Revista Musical Catalana. Núm. 277 Novembre 2007
Editorial: Any Serra però menys / PANORAMA Deu anys sense Tete. Albert Suñé / Crònica de Festivals d'Estiu. Schubertíada a Vilabertran. La Seu d'Urgell, Salzburg. Montpeller-Lió. Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Josep Jofré, Jordi Salazar, Albert Solé i Galí, Albert Torrens i Jordi Maluquer / Dietari d'un crític en excedència. Del temps al tempo. Antoni Batista / Mikrokosmos: No!. Pere Artís / Tangents: Històries particulars. Jordi Maluquer / Del seu affm.: Sr. Antoni Ros Marbà. Jaume Comellas / Cobla: Jo ensenyo, tu ensenyes... Qui aprèn? Josep Pasqual / Ars Subtilior: La medicina més dolça. Xavier Chavarria / Una guia en el camí cap a la música. Mercedes Conde Pons / Temporada dels Amics de l'Òpera de Sabadell. Temporada de Caixa Terrassa. RRMC / Festival d'Òpera de Butxaca. Mercedes Conde Pons / Nova temporada del Grup XXI. RRMC / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Albert Sardà. Albert Torrens / Crítiques: Francesc taverna-Bech, Josep Barcons, Jaume Comellas, Josep Pasqual, Lluís Trullén i Mercedes Conde Pons / El Cor de Noies al Fira del llibre de Frankfurt / TEMA Música clàssica indostànica. Una fiable aproximació al món musical indi / Raga i tala. Dos conceptes fonamentals en música clàssica indostànica. Jaume Rodríguez Pombo / Principals formes musicals. Jaume Rodríguez Pombo / Grans noms d'avui. Jaume Rodríguez Pombo / MUSICALIA Alan Titus. Un tità de l'escena. Mònica Pagès / Cecilia Bartoli. Vicença Prats. Eiji Que i Michel Plasson. Cedolinis. Alagna i Pons. Esa-Pekka Salonen. Uri Caine. Noseda, Hahn i BBC Philarmonic. Lleonard Balada. Mercedes Conde Pons / Paper d'assaig. Música rescatada. Miquel Desclot / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
~VISTA Deu anys sense M USIC _____ Cecilia . Alan Titus rne j_ ~ te Bartoli eIban'ton wag nen.,a recrea la Montoliu Malibran ~ 'i•W1$1WI+ •• • $!1811·$M#iiii§ RéVISTA MUSICAL 4a ÈPOCA ANY XXIV ari NÚM. 277 EDITORIAL 5 Any Scn·a pc r·ò menys PANORAMA 6 De u anys sense Tele per "" ber t 11 Jié 8 Cr•ònicu dc !"esti vals d' Esti u. Scb u bertíada a ViJabcrll'an. La Seu d'UI'ge ll. Salzbtu'g. Montpeller-Lió per .Jaume Com elfas, Mercedes Con de Pons, Jordi Salazw ; l'llbt•rJ Torrens i Jordi Maluquer ···~~·······~·····························~·-························· ······· ······································~···· .............. ................................................................................................................ ...... ................... .................................................................. . RMC ~· 13 Diclal'i d' un cr·ílic en excedència. D cl lemps a l tempo per i'IIIIOIIi /Jatista ............................................................................... .................................................................................................................... Milu·o l osm os: No! 14 CoNSELL EDITORIAL: Fèlix Millet (president), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal. Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guiníoan. Carles Guinovart. Teresa Lloret. Joan Matabosch, Jordi Montull. Ramon Muntaner i Ramon Pla. CoNsEu DE: DtRtcaó: Pere Artfs (editor), Jaume Comellas (director). Llufs Millet (director musical) i Montserrat Urpf (coordinació amb I'ESMUC). DISSfNY ORIGINAL: Ferran Sendra. per Pere .-lrlfs .. ....................................................................................................................................................................................... Tungcn ls: llis lòl'ies particltlm-s per Jordi J\laluquer .... ..................................................................................................................................................................................... Del seu nJTm.: s ... Anloni Ros i\(a rbà per Jou mc Comcllas 15 16 i7 "'~!~'i~~j;::i·~~¡~~.~:~iid~~¡·.