinc una mentaUtat americana de ser una supermama. Quan torno a casa m'aboco com pletament en el paper de mare. -¿El fet de no tenir un con tracte en exclusiva amb una discogràfica és un inconvenien t, per a una can tant d'òpera? -Sí, potser sí. Però m ·agrada poder escollir el q ue vull fer i no estar condicionada per això, em dóna més llibertat. Aviat trauré un disc amb els /iee/er d'Strauss, del qual estic molt contenta. - Després d' aquests anys de carrera, qui na perspectiva té de vostè mateixa? ¿ Es considera el que s'anomena tradiciona lment u na "diva" en el sentil més ple i popular de la paraula? -No puc ser una diva, sóc dc Buffalo! Són dues coses que no lliguen... ! Les meves germanes sempre han cantat a l'església, però no han estudiat música. Em miren com l'ovella negra de la família, no ho entenen . Fa poc em van veure cantar, feia com quinze anys que no em sentien, i va ser fa ntàstic, encara que vaig pensar que en el fons no em coneixien gens. Per a el les. l'òpera és un món completament estrany. No entenen com em pot agradar treballar en això, cantar aquest tipus dc música. PR E eR rT I e A i ,l,(i(jlfi!f.j EL MES D'OCTUBRE A L'ABAST - - - - - -- - -- - Romanticisme històric amb Gardiner i Brüggen Amb només l.res dies de diferència aniben a Barcelona dues de les orquestres més prestigioses i expertes en el repertori clàssic i romàntic, de la mà també de dos grans exper ts en interpretació de la música dels segles xvm i XIX. Es tracta de l'Orquestra Revolu cionàda i Romàntica sota la direcció del seu fLmdador, John Eliot Gardjner, i l'Scottish Chamber Orcheslra amb el director holandès Frans Brüggen al capdavant. Una bona manera d'establü· semblances i diferències en Lm repertori i intèrprets agermanats per una voluntat comuna, l'entusiasme musical. ( per MERCEDES CONDE PONS PALAU 100. Orquestra Revolucionària i Romàntica Monteverdi Choir. Dir.: John Eliot Gardiner. Brahms, Mendelssohn i Schumann. I Scottish Chamber Orchestra. Maximiliano Martrn, clarinet. Dir.: Frans Brüggen. Mendelssohn i Mozart. PALAU DE LA MÚSICA. 22 D'OCTUBRE DE 2007 (21 h) I 25 D'OCTUBRE DE2007 (21 h). T ols dos concerts advoquen pel l'epertOii alemany a mig camí entre el classicisme i el romanticisme, com és el cas de la música de Mcndelssohn. present en tots dos programes. john Eliot Gardiner es decanta més aviat pel primer romanticisme, tot programant obres simfonicocorals de Brahms com el Schicksalslied. op. 54 (la Cançó del destí) o Niinie, op. 82, a més dels dos motets per a cor a cappella, Schajf'e in mir Gott, op. 29 i Warum ist das Licht, op. 74, totes servides pel Monteverdi Choir, l'altra formació sorgida de l'interès de John Eliot Gardiner per la interpretació històrica. Junt amb aquestes peces corals podrem trobar un altre motet luterà -en aquest cas de Mendelssohn- com és l'opus 23 núm. 3 J\lfiffen wir in Leben sind i el Nachtlied, op. 108 de Schumann. per a cor mixt i orquestra. Les dues composicions corals amb acompanyament orquestral dc Brahms incloses al programa de l'Orquestra Revolucionària i Romàntica entronquen amb la triganera però extraordinàlia vocació simfònica del mestre alemany. Niínie va ser composta el 1881 en memòria del pintor Anselm Fenerbach. mort prematurament a Venècia. Brahms va compondre aques ta gran obra coral a partir d'un text de Schiller, tot recordant la personali tat del traspassa t pintor, que es basa en els naenia, uns cants fúnebres de la Roma clàssica. Brahms acompanya els versos schillerians - més hímnics que no int1·ospectius- d'una música més intimista que no pas el text original. També basat en un text poètic profundament romàntic -els versos originals són de Holderlin-, la Cançó del destí (Schicksalslied) evoca la mort a partir de la comparació que el mateix poeta fa entre la immortalitat dels déus de 11ivre no gens comuna al caràcter del seu autor, mentre que la tercera de Mendclssohn es debat entre la pesantor i la impetuositat del primer moviment i la gràcia i suavitat del segon -''Vivace non troppo"- i quart -··Allegro VivacissimoAIIegro maestoso assai~- moviments. però malgrat això l'espetit pastoral queda ben palès en totes dues simfonies. fet que permet establir enriquidores comparacions. I programa de I'Scottish Chamber Orchestra inclou també una altTa obra de Mendelssohn, l'obertura Miircflen von der sellónen Melusine, op. 32 (Conte de la bella Melusine), composta l'any 1833, després d'altres obertures certament ins pirades, com la del Somni d'una nit d 'estiu -composta tam bé en Mi majo1~ com és el cas de l'abans esmentada-. La Cova de Fingai o Les 1-lèbrides i Calma delmar i Jliatge feliç, op. 27. Però de ben segu r que l'altre plat fort del concert serà el Concert per a clarinet en La major. K. 622 dc Wolfgang Amadeus Mozart. Aquest concert -un dels més coneguts del catàleg mozartià-, el va compondre Mozart l'any 1791 a Viena per al clarinetista Anton Stadler, amic seu i company de lògia a la maçoneria. És una d'aquelles obres imprescindibles del repertoiÍ de qualsevol clarinetista, si bé precisament per la seva repercussió n'existeixen nombroses versions pel que fa a les cadències, tant en el primer com el tercer moviment. Una de les seves caracte1ístiques plincipals és la necessitat de fer servir un clarinet especial -conegut com a clarinet bassetto- per tal de poder assolir en el registre greu el Do escrit a la partitura, ja que els clarinets comw1s nómés arriben fins al Mi. En aquesta ocasió, el responsable de l'execució d'aquesta obra cabdal del repertori clàssic serà el clarinetista dc Tenerife Maximiliano Mar tín. És primc!