~~-~~-é~'ci'~ï~ na I)Uia en e l camí cap a la música T e mpo l'ada d e ls Amics d e l'Òpera d e Sabadell T e mpol'ada d c Caixa Terrassa per RRMC ............................................................................................................................ Festival d'Òpe l'a de Butxaca per 1'-1.C. P. \.. 1 O l' o va te mporada del G l'up XXI 0 ('.. 18 19 UN BALLO IN MASCHERA OBRI LA TEMPORADA D'ÒPERA A SABAD ELL ~ ( ..............................................................."'<:/' .................................................. . perRRMC 20 Il o h an d il, ho h an escrit ~ gí:: ;~;!~:~f~~!~~:Z~i·i·;~.;~~~:~·: ~~~:~~~:: ::: : :::: ~~:::::::::::::::::::::::::::··--- COL•LABOREH EH AQUEST NÚMERO: Pere Artfs, Josep Barcons. Antoni Batista, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons. Miquel Desclot. Jordi Maluquer. Mònica Pagès i Santacana, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi. Jaime Rodríguez Pombo. Jordi Salazar. Albert SuM, Francesc Taverna· Bech. Albert Torrens i Llufs Trullén. . . . . .. . . . . . . . . . . . . . . . . . . .. per ¡\tercede.~ Con de Pons MAQUETACIÓ I SECRETARIA DE: REDACCIÓ: Teresa Martíne.z. PuBLICITAT: Gestac lndústria.l3, pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 A/e: molist@gestac.org PREIMPRESSIÓ: Ormograf. S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: Oistribarna, S.A. DIPÒSIT U:GAL.: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Cobla: .Jo e nsenyo. tu e nsenyes.- QlLi aprèn? pl'r Josep Pr1squo/ ()() TEMA Crlli(Jli CS ~~ per Prnncesr Tm•erna-Becl!, Josep B(lf·cons, Jaume Comellas, Josep Pasqutll, Llufs Tntllén i Afercedes Conde Pons 26 El Col' d c o ies a la Pira d el Llibre de Fran kfurt 27 i\l úsica c lússica indos làJJica. na linblc apmx im nció a l mó n m usical indi ............................................................................................................... ..................................................................... Raga i Tnla. Dos conccples roname n LaJs en música clàssica indoslúnica per Jt1i111e lfodríguez Pom bo 28 30 l>t;i.nc ipals ro ..m es m usicals ¡m ./. R. P. 32···-~;~?;~~;~~;;;~-~-~¡;~~~-¡ · · 34 . · · · · · · . · · · · · · . · · · · ··· · · · · · · · ·· · · · · · · · · · Alan Tilus. Un tilé\ d c l'esce na p er J\Jt'lnira Pagès i Santacona Ccci lia Ua rl oli. Vicenç Pr·ats. Eiji Ouc i .i\1ich cl Plasson. Ccdoli ns, Alagna i Pons. Esa-Pel•ka Salonen. Ul'i Cuine. Nosed n, ll ah n i UUC PhiJha l'monic. Llcnnard Ua lodn per Mcrred es Coii(Le Pons i Jaume Comel/as 43 ""~;~~~ii;:il;l~~f~~::i~~~~:.~;~: ~~~~.~·;;d'; 37 .. 44·---~~.~ ~~¿~jj~~~~~~i.'sid~k~~--~~;~·- ........................................................ ......................................................... ~----------------CONCERTS 45 Revista de I'ESMUC, pàgines centrals 3 ---135 . . •.. ·'··, PALAU MUSICA CATALANA Concerts Familiars al Palau . 21, 28 d'oelubre 110 de novembre de 2007, 111 12.30h .... ... ......... .................................... BIM BOM, NADONS AL PALAU Tollor ospeclocfe. Edat do O a 12 m0$0S Portlclponta on ol tallar. El nadó, acompanyat d 'un o dos adults Intèrprets: Companyia Kamalundu Direcció musical: Pedro Pardo Direcció: Marta Fiol Nadó I un odult: 22 ~ Nadó I dos adult.: 28 € Petit PIIIU 11 , 24125 de novembre de 2007, 11 o12.30 h . ........................................................... ZIG ZAG, PASSETS AL PALAU Taller espectacle. Edol do 1 a 2 anys Portlc:lponta en et taller. El nen, acompanyat d'un o dos adulta Intèrprets: Companyia Kamalundu Direcció mus1cal: Pedro Pardo Direcció: Marta Fiol VTemporada 2007·2008 2 de febrer de 2008, I 0.30 I 12 h . ..................................... L'ORQUESTRA VADE FESTA Per a totes les edat& Intèrprets: Orquestra Simfònica J ulíà Carbonell de les Terres de Lleida Direcció: Alfons Reverté Companyia: Lazzigags Direcció escènica: Oriol Úbeda Preu: IOC Petit Palau 24 de febrer de 2008, 10.30 112 h . .......................................... EN JAN TITEllA Edal de 2 a 7 anys Intèrprets: Centre de Titelles de Lleida Text: Joan·Andreu Vallvé Música: Poire Vallvé Preu: IOC! Petit Pa lau Nodó I un ndull: 22 e Nndó I dos odulls: 28 C Petit Patnu 131 19 d o gener do 2008, 12 h ··¡p;·vEü.oà..MòN................... 6 d'abril d a 2008, 12 h . ............................................................ POP-ROCK A PROP Por o totes les edats A par1Jr da 10 Mys Intèrprets: Five 4u Direcció: Freddy Lafont Direcció escènica: Oriol Úbeda Intèrprets: The Props Direcció musical: Antoni·Oiaf Sabater Producció executiva: Emma Masferrer P"'u: 10~ Preu: 10 e Sala de Conc..-ta Sata de Conçert.J 27 de gane< f 20 d'abrd de 2008, 12 h • LA VOLTA AL 'M'óÑ..............._ AMB 80 INSTRUMENTS DE PERCUSSIÓ Por a totes Ics edats 13 d'abril da 2008. 12 h . ....................................... -~ - ---·····-------- EL FANTASMA DEL PALAU Per a totes les edats Intèrprets: Percussions de Barcelona Teclats: Jordi Vilaprinyó Guió i presentació: Caries Lo bo Prou;10C Sala do Concerta .,.....,..,_..., aberti¡ Intèrprets: Factoria Mascaró Direccló musical: Joan Figueres Direcció: Joan Serra i Quim Serra Preu: 10« SaJa de Concert• VENDA D'ENTRADES: lntornot: www.paloumuslw.org A lOs toquollos eloi Palnu de la MusiCa Catalana Tol~lon: 902 442 882 INFORMACIO: www.palaumuslco org Tol.: 002 442 882 • /fJo: IOQU llos@palaUITIU$<ca.Org Otganllu t potrootna.: Amb el potroclnl do: ELPAIS ~~=1=--1 EDITORIAL om és ben sabut, i aquesta Revista en va deixar constància ben palesa, enguany la música catalana ha recordat la figura del compositor empordanès Joaquim Serra i Coron1inas amb n1otiu d'haver-se cmnmemorat un doble aniversari: cinquanta anys de la seva n1ort i cent del seu naixement. Com és més que sabut, també aquest tipus de circumstàncies tenen, o poden tenir, la utilitat de servir d'esquer per a una recordança operativa del protagonista oberta a 1nés d'un aspecte: sobretot revisar i recuperar la seva memòria, posar a la llum de la circumstància present tot el que va significar la seva figura i obra i, naturalment, fer-la present, treure-la del silenci, a vegades molt llarg. A l'hora del balanç, en aquest cas constatem que els resultats no han estat tan satisfactoris com mereixia el músic empordanès. EI món musical català, una vegada més no h a estat a l'alçària desitjable i alhora de justícia. I així hem vist com mentre que la parcel·la de producció per a cobla sí que ha estat objecte d'una atenció intensa i en gran mesura digna, imaginativa i rigorosa, la de la música al marge d'aquesta dedicació ha passat desapercebuda. Novament ha pesat més l'estigma maniqueu, la classificació que per a molts ha encasellat Serra en el món exclusiu de la cobla i ha ignorat i menystingut la seva "altra" obra que inclou música orquestral, cançons, un parell d'obres líriques i obres per a piano. Hom no pretén caure en l'excés de valoració d'aquesta part del seu opus; tan sols deixar constància que pels seus mèrhs intrínsecs hauria merescut una atenció del tot diversa de la que ha tingut. El que dol, per tant, és el menyspreu, la ignorància i la manca de sensibilitat que, així en abstracte i sense haver d'assenyalar ningú amb el dit, demostra aquest tipus de capteniment. Que, no cal recordar-ho, no és la primera vegada que es produeix. Any Serra pero' menys ~e 277 5 437 PANORAMA Deu anys sense ~e Tenia Lm gos qu e es deia Miles. La seva veneració pel trompeta d'lllinois acabava jusl quan Davis s'electrificava. A Tete, amant del blues, del swing, de tots els bops, del talin, del flamenc, del bolero... li agradava tocar de peus a terra. Era un tipus autèntic, que no n ecessitava additaments per fer la música que ell volia. 277 A 6 438 part de Mil.es, tenja una fia· ca per John Coltrane, Char· Jie Parker, Sarah Vaughan, Freddie Hubbard i molts d'altres. Tan autèntics com ell. Per exemp le pianistes com Art Tatum, Bud Powcll, Thelonious Monk, John Lewis, McCoy Tyner i Bill Evans. Li agradaven també Albéniz, Granados, Mompou, Falla, Ravel, Debussy, Stravinsky. Bartók ... ''No, Chopin, no -deia-. El vaig haver d'estudiar tant que el vaig avorrir." Havia rebut innuències, és clar. Però l'estil dc Tete Montoliu era ben propi. Un estil lleuger però dens a la vegada, amb una mà dreta que podia volar sobre el teclat i que puntejava cada tecla amb una seguretat a prova de bomba. Era una mà a estones trapassera , que podia muntar un petit sidral sempre que s'ho proposés. Sense sortir mai de mare. Era un estil net, precís, de frases allargassades però ma i monòtones. Un est il a vegades un xic mecànic, com quan semblava que no hi fos, com quan semblava que tocava per a ell , com quan semblava que estava pensant més en altres coses. Però quan tornava a tocar de peus a terra. la cosa pujava de nivell d'una manera espectacular. Perquè sempre s'imposaven la seves magnífiques imaginació i capacitat harmònica. Havia estat descobert per Lioncl l-lamp ton el 1956 a Barcelona, quan el vibrafonista, pianista i bateria s'aposentà a l'antic cinema Windsor amb la seva orquestra. Fins aleshores, Tete havia dc compaginar el jazz i la música comercial. "Ben tocada. això sí" . afirmava. És per això que Tele Montoliu y su Conjunto Tropical feien forrolla els primers anys cinquanta. Perquè al costat d'aquell pianista que pujava com l'escuma, hi havia gent com el trompeta Manolo Mercedes, el conh·abaix Mario VaJero. i el bateria Ra- La trobada el1956 amb Lionel Hamptonfou decisiva per a la seva carrera. mon Farran . Que també sabien perfectament què era allò anomenat jazz. Quan es fundà el grup Be-Bop -amb Tete al piano-, hi va haver una esportiva rivalitat amb un com bo que es va fer famós aquelles èpoques i que emetia un jazz força acurat: El Lirio Campestre. Això va permetre que es donessin a conèixer a gent com el saxo alt Ricard Roda o el piaillsta Francesc Burrull, que es van afegir al grup de Tete. ¿Un grup amb dos pianos? No, perquè Bunull feia sonar el vibràfon. E l 1961 Tete Montoliu inicia Ja seva escalada europea i interpreta i enregistra a Berlín amb et grup del trombó Albert Mangelsdorff. Seguiran actuacions i sessions de gravació amb Roland Kirk, John Coltrane, Kenny Dorham, Dexter Got·don, Chet Baker, Booker Etwin, Jimmy Woode, Kenny Clarke, J. J. Jobnson, Tommy Potter... En fi, la 11or i nata del jazz d'aleshores. Durant una pila d'anys, Tete s'ho fa amb els millors. 1 actua arreu del món. Però no s'oblida mai de Catalunya. i del Jamboree. Ni de La Cova del Drac. Ni de la Jazz Cava de Terrassa ... Aquí demostra les seves qualitats de líder amb la formació PANORAMA telars... Hi apareixen e ls seus amics, els familiars, els referents musicals, clubs. carre rs ... De fet, és la vida dibuixada dc Tete amb algunes insercions fotogràfiques, programes i portades de discos que enregish·à. L'estètica, malgrat e l color, és més aviat fosca. Perquè és l'obscUtitat del bluesrnan , del jazz, d' una vida en la penombra, del fet de néixer blanc amb ànima de negre. El còmic conté seixanta-quatre pàgines i n' hi ha vers ions en català, castellà, fra ncès i an~lès. Es un treball a cavall entre la ficció, la tasca periodística i e l tribut al músic. La humanitat de Tete hi és ben representada, ja que Iu apareixen anècdotes personals i musica ls. De fet, la selecció musical és molt completa, perquè s'hi recullen temes compostos pel pianista, e ls que més interpretava, dividits en dos CD. El primer és impregnat de blues i d'aquest genuí toc mediterrani que imprimia Tete a les seves interpretacions. En el segon, els temes són m és intimistes i cenyits al so del piano. Segons jurado, Tete era un gran compositor, aspecte que el pianista sempre havia posat en dubte. encens aquesta cigarreta?" "M'acompanyes aquí o allà?" Aleshores Tete t'agafava la mà o se't