· clarinet de l'Scottish Chamber Orchcstra i col· labora habitualment amb orquestres de renom com la London Symphony. la BBC. Simfònica de Galícia. Cadaqués i amb directors com Abbado, Haitink. Colin Davis o Macken-as. E l'Olimp i la mortalitat inherent a la condició humana. Brahms, però, compon per a aques ts versos una música llum inosa, tot fent del text dc Holderlin -originàliament fosc i pessimista- un cant joiós a la vida malgrat la inexorabilitat de la mort. La Simfonia núm. 2 en Re major. op. 73 de )ohannes Brahms completa el programa encapçalat per Gardiner. És aquesta simfonia una de les proves d'aquest profund i enriquidor carisma simfònic amb què es reconeix sens dubte l'obra d'un dels mestres romàntics més innuenciats tardanament pel classicisme. Entroncant amb el programa següent -el protagonitzat per rscottish Chamber Orchestra i el mestre Brüggen-, la segona simfonia de Bral1ms es podria equiparar - ideològicament parlant- amb la Simfonia núm. 3 en La menor, op. 56 de Felix Mendelssohn. La tercera simfonia de Mendelssohn -coneguda amb el sobrenom d'Escocesa- és Ja més pastoral del seu catàleg i en aquest sentit també ho és la segona de Brahms. Tot i estar compostes en tonalitats i modes diferents -amb "pastoral'' s'associa normalment un caràcter més aviat alegre i joiós, propi del mode major-. totes ducs simfonies tenen en comú un esperit melangiós accentuat. una capacitat d'evocar la natura de forma prou evident. És cert que la tònica general de la segona simfonia de Brahrns és la d'una sorprenent joie de 35 -119 l .~ii(OJIII!tl PR E eR fT 1 e A I EL MES D'OCTUBRE A L'ABAST - -- -- - - - - - - - - -- - - - -- Rèquiem simfònic al Palau UOrquesLra Simfònica del Vallès proposa el mes d'octubre un ambiciós Requiem de Verdi. Ambiciós per l'elevada qualiLat dels solisLes i el cor, però també per les característiques d'una obra no p er coneguda, fàcil de dur a terme. CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Orfeó Català. Verónica Villarroel, Nancy Fabiola Herrera, Aquiles Machado, Stefano Palatchi. Dir.: David Giménez Carreras. Requiemde Verdi. PALAU DE LA MÚSICA. 27 D'OCTUBRE (19 h). acostuma a dir que el Requiem de Verdi només té de religiós el text originalment litúrgic i el títol: Requiem o missa dc difunts. Verdi no era un homc religiós en el sentit habitual del terme, però això no vol dir que fos un ésser poc espiritual. Ben al contrari, en el decurs dc la llarga i fructífera carrera operística, Giuscppc Verdi sempre va trobar espai per expressar la seva espiritualitat, ja fos lligada a sentiments nacionalistes a sentiments socials o fins i tot personals. La idea originària de la composició d'una missa dc difunts va partir del de' S sig conjunt d'uns quants músics d'homenatjar un recentment traspassat Gioaccllino Rossini. Però el projecte no va quallar i Verdi es va quedar amb un "Libera me Domine" sense lloc precís en el seu catàleg de composicions. Després de la mort de l'escriptor italià Alessandro Manzoni, la idea va ressorgir i Verdi va completar l'obra tot aprofitant el fragment ja esmentat per a soprano, cor i orquestra. La missa dc difunts completa es va estrenar a Milà l'any de 1874. Del Requiem de Verdi s'ha dit que es més una òpera que no una obra sacra, per Ics característiques compositi- ves dc la seva música. Escrit just després de la seva exitosa òpera ·'egípcia'' Aida. el Requiem té més d'un fragment que recorda tant la solemnitat gairebé marcial de l'exèrcit egipci com el lament del poble etíop o, fins i tol. el lirisme descriptiu d'un paisatge exòtic per a ell en el fons totalment desconegut. Però tot i l'agetmanament melòdic i orquestral d'aquesta música amb la que acostumava a compondre a les seves òperes, el Requiem de Verdi té l'espiritualitat pròpi-a d'un home creatiu i sensi ble, atent a l'encís de l' inexpressable. Els quah·e solistes de la versió que oferirà l'Orquestra Simfònica del Vallès duen actualment a terme carreres de primer nivell internacional. Es tracta de la soprano xilena Verónica Villarroel, el tenor veneçolà AquiJes Machado, la mezzosoprano canàtia ancy Fabiola Herrera i el baix català Stefano Palatchi, que acompanyats per l'Orfeó Català i sota la direcció del titular de l'orquesh·a vallesana. David Giménez Carreras, ompliran el Palau de la Música d'una de les obres més impactants del repertori coral i concertístic. Dame.Eott i dama delJied al Liceu RECITAL. Felicity Lott, soprano. Graham Johnson, piano. Weill, Haydn, Mozart, Schumann, Brahms, Wolf, Strauss, Walton, Britten, Fauré, entre d'altres. GRAN