penjava del braç. Era un bon moment per canviar dues o tres fra ses ràpides, gairebé sempre amb sentit de l'humor, frases molt còmplices, com quan una nit, a la nova La Cova de l Drac, em va dir: "Com és que heu pintat el piano de color verd?" Aquella nit li vaig engegar: "T'han vingut a veure quinze dones i totes són guapíssimes . ., ·'Doncs jo només n'he sentit l'olor de tres" . va contestar tot seriós just abans d'esclafir a riure. Tete Montoliu marxà J"agost de 1997. Tenia seixanta-quatre anys. El que hauria pogut donar de si, si e l càncer no se li hagués aparegut, és fàcil d'imaginar. Perquè hauria continuat a dalt de tot. Tocant amb els millors del món i amb músics d'aquí. En petits grups o en big-ba nds. Impartint, sense proposar-s' ho, ll içons a ls joves músics a utòctons, pianistes o no, q ue a la força s'ha urien sentit atrets per la seva forta personalitat. Per la personalitat d' un home que, en uns anys en què el govern franquista re butjava el jazz per ser considerada una música pemiciosa. el va catapultaT a un alt nivell d'acceptació. Després. tot ja va ser molt més fàcil. M de h·ios - ja ho havia posat de manifest al costat de Neils-Henning Orsted Pede rsen i Alex Riel- que inclouen Eric Pe ter i Billy Brooks, Manoto Elías i Aido Caviglia, i Horacio Fumero i Peer Wyboris. Les daneres actuacions i enregistraments l'emparellen amb Gary Bartz, Tom Han-ell, Pierre Boussaguet, Alvin Queen, Philip Harper, Danny Harper, Stephen Riley i Kiyoshi Kitagawa. Fins al final , doncs. és a dalt de tot. Potser aquesta fama que h·aspassà fronteres i que el convertí en el músic dc jazz català més inte rnacional, aquesta consideració i aquest pedigrí, va fer que e l seu nom aparegués en una pcl·lícu la dc Woody Alien, un tipus que tothom sap que és un amant del jazz. ¿El fi lm en qüestió era potser Hanna y sus hermanas? L'escena passa a l carrer quan dos individus parlen davant d'una botiga de discos. Rere el vidre de la botiga, s'lli veuen uns estands amb long-plays d'on sobresurten e ls noms dels músics respectius. I la veritat és que no costa gens llegir el del pianista barceloní. El 2006, Discmedi edità Montoliu Plays Tete, el primer exemplar d'una coJ.Iecció anomenada "Music Cernies Collection". De la part gràfica . se n'encarregà el kosovar Gani jakupi , guionista, dibuixant i periodista, i dc la selecció musical el periodista Miquel Jurado, autor de Tete: quasi autobiografia (1998). Les il·lustracions expliquen la vida del músic, e ls seus moments es- També era un excel·lent compositor, cosa que ell mateix posava en dubte. ' I®C 277 7 -139 SCHUBERTÍADA A VILABERTRAN • on 1anca o plenament guanyada Si un tre t ha caracteritzat de manera precisa la quinzena edició de la Schubertiada a Vilabertran, és que s'ha fet molt perceptible la conso1idació generalitzada de la solvència que ha assolit el cicle; de corn inspira confiança en un estol de seguidors, cada dia més ampli i cada dia més fidel. per JAUME COMELLAS RMC 277 8 4-10 això. en un context en què el món dc les iniciatives musicals estivals -considerat d'una manera genèrica- ha passat dc Ja inOació al desgavell. té un mèrit considerable. Un dels factors determinants d'aquesta evidència rau en una altra fidelita t: la dispensada a un estol d' intèrprets que es repeteixen fo rça sovint i que en bona mesura formen part de Ja família. Tanmateix aquest és un fa ctor que considero que hauria de ser objecte de consideració. perquè hi ha el risc de la fatiga i. per tant, d'eliminar el mínim de component sorpresa que és necessari que acompanyi sempre el de seguretat. El cas del Quartet Ebène, la jove i excel·lent formació que va obrir enguany el cicle, és indicatiu d'això a què m'estic referint. La seva actuació excel·lcnt, amb l'ajut del violoncel·lista François Salque, una vegada més va deixar un gust profund i saborós amb una versió del quartet La mort i la donzella de Schubert exquisita i precisa. La presència d'Angelika Kirchschlager - aquesta sí per primera vegada- va aportar bona part del millor de la Schubertíada. L'endemà d'un recital en solitari - es comenta en un altre article-, va oferir, am b l'ajut d'An toni Ros Marbà i d'una més enllà de correcta Orquestra dc Cam bra del Gran Teatre del Liceu, uns Wesendonck Lieder inobl idables. El programa va permetre lluir així mateix el director en un Jdil·li de Siegfried i sobretot en una elegant Cinquena dc Schubert. Ros Marbà és més un home/músic, que no una persona que fa música. Ell no fa música; Ja viu. I I això resulta una metzina enormement, i feliçment, contagiosa. Juliane Banse és una autèntica icona de la Schubertíada . i és, és clar, una moll bona cantant; però com que de manera especial en el domini de la veu els judicis acostumen a ser molt subjectius, en aquesta oportunitat no sóc capaç de compartir l'entusiasme tan unàn ime desvetllat pel seu recital i ho argumento en el criteri excessivament expansiu, gairebé operístic, arn b què va fer front a un programa que va tenir en cinc poc coneguts i interessants lieds de Charles Koechlin el més gratificant per sorprenent del programa els i 4 Lieder nach Texten von Victor Hugo, els moments més feliços. SCHUBERTÍADA A VILABERTRAN Fest ival poèt ic La XV Schubertíada a Vila bertran té com a en torn la m àgia d'un mon estir d'austeritat romànica, envoltat de la verdor empordanesa i una flaire estival impulsada p er una tramuntana àcida i a voltes despietada. I per MERCEDES CONDE PONS església de Santa Maria de Vilabertran és refugi cada any d'assedegats melòmans que saben que el so que brolla de la font de les seves parets és natural i transparent. Per això aquest entorn és ideal per a un tipus de repertori q ue convida a l'in tim isme, ja sigui el que caracteritza la sens i bil ita 1 artística romàntica, com el que desprenen les formacions de petit format. La veu ha estat novament un dels punts forts del festival. Com ja és característic a Vilabertran, els noms d'artistes consagrats -com són els de la soprano juliane Banse, la mezzo Angelika Kirchschlager o el baríton Matthias Goerne- es situen al costat de joves valors, com la soprano sueca Malin Christensson. No s'ha d'oblidar q ue anys enrere, també Banse i Goerne van arribar a Vilabertran com a promeses de futur. Matin Ch1istensson va ser l'encarregada d 'obrir l'apartat de recitals liederístics amb un variat programa en què es combinaven els lieder de Franz Schubert i H ugo Wolf en la primera part, amb lieder de Stenhammar. Rangstt·om -dos dels compositors de lieder més representatius de Suècia- i Strauss en la segona . Chrístensson va desgranar am b e legància i contenció cadascuna de les cançons escollides, si bé en el repertori suec es va mostrar molt més segura i expressiva, com és el cas de La L ' noia torna de trobar-se amb el seu estimat. Posseïdora d'un timbre més polit que no pas sensual, es perfilà com una bona intèrpret - en vies d'un desenvolupament expressiu més efectiuamb un acompanyamen t luxós com acostuma a ser l'atent Roger Vignoles. La mezzosoprano austríaca Angclika Ki rchschlager va assentar des de bon principi les bases d'una personalitat artística - i humana- desbordant. tant pels detalls banals com apartar un micròfon imprevist, fulminar amb la mirada un fotògraf poc silenciós o treure's les sabates per caminar més còmodament. com per oferir un cant lliurat des de la primera intervenció -amb una pri- ~ :i i -.