TEATRE DEL UCEU.lO D'OCTUBRE DE 2007 (20 h). elicity Lott és l'encarregada d'obrir la sessió de recitals que eJ Gran Teatre del Liceu acostuma a programar al marge dc la cartellera operística. En el següen t cicle no són pocs els noms que resulten atractius als afeccionats a l'òpera, tot i acostumar a ser recitals en què gran part dels intèrprets demostren el seu alt1-e vessant, intimista. En el cas concret dc la soprano anglesa, és una nova alegria retrobar-se amb ella en el petit format, ja que els seus recitals acostu men a voltar sempre en un grau d 'cxcel·lència, no ja només per l'estat vocal - fet poc predictible-, sinó per la sempre interessant concepció del recital. tota una perj'ormance intel·lectual entorn d'una temàtica elaborada. És d'agrair el seu interès a mostrar al públic visions diferents del gènere liederístic, ja que els seus concerts es tornen encara més atractius. Enguany, Lott titula el programa amb el suggerent "Fa- F 36 420 Uen Women and Virtuous Wives~ (Dones caigudes i esposes virtuoses), la qual cosa fa preveure tot un ventall d'expressions sentimentals en tom dc l'amor i el desamor que al llarg de la literatura musical tants compositors no han pogut evitar fer-sc seus. Així, no sobta veure una llarga llista de compositors al programa. Kurt Weill, Franz )oseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart, Robert Schumann, )o hannes Brahms. Hugo Wolf. Richard Strauss, William Walton, Arthur Bliss, Benjamin Britten. Albert Roussel, Gabrie l Fauré, 1-!enri Duparc, Noel Cowa rd . Francis Poulenc, Reynaldo Hahn , Oscar Straus i Murray Grand completen aquesta llarga i heterogènia llista que augura una vetllada si més no entretinguda. La dama del lied, guardonada al llarg de la seva fructífera carrera. estarà acompanyada al piano el p1-estigiós Gra- ham )ohnson. parella musical des dels anys d'estudis de la soprano, amb el qual ha girat per tot el món amb els seus recitals "alternatius". Felicity Lott és reconeguda intemacionalment com a cantant de f01mat concertístic -tot i dur a terme una pat·al·lela però escollida can·era operística- i ha actuat amb grans directors, sempre entorn del gran repertori -la melodia francesa, el lied alemany-, però destacant sobretot amb el repertori anglès, particularment les cançons de Benjamin Britten; de fet, és membre fundador del Songmakers' Almanac. El seu acompanyant de tota la vida és el prestigiós pianista Graham )ohnson i els seus partenaires més habituals. e l baríton Thomas Alien, la mezzosoprano irlandesa Ann MUITay i la mezzosoprano austríaca Angelika Kirchschlager. l .~ ll(jiJiit;l PR E eR rr 1e A I EL MES D'OCTUBRE, A L'ABAST - - - - - - - - - - - - - -- - ---- Constel·lació de joves artistes a L'Auditori 8n la sego na meitat del mes d'octubre, UAuditori s'omple de joves figures del panorama :interna cional que s'estan fen t o ja s'han fet un lloc en el competitiu món artístic. Són els pianistes José gnrique Bagaria i Denys Proshayev, i els èlirectors Vassili Petrenko i Pablo Gonzalez. TEMPORADA OSC. José Enrique Bagarfa, piano. Dir.: Vassili Petrenko. Rodrfguez Pi· eó, Rakhmàninov, Prokófiev. I Denys Proshayev, piano. Dir.: Pablo Gonzalez. Chopin, Schumann. L'AUDITORI. DEL 19 AL 30 D'OCTIJBRE (CAL CONSULTAR HORARI). J osé Enriquc Bagaría va néixer a Barcelona l'any 1978. Va iniciar els estudis amb Rosa Masferrer i els va ampliar amb Luiz de Moura Castro i amb Aquiles dclle Vigne a I'École Norma lc dc Musique Alfred Cortot de París. Completà la seva formació a l'Escola Superior de Música Reina Sofia a Madrid -sota la direcció de Dimitri Bashkirov i amb Galiana Eguiazarova i Claud io Martínez Mehner- i al Richard Strauss Conservatorium de Munic amb Vadim Suchanow. Ha actuat a importants ciutats de l 'cstrange1~ com també a les principals ciutats espanyoIcs. També ha actual a diversos festi vals, com els dc Peralada, Torroella de Montgrí, Santander, Granada o Segòvia. Darrerament ha realitzat una gi ra per la Xina i ha interpretat el Concert núm. 1. op. 1 de Serguci Rakhmàninov amb l'Orquestra Filharmònica de San Salvador. obra amb què es presenta amb I'OBC a L'Auditori. Denys Proshayev va néixer també l'any 1978 a Bielorússia i va estudiar a l'Acadèmia dc Música de Kiev a Ucraïna. Va continuar els estudis a la Hochschule für Musik und Thcater de Hanovcr amb Vladímir Krainev, on també va rebre cursos de direcció amb Eiji Oue. lla guanyat un bon nombre de concursos internacionals. com el Clara Haskil a Vevcy, l'European Piano Com- petition a Bremen i el Concurs Internacional ARD. S'ha presentat a sales de l'alçada de la Musikhallc d'Hamburg, el Festpielhaus de Baden-Baden o el Mozarteum de Salzburg. Durant aquesta temporada debuta amb la Radio Symphony Orchestra dc Berlín, I'Orchestre Philham1onique dc Montecario i la Radio Symphony Orchcstra de Frankfurt, a més de fer-ho amb l'OSC, presentant-se amb el Concert per a piano i orquestra núm. I , op. 1 I de Fryderyk Chopin. Els directors d'orquestra que acompanyen els concerts referits, tenen en comú el fet de ser els guanyadors de la setena i vuitena edició del Concurs lnternacional de Direcció dc l'Orquestra de Cadaqués. Es tracta, respectivament, del director rus Vassili Petrenko i l'asturià Pablo Gonzalez. Vassili Pctrenko és actua lment director principal de la Royal Liverpool Philham1onic Orchcstra, com també de I'State Academy Orchestra dc Sant Peters burg. Anteriorment va ser director titular de l'Orquestra Simfònica de Castella i Lleó i ha treballat amb formacions com la City of Birmingham Symphony, l'Enscmble Orchestral de París, l' DR de llannover, la BBC Wales i l'Orquestra de Cadaqués. Els seus pròxims compromisos el porten a debutar amb la London Symphony Or- chestra i a dirigir la Rotterdam Philhatmonic. Més endavant té programat un concert als BBC Proms amb la Liverpool Philharmonic Orchestra i el debut amb la Netherlands Radio Philharmonic i l'Orquestra del Festival de Budapest. Als EUA ja ha rebut invitacions de les orquestres de Dallas. Baltimorc, Cincinnati, Milwaukee i Atlanta. Amb l'O BC ditigirà un programa que inclou l'obra revisada de Jesús Rodríguez Picó El lleó afamat -que va caure de programa en ser substituït sobtadament el director titular de I'OBC Eiji Oue-, el Concert per a piano i orquestra núm. 1 de Rakhmàninov i la Simfonia núm. 5, op. 100 dc Prokófiev. Pablo Gonzalez va estudiar direcció orquestral a la Guildhall School o[ Music and Drama. Ha estat premiat al concurs nacional de joves directors de Granada, al Donatella Flick Conducting Competition i al Concurs de Direcció de l'Orquestra de Cadaqués. Ha estat director assistent de la Bournemouth Symphooy Orchestra i la Bournemouth Sinfonietta i ha treballat amb la London Symphony Orchesh·a en col·laboració amb Sir Colin Davis. Ha dirigit gran part de les orquestres simfòniques espanyoles i els seus pròxims projectes es centren amb La Rotterdam Philharmonic Orchestra, la BBC Philhannonic Orchestra, la Wiener Kammerorchester, I'Orchestre de Chambre de Lausana, entre d 'altres. Debuta amb l'OBC amb el Concert per a piano i orquestra núm. 1, op. 11 de Chopin i la Simfonia núm. 4, op. 120 de Schumann. 40 Ofo de descompte Els subscliptors de la "Revista Musical Catalana" obtindran un 40% de descompte en la compra d'entrades a les taquilles del Palau de Ja Música Catalana per als concerts del cicle Concerts Simfònics al Palau, del cicle Música de Cambra al Petit Palau i del cicle El Primer Palau a partir del dia 18 de setembre, de la temporada 2007-08. 38 422 Cal presentar el darrer rebut de la subscripci6. 111111 * sancaja Si no és bo per a tu, no és bo per a nosaltres. 141f)lif;iif;l PR E eR rT 1e A I EL MES D'OCTUBRE, A L'ABAST Bartók i Janacek Units en un programa doble operístic VinL-i-seLanys separen la n aixença de Béla Bartók (18811945) de la de Leos Janacek (1854-1928) i amb prou feines dos J'estrena de les dues òperes que, en un insòlit program a doble, s'oferejxen al Gran Teatre del Liceu a parur del pròxim dia 2 de novembre. ( per J. COMELLAS s tracta d'una proposta molt atractiva encara que no golaú-e des del punt de vista hedonístic, que aplega dues figures cabdals dc la música eslava a cavall dels segles XIX i xx, en sengles partitures que tenen quelcom més en comú que un repartiment format per dos cantants: mezzosoprano i baix en el cas d'El castell de Barbablava i tenor i contralt i mezzosoprano en el cas de Diari d'un desaparegut. Ambdues comparteixen també un cert caràcter OL·atOt·ial-especialmcnt en el cas de l'obra de Janacek- , una vertebració argumental estàtica i un discurs gairebé ascètic basat més en el soliloqui que no en el diàleg. Alhora manifesten, a través de la confrontació de sengles parelles dc personalitats molt contrastades, misteris profunds de l'ànima i de l'existència humana. El castell de Barbablava és l'única òpera que va escriure Bartók i amb els ballets El mandarí meravellós i El príncep de fusta -estrenat el 1918 juntament amb la mateixa òpera-, configuren l'aportació del compositor a la música escènica. Bartók va compondre la seva òpera sobre un llibret del seu amic Béla Blazs basat en un conte de Charles Perrault, l'acadèmic francès del segle XVII autor~ entre d'altres, dc La Caputxeta Vermella, El gat amb botes i La bella dorment. Aquest conte, abans ja havia estat emprat per Grétry, Offenbach i Paul Dukas. Com tants d'altres narracions infanti ls, amaga un rerefons metafisic important sobre la base del reconegut que fa la jove protagonista Judit a través de diverses estances del castell del protagonista, impulsada per l'amor redemptor a Ba rba blava: un recorregut en el qual acabarà coneixent els misteris de l'irnima humana, coneixement que la seva joventut li ha impedit d'assolir. L'obra -que ha estat emparentada amb Pélleas et Mélisande de Debussyés especialment oberta a nombroses Iee- E 40 424 tures. Bartók va crear-hi una òpera genuïnament hongaresa, a més escrita en aquest idioma, en el qual s'oferirà ara al Liceu -també es canta en alemany. En aquest sentit, Kodaly va escriure: "Bartók va voler alliberar la llengua i fer més musical/a inflexió natural de la veu. Per primera vegada damunt l'escena de