~~~~~~![IJ mera part dedicada a Robert Schumann- que va pagar en la segona part amb alguna irregulari tat i fatiga en els lieder de Franz Schubert. Tanmateix, el concert va permetre gaudir d'una autèntica dramatització de les petites històlies en què delïnitivament consisteixen els lieder. n la mateixa línia va transcórrer també el recital pianístic ofert per l'espanyol Javier Periancs. Una personalitat ben definida que es trasllada en una voluntat unívoca de fer seves Ics obres q ue interpreta, amb els seus avantatges i inconvenients. Si bé no es pot negar que el concert va permetre gaudir d'un intimisme gairebé inabastable, fJUit d'un tractament dc les dinàmiques absolutament delicat i generós en varietat - sobretot en les Escenes d'infants de Schumann-, també és cert que en aquestes va pecar d'un excés manierista, essent com són escenes en què l'espontaneïtat pròpia dc la innocència infantil hauli a de dominar l'atmosfera general. Els Impromptus dc Schubert van permetre gaudir d'un virtuosisme indiscutible, que es va confirmar en la Barcarola i Masurques de Chopin, i que es va desbordar en la Fantasia Baetica de Manuel de Falla. molt festiva i enèrgica. Pe1ianes és un gran pianista, però és sobretot un artista singular, de qui es pot discutir el mode -excessiu ús del pedal. E so massa encoixinat-, però no es pot discutir l'objectiu, fer música i fer-la dc veritat. Gra n esdeveniment va ser gaud ir novament de la presència del baríton alemany Matthias Goernc, després dc la seva aparició en tres concerts consecutius l'any passat. al poble de Vilabertran. Però encara ho és més quan s'anuncia la seva presència en les properes temporades fins a completar tot el catàleg liederístic dc Schubert - més de 700 cançons!-. si a més ho fa amb la dedicació que va demostrar en el concert ofert en aquesta ocasió . En ell. la dramat itzac ió que caracteritza l'intèrpret es torna encarnació. Goerne es fa seva la música. la lletra, per tal de comunicar-ho com a vivència personal al públic. o es !Tacta tant de delectar els sentits. com dc sentir-sc tocat per la música. per la poesia. Sigui en la trista dolçor dc la balada Felicitat amorosa del pescador com en l'esperançadora melangia d'El j011e prop del rierol o en la fúria dc Gruppe aus dem Tartaru s. el baríton a lemany despulla síl ·laba a síl·laba la seva ànima. sense excessos gestuals, sense amanerament vocal. Al seu costat, la gran pianista Elisabeth Lconskaja no va acabar de trobar el seu lloc. tal com es va per cebre en algunes intervencions dubitatives, però es va mostrar atenta a la conjunció sonora ent re veu i piano. ~e 277 9 441 LA SEU D'URGELL Consolidació de les noves fites del cicle La Seu d'Urgell va acollir durant els mesos de juJjol ·¡ agost passats la 32a edició del Festival Internac-ional de Música Joan Brudieu, en el qual es van consolidar algunes de les fites proposades per Josep MaTia Sauret en el moment d'assumir-ne la direcció l'esUu a.n tedor. I D ~e 277 ' per JORDI SALAZAR una banda, Sauret va donar continuïtat a la idea que el Festival ofereixi com a mínim un concert de producció pròpia cada any; i de l'altra. es va continuar atorgant un protagonisme destacat als joves intèrprets. D'aquesta manera, si fins ara en les darreres edicions el Brudieu convidava cada any els guanyadors del Concurs Paper dc Música dc Capellades. aquest 2007, per primera vegada, van participar-hi també els guardonats amb el Premi El Primer Palau, amb el qual el festival ha signat un conveni de col·laboració. També t:al destacar-ne l'increment significatiu dc propostes, ja que si habitua lment la tònica era oferir 4 o 5 concerts, enguany s'hi van programar 7 recitals. En l'aspecte dc la produt:ció pròpia, josep Maria Sau ret va dirigir un atractiu programa al capdavant de la que probablement sigui la formació coral més prestigiosa de Rússia, la Capella de Sant Pctcrsburg. Acompanyada del grup Percussions de Barcelona i dc les piani tes lvon i !vet Frontcla. la formació va interpretar el cèlebre oratori profà Carmi11a Bura na de Cari Orff. en una versió per a cor. dos pianos i percussió feta pel mateix compositor. El concert va ser, sense dubte. un dels encerts més grans de la temporada. ja que la popularitat de l'obra va fer que es registrés una afluència dc públic insòlita fins aleshores en la histò ria del Festival. Quant a la presència de joves intèrprets. força nodrida