l'òpera hongaresa el cant s'explica de cap a peus en un llenguatge homogeni i pur." iari d'un desaparegut és un cicle de cançons inspirades en poemes anònims en llengua valaca i està escrita per a tenor, mezzosoprano i cor femení, tres membres del qua l tenen breus intervencions sol istes. Per tant, no es pot parlar d'una òpera en el sentit exacte de l'expressió; en tol cas, la perfecta caracterització dramàtica dels dos personatges protagonistes i la línia argumental que segueix el conjunt de les cançons li atorguen una dimensió que va més enllà de l'estricte cicle de lied. El tema és l'enamorament obsessiu del protagonista, el camperol Yanik. per la gitana Zefka, mitjançant el qual hom ofereix el contrast no solament entre dos caràcters humans molt oposats, sinó també entre llurs concepcions de la vida. El mite de Carmen plana per aquesta història en la qual també s'ha volgut veure un context autobiogràfic significat per l'enamorament fulminant del compositor, en edat ja avançada -als 63 anys-, de la jove Kamila Stosslova. Originalment va ser escrita per a acompanyament de piano sol, però ara arriba en la versió orquestral feta per Gustav Kuhn. Aquest doble programa arriba servit D WILLIARD WHITE per un quartet d' intèrprets idon is. El veterà baix jamaicà Williard White (amb Robert Bork-Gaudí en el segon repartiment) i la mezzo sueca Katerina Dalayman defensaran l'òpera de Béla Bartók, i Michael Konig i Marisa Martins, la de Janacek. La direcció i dramatúrgia. en el que és una producció pròpia del Liceu amb l'Opéra de París, és encarregada a noms prestigiosos de casa nostra. Josep Pons -que va projectar la seva important carrera al Lliure des de la música de l'època d'aquestes òperes- , torna al Liceu en aquest programa tan adient a les seves preferències estètiques. La dramatúrgia serà atesa per dos "furers" experts en el gènere operístic -Àlex Ollé, Carles Padrissa-, amb l'aportació sobre el paper molt suggestiva de l'escultor Jaume Plensa en l'escenografia i vestuari. Tanmateix la naturalesa de Ics obres no els facilita la tasca. EL CASTELL DE BARBA BLA VA de Béla Bartók. llibret: Béla Balasz. Williard White i Katerina Dalayman. DIARI D'UN DESAPAREGUT de Leos Janacek. Michael Kónig i Marisa Martins. Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu: Dir. d'escena: Àlex Ollé i Carles Padrisssa. Escenografia i vestuari, Jaume Plensa. Dir. musical: Josep Pons. Nova producció Gran Teatre del Liceu-Opéra National de París. LICEU DEL 2 AL 20 DE NOVEMBRE DE 2007. PASSATEMPS i4i(jl(i!r;l Música per EDUARD V. PATSI encreuada Música encreuada de setembre 2007 (núm. 275) Horitzo ntals. 1. Quartet de corda de Toldrà sobre un poema de Maragall (tres paraules). 2. Potència musical. 3. Ovidi Montllor ho deixava clar: plovia aquell dia, per això. Sonen els extrems. Nureiev consonàntic. 4 . Arturo Tamayo, músic madrileny. Gaspar, violonccl·lista català. 5. Referit al cant. La soprano no pot treballar si està aixi, i baixa per 1"1 I vertical. 6. Cinc-cents cinquanta romans. Aixi quedes si cantes sota la pluja. Laic desordenat. 7. Tres romans. Construcció efímera habitual als escenaris operístics que ajuda a muntar decorats. 8. Ésser dolen tot menjanans. Un dels estris que s'han perdut al teatres d'òpera i sales de concerts per culpa dc l'aire condicionat. 9. S'assembla tant a un jugador de futbol francès corn a una rapsòdia per a violí de Ravel. Material per tapar-se les orelles quan l'orquestra de festa major no deixa do1mir. 10. Ravel, Rakhmàninov o Rameau. Rakhmàninov, Rameau o Ravel. Per fer més desperts els secrets dels experts. L'emissora de ràdio o el centre de la disjuntiva shakespcaliana. 11. Efecte musical produït pel fred. Saint-Saens Camille. Verticals. 1. Compositor italià. Tlinat a la partitura. 2. Piano sense cordes o tambor sense pell. 3. Estil consonàntic. Ruera, Rimski o Recha. Miris la part central. Remacha, Rossini o Respighi. 4. Abans de tocar, el músic se'l treu de la boca i l'enganxa al faristol tot fen t la vertical. Un altre ésser dolentot menjanensinenes. 5. Una tercera part d'Enesco. Reuneix, coordina i ajunta I I músics per tocar sardanes. Mil romans. 6. Silenci, silenci, silenci, silenci. Quan el pare no en té, la canalla fa ballar. Element químic present als llums que il·luminen l'escenari. 7. Afinacions Independents Neoliberals, Societat Anònima. Simfònica del Vallès. Emesto Lecuona. 8 . Limitat pels extrems. La vetmella és trepitjada pels actors en entrar a la cerimònia dels Oscar (cap per amunt). Una timbala vista des de l'orgue. 9. Cordòfons propis de la música mediterrània. 10 . Que fan molt de soroll, com un tro (hi he posat una A al davant perquè quadri la cosa: demano disculpes lingüístiques). 11. Reger, Roussel o Rozsa. La lletra que defineix Vivaldi, nat a Venècia, mort a Viena i que tocava el Violí. La part final de la més bonica. Cal per tocar el violí. Solucions e n el número següent. sidokus.com Inst ruccions: Per resoldre el sidoku ca l posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesMl LA SOL FA DO RE Sl ta particular composició musical. I encara hi ha una altra pisRE Sl LA DO FA Ml SOL ta: si s'interpreten les notes que DO SOL RE Ml Sl FA LA hi ha a les caselles ombrejades (en ordre: d'esquerra a dreta i FA Ml SJ SOL RE LA DO de dalt a baix) sonen els pri mers compassos de la peça musical LA RE FA Sl SOL bO Ml que s'indica al peu del sidoku. FA DO LA Ml SOL bO Ml RE LA Sl SOL RE Sl FA Solucions en e l número següent. Sidoku de setembre 2007 (núm. 275) Rossinyol que vas a França (Popular) DO FA MI LA Sl SI Ml FA RE DO LA MI LA LA DO FA Ml DO <" ww.sidokus.com> Cànon (Pachelbel) 41 425 1·1(J'I·t• firmar q~e aquest és un enregtslrament coral de referència no pot considerar-se de cap manera una afirmació arriscada; tot el conlTari, som davant d'un producte d'un interès al marge del que és convencional i corrent en el nostre patrimoni discogràfic d'aquest àmbit. Hom hi mostra una antolo- gia molt ben escollida de l'obra de Taltabull en l'apartat que ens ocupa; un apartat que ell estimava de manera particular i al qual va dedicar atenció no solament com a compositot~ sinó també com a director de diverses agmpacions corals. El recull parteix de poemes de Maragall, Pere Serafí, Ro- ís de Corella. Josep Carner. Guerau de Liosl i anònims xinesos -aplec de cinc cançonstraduïts per Josep Carner. Es tracta d'un bloc que forma part de l'esca sa obra compositiva que va crear després del seu retorn a Barcelona. l'any 1941. Cada cançó és realment un autèntic poema musical, cada obra conté el perfum d'una sensibilitat refinada, d'una identificació particular amb el text. d'un ritme intern profundament sentit i traduït. És música que cala. pcnet1·a i ele· va l'ànim de l'oient ta l com correspon a tota obra gran ... gran dins, és clar, del seu petit format. A partir del mèrit inicial i JOSEP SOLER Bartolomé Esteban Muri Ilo. Aquest text presenta un dels temes que més fascinen Soler: l'artista com a mediador entre allò transcendent i els homes. L'ancià Mutillo ha estat auxiliat per uns desconeguts que l'han trobat sense sentit al carrer, però aquests no es creuen que un home amb el seu aspecte maldestre sigui el gran pintor sevillà. Així, per ser reconegut, Murillo dibuixa el rostre de Jesús damunt una paret i, un cop els presents oren davant aquesta imatge, l'artista pot morir en pau. Això, traduït en el pensament solerià, cal entendre-ho com que l'artista ha aconseguit transmetre la Veritat als homes, però aquesta Veritat té com a base una angoixa existencial pel fel que la Veritat que Murillo transmet als homes és Jesús, un home -i, per tant, imperfecte- que també cercava aquest vincle entre allò trans- cendent i l'home. No hem d'oblidar mai que el jesús dc Soler és essencialment humà, tal com es veu en la seva monumental òpera jesús de Nat:aret. El resultat musical és una obra a mig camí de l'òpera de cambra i de la cantata, per la seva reducció de mitjans i el seu caràcter intimista. L'angoixa existencial es mostra musicalment mitjançant un lirisme expressionista bàsicament atonal amb profusió d'elements de caire simbòlic. El protagonista, baríton, és agombolat per una senzilla però molt simbòlica instrumentació integrada per una vio la, un piano i un harmònium que fa el doble paper dc personatges que interpel·len el protagonista i dc transmissor dels sentiments interiors de l'artista. Els dos moments més intensos són quan MuriIlo és "inspirat" i dibuixa el Cristòfor Taltabull Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Dir.: Jordi Casas Bayer. Obres de Cristòfor Taltabull. COLUMNA MÚSICA. A Murillo Jerzy Artysz, barfton. Paul Cortese, viola. Agustf Bruach, harmònium. Frederich Wort Collado, piano. FUNDACIÓ MÚSICA CONTEMPORÀNIA, SELLO AUTOR. DURADA: 59'50" a Fundació Música Contemporània, juntament amb el Sella Autor de l'SGAE han llançat al mercat l'enregistrament de Muri!lo, una de les setze òperes de Josep Soler, en la versió en directe de l'estrena -dia 2 1 de desembre de 1995- al Mercat de les Flors de Barcelona. Soler va compondre aquesta òpera l'any 1989 i va escollir-hi un text d'un jove Rilke de vint anys: un psicodrama que presenta les últimes hores de la vida del pintor sevillà L prou destacat de la proposta. de la seva idea mare -aquesta oportunitat tan gratificant d'endinsar-nos en un univers creatiu lamentablement molt desconegut-. s'hi afegeixen unes versions modèliques del Cor dc Cambra del Palau dirigit amb una devoció especial pel seu titular i creador jordi Casas, i també del seu pianista josep Annengol en la parcel· la d'acompanyant i també en la vet-sió per a piano sol de l'elegant Sonatina per a piano sol escrita el 191 O dedicada a qui va ser el seu mestre més rellevant, Max Reger. És un producte que caldria que fes forat entre els a imants de les exquisideses musica ls més sofisticades. J . C. C. rostre de jesús i la mort de MUJ·illo, en què la música tendeix cap al silenci mitjançant l'alternança d'acords plens de simbolisme -octaves i acords de Tristany- i pauses de gran eficàcia dramàtica, tol acabant amb un Si natural al piano dc clares reminiscències berguianes. A més, els intèrprets de la versió s'ajusten perfectament a les exigències de l'obra: el baríton Jerzy Artysz mostra un MurilJo ple d'intensitat i Litisme, acompanyat per uns instrumentistes que també aconsegueixen imprimir el caire intimista i dc serena acceptació de l'angoixa que l'obra demana. Així doncs, cal lloar que s'hagi comercialitzat aquest Muri/lo, no només per fer justícia a un dels compositors d'òpera més prolífics dels últims temps, sinó per l'excellent qualitat de la versió. Aurèlia Pessarrodona ~ -~VIsTA MUSICAL CATAiANA : i • • el PALAU DE LA MÚSICA, 4-6 . - 08003 BARCELONA • BUTLLETA DE DOMICILIACIO BANCARIA I i ! Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentam el Consorci del Palau de la Música Catalana. pel pagament de la meva s ubscripció a 'Revista Musical Catalana' j ENTITAT OFICINA I I LLJ DC l I I NÚ M. COMPTE I I I I I I I I I I I I Titulru· compte:..................................................................................................................................................... DNI: ........................................................ i ------------------------------------------------- ----------------------- Signatura: • BUTLLETA DE S UBSCRIPCIÓ I Nom i cognoms del subscriptor: ...................................................................................................................................... : Adreça: .................................................................................................................................................. .................................................. I =~::·~":::;~:~. :.:·:.:=~~::;.;~~~ :.,::::~:::.;;:;:~=:~.T•Ièf"' · ··-····· · · · · · ·- : (o bé taló bancari adjunt a favor de 'Revista Musical Catalana') . Per a subscripcions a l'es1r.1nger, consulteu el preu. ¡¡ LES SEVES DADES SERAN INCORPORADES ALS FITXERS DEL GRUP PALAU DE LA M úSICA (ORFEó CATALÀ. FUNI>Aaó ORFEó CATALÀ-PALAU DE LA M ÚSICA I CONSORO DEL PALAU 00 LA M úSICA CATALANA). AMB SEU AL CARRER PALAU DE LA M úsiCA 4 - 6, DE BARCELONA. CP 00003, PER fER-NE L~.GES11Ó-~~~ ~~-~A~~ ~~~~ E!.SD~~-~~·-~~~~Cl~-~~-·~0~~-~~~~----------------' 43 427 scherzando hoinenatge r 44 428 Dibuix publicat en "Catalunya Música/Revista Musical Catalana" núm. 230, desembre de 2003 concerts BARCELONA (BARCELONU) 1 OCTUBRE 20 h Liceu Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. Sonia Ganassi, mezzosoprano. D ir.: Michele Mariotti. Gluck. 2 OCTUBRE 20 h Liceu Andrea Chénier de Giordano. Dir.: Pinchas Steinberg. 3 OCTUBRE 19.30 h P a lau Maria Escobar, soprano (Elisa Ra pado, piano acompanyant). Mozart, Mahler, Hahn, Toldrà. An tonio O rtiz, piano. (El Pdmet· Pa lau). 20 h Liceu Andrea Chénier de G iordano. Dir.: Pinchas Steinbcrg. 20 h Liceu Andrea Chénier de Giordano. Dir.: Pinchas Steinberg. 20 h Església d e Po mpeia jaume Torrent, guitarra. Joseph Gold, violí. Paganini. Moreno-Torroba. Torrent, Nin. 21 h Pa lau Viviane Hagner, violí. Till Fell ner, piano. (lbercamera). 5 OCTUBRE 20 h Liceu A11drea Chénier de Giordano. Dir.: Pinchas Steinberg. 6 OCTUBRE 18 h Liceu Andrea Clzénier de Giordano. Dir.: Pinchas Steinberg. 19 h L' Audito ri Temporada OBC. Ofèlia Sala, soprano. Dir.: Salvador Mas. Lamotc dc Grignon, Yivancos, Guinjoan, Toldrà, Mompou/Ros Marbà, Gerhard. llh L' Auditori Temporada OBC. (Segona aud ició) . 17 h Liceu O rquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. Sonia Ganass i, mczzosoprano. Dir.: Michele Mariotti. Gluck. 20 h Liceu Andrea Chénier de Giordano. Dir.: Pinchas Steinberg. 21 h Mo nestir Pedralbes Pompei Mysterium. Cant~ religiosos tradicionals d'Itàlia meridional. (Euroconcert. Concert per a abonats). 20 h Liceu Andrea Chénier de G iordano. Dir.: Pinchas Steinbcrg. 21 h Monestir P e dralbes Pompei Mysterium. Cants re ltosos tradiciona ls d'Ità lia meridional. (Euroconcert. Concert per a a onats). 10 OCTUBRE 20 h Lic eu Recital Felicity Lot t. soprano. Graham )ohnson, piano. Wcill, Haydn, Mozart, Schumann. Brahms. 11 OCTUBRE 19.30 h P a la u Maria, Florea, violí. Fcrnando Arias, violoncel. Jorge Blasco, piano. OSV. Dir.: Alvaro Albiach. Xostakóvitx, Mendelssohn, Liszt. (El Primer Palau). 20 h Liceu Andrea Clzénier de G iordano. Dir.: Pinchas Stcinbe rg. 13 OCTUBRE 20 h Liceu Andrea Chénier de Giordano. Dir.: Pinc has Steinberg. 14 OCTUBRE 17 h Liceu Andrea Chénier de Giordano. Dir.: Pinc has Steinberg. 15 OCTUBRE 21 h Pa la u Ensemble Neue Streicher. Pantalone i Colombina de Moza rt (estrena absoluta). Dir.: Georg Kugi. (Euroconcert). 16 OCTUBRE 20.30 h Cons . Liceu Homenatge a Carme Bustamante. (Cicle Anna Ricci) . 17 OCTUBRE 19.30 h P a la u Néstor Bayona Pifarré, piano. Bach, Berg, Charles, Granados. Catme Garrigó, percussió. Klobokar. De Mey, Xenakis. Rodeiro. (El Primer Palau). 20 h Liceu Andrea Chénier de Giordano. Dir.: Pinchas Steinberg. 20 h Cate dra l Bartomeu Mut, orgue. Bruna, Bux tehude, Alain, Bach. ( L'Orgue de la Catedral de Barcelona. Euroco ncer t). 20.30 h Conservatori d e l Liceu l lomenatg,e a F. Taverna-Bech. Jo rd i Yila{¡rinyó, p iano. Montsalvatge. Taverna- ech, Setó. Amargós, Ribas, Bo iarl. (Ctcle Anna Ricci). 21 h L' Auditori Temporada OBC. josé Enri~e Bagaría. piano. Dir.: Yassili Petrenko. guez Picó, Rakhmàninov. Pro ófiev. 19 h L' Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 21 h Palau O rquestra Simfònica i Cor Estatals Russos de Satartov. La traviata de Verdi (versió de concert). (Promoconcert ). llh Petit Palau Bim born, nadons al Palau. (Concerts Familiars al Palau, 2a sessió: 12,30 h). llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 18.30 h Ate neu Ba rc elonès Paula Hermíndez, violoncel. Miguel Àngel Dionis, piano. Bach, Beethoven, Schumann. Franck. (Associació Massià-Carbonell). 19 h Pala u Orquestra Simfòn ica i Cor Es ta tals Russos dc Sata rtov. Cors famosos d'òpe ra. (P romoconcert). 4 OCTUBRE 7 OCTUBRE 8 OCTUBRE 9 OCTUBRE 19 OCTUBRE Rodrí20 OCTUBRE 21 OCTUBRE ~e 276 45 -129 CONCERTS 22 OCTUBRE 21 h P alau Orquestra Revolucionària i Romàntica. Moteverdi Choir. Dir.: Sir John Eliot Gardiner. Brahms, Mendelssohn, Schumann. (Palau 100). 23 OCTUBRE 20.30 h Conservato ri de l Liceu Maria Lourdes i Lluís Pérez Molina, piano a quatre mans. Pueyo, Taverna·Bech. Homs. Bertran. Casablancas. Sabater. (Cicle Anna Ricci). 21 h L' Auditori Orquestra Filharmònica de Lieja. Anna Gastinel, violoncel. Dir.: Louis Langrée. Brahms, Schumann, Franck. (Concerts a Barcelona). 2 5 OCTUBRE 21 h Palau Scottish Chamber Orchestra. Maximiliano Marrin, clarinet. Dir.: Frans Brüggen. Mendelssohn, Mozart. (Palau 100). 26 OCTUBRE 20.30 h Conservatori del Liceu ].A. Muñoz Ferniíndez, violí. M. Victoria Collada Vigoa, piano. Cat urla, Pineda, Andrés Alen. (Cicle Anna Ricci). 21 h L'Auditor i Temporada OBC. Denys Proshayev, piano. D ir.: Pablo Gonzalez. Chopin, Schumann. 19 h Pa la u OSV. Orfeó C111alà (patrocinat per Fundació Caixa Penedès). Verónica Villarroel, soprano. Nancy Fabiola Herrera, mezzosoprano. Aqui lcs Machado, tenor. Stefano Palatchi, baix. Dir.: David Giménez. Requiem de Verdí. (Concerts Simfònics a l Palau). 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 22.15 h Palau Orquestra Simfònica i Cor Estatals Russos de Satartov. Carmina Burana d'Orff, Simfonia núm. 9 de Beethoven. (Promoconcert). llh Petit Palau Bim bom, nadons al Palau. (Concerts Familiars al Palau, 2a sessió 12.30 h). llh L'Auditori Temporada OSC. (Tercera audició). 18 h Palau Orquestra Simfònica i Cor Estatals Russos de Satartov. Requiem i Simfoma núm. 40 de Mozart. (Promoconcert). 19 h Aud. Winterthu r Cor Vívaldi. Dir.: Òscar Boada. Música de cinema. 29 OCTUBRE 21 h Palau Wiener Kammerorchester. Ingrid Flíter, piano. Dir.: Virgínia Martínez. Barber, Chopin, Wagner. Mendelssohn. (lbercamera). 30 OCTUBRE 20.30 h Conservatori del Liceu Àngels M. Bosquets, mezzosoprano. Àngel Soler, piano. Taltabull, I-Jorns, Montsalvatge, G. Morante, Eroles, Toldrà, Blancafort. (Cicle Anna Riccí). 21 h L'Auditori Temporada OBC. (Quarta audició). Església Neil Cowlcy, orgue. Montsalvatge, Muset, Lambert, De la Riba, Civil, Padrós. (Cicle dc Música i Músics de Catalunya. E uroconcer t). 27 OCTUBRE 28 OCTUBRE ~e 276 CABRERA DE MAR (MARESME) 27 OCTUBRE 20.45 h CAPELLADES (ANOIA) 20 OCTUBRE 21 h Paper de Música l: Amaia Rua no. violoncel. Mar Serra, piano. Schumann, Debussy, Xostakóvitx. ESPLUGUES DE LLOBREGAT (BARCELONB) 26 OCTUBRE 21 h · Església Sta. Maria Magda lena María Àngels Miró, soprano. Maria Rosa Ríbas, piano. Ximenes, Millet, Torrents, Capdevila, J. Lamote de Grignon. Toldrà. Tavema-Bech, Codina, Ribas. I loms. (Cicle de Música i Músics de Catalunya. Euroconcert). SANT CUGAT DR VALI.ts (VALI.ts OCCIDENTAL) 18 OCTUBRE 21 h ¡ Miquel Víllalba, piano. Marta Polo, veu. Marc Oliu, violí. Gerhard, SamEscola de Música Victòria ¡ per, Blancafort. Mompou. Toldrà. Grau, Gíbert-Camíns. R. Lamote de Grignon. (Cicle de Musica i Músics de Catalunya. Euroconcert). de ls Àngels l SANTA CRISTINA D'ARO (BAIX EMPORDl) 6 OCTUBRE 21 h Església Isabel Villanueva, viola. Pedro Rodríguez. piano. Hammer, Bach, Campagnoli, Rimski-Kórsakov. Brahms, Falla. Església Font-Santa Duo Kassner-Quer, guitarres. Anònim s. xrv, Sor, Soler, G ranados, Serrat-Pere t-Liach, Kassncr-Quer. Montsalvatge. (Cicle de Música i Músics de Catalunya. Euroconcert). SUBIRATS (ALT PENEDB) 21 OCTUBRE 20 h TERRASSA (VALLB OCCIDENTAL) 20 OCTUBRE 21.30 h Església Sant Pere Oiletto Musicale. Joan Pla, Josep Pla. Sar·dà, Casas, Guinovart, l-loms. (Cicle de Música i Músics dc Catalunya. Euroconcert). VALLBONA DE LES MONGES (URGRL) 46 430 6 OCTUBRE 18 h Mone stir Grup Virdung. Llibre vermell de ¡\1/ontserrat. (Cicle de Música i Músics de Catalunya. Euroconcert). The Hallelujah Chorus BbTrpt I BbTrpt. 2 Hom (Tbn.) Trombone " .., " .., " .., .. .. - from "The Messiah" by George F. Handel arr. by David R. Thomas ASCAP AIJearo 11 I f •*• "" * r;=r:, ~ ~ - 'f -- I " .... ,_. ~ __ _F-:'-1=1-r ...., r .....,_..............,_ f Hal- le- lu-jah! Hal - le- lu-jab! L...L.J..J I - - Ha! - lc- lu-jah! - - ¡¡;¡ - Hal - lc- lu-jabl (' () Loterias , , Apuestas del Estada Q u e I a suerte t e acompañe. CIÓ CAIXA CATALUNYA E CAMBRA MÚSICA CATALANA