aquest any, cal destacar el ja esmentat conveni del Brudieu amb el concurs El Primer Palau, que suposa una important injecció qualitativa. Els guanyadors de la darrera edició del certamen. la violoncel·lista Eun-Sun Hong i el pianista Àlex Ramírez, van protagonitzar un concert d'alt nivell tècnic. amb predomini dc música ,·omàntica -Beethoven. Schumann i Schubert-. i en què els dos músics van dcmostrar una compenetració idònia per a la música de cambra. Així mateix, el concert que va cloure el cicle el 22 d'agost passat va permetTe conèixer un valor per tenir en compte en el nou panorama de la lírica en l'àmbit estatal, la soprano Auxiliadora Toledano -guanyadora d'aquest any del Concurs Paper de Música-, la qual, acompanyada al piano per Irene Alfageme -finalista del mateix certamen-, va protagonitzar un programa eclèctic, format per lied, òpera, sarsuela i cançó espa-nyola. Sense abandonar l'àmbit dels joves músics, el Quartet Qvixote. de recent creació, va oferir un concert amb quartets de corda de Haydn, Mozart i Xostakóvitx; mentre que el prestigiós saxofonista de jazz Llibert Fortuny va actuar en companyia del guitarrista }ordi Fan·és en la sempre obligada cita del Festival Brudieu amb la música moderna. Tot i aquesta presència important de la darrera fornada d'intèrprets, el Festival Brudieu també continua convidant artistes consolidats. Aquest estiu va passar pel cicle un dels seus col·laboradors més estrets els darrers anys. el flautista Claudi Arimany, que al costat de l'Orquestra Arthur Rubinstein (Polònia) va interpretar Ja transcripció per a nauta i orquesh·a del Concert per a clarinet i orquestra, K. 622 de Mozart, en un programa completat amb obres de Hande.l Glück i Haydn. Així mateix. el violinista Corrado Bolsi va ser l'encarregat d'obrir el cicle l' 11 de juliol, amb un concert que repassava 300 anys de literatura per a violí sol. 40 Ofo de descompte Els subscriptors de la "Revista Musical Catalana" obtindran un 40% de descompte en la compra d'entrades a les taquilles del Palau de la Música Cata lana per al s concerts del cicle Concerts Simfònics al Palau, del cicle Música de Cambra al Petit Palau i del cicle El Primer Palau, de la temporada 2007-08. 10 442 Cal presentar el darrer rebut d" la subscripció_ lliI 1 FESTIVALs o· EsTiu 1i1;1:C·i¡(1.~t;l SALZBURG On la música marca el compàs En pocs llocs del món hom podria acostumar-se al fel d'encreuar-se pel carrer, fins i tot el mateix dia, amb músics de la categoria de Daniel Barenboim, Nathalie Dessay o Dimitri Bashkirov. A la ciutat austríaca de Salzburg, durant els dies en què se celebra el seu famós festival, aquesta situació pot arribar a fer-se habitual. per ALBERT TORRENS és que en una ciutat d'encara no 150.000 habitants, amb un petit nucli antic encaixat entre tres turons i el cabalós riu Salzach on es concentren una importantíssima quantitat d 'esglésies, fortaleses i auditoris, la celebració d'un dels festivals de música i teatre més importants del món no només no hi passa desapercebuda, sinó que pot arribar a marcar l'agenda local. "La cara nocturna de la raó" és el títol que ha presidit l'edició d 'enguany del Festival de Salzburg, que es va perllongar entre el 27 de juliol i el 31 d'agost i que va oferir set produccions operístiques, sis de teatrals i innombrables concerts a càrrec dels miiJors intèrprets del món i del moment. És clar que, en una ciutat de naturalesa melòmana com aquesta, el festival no és una nor que broti de manera amada, sinó que se suma a la gran quantitat d 'acti vitats musicals que hi coincideixen en el temps i en l'espaí, i que programen altres institucions, com el famosíssim Mozarteum, l'escola de música fundada l'any 184 1 per l'Associació Musical de la catedral de la ciutat i avui convertida en una de les p rincipals universitats del món per a l'estudi de la música, que programa, durant sis setmanes dels mesos de juliol i agost, una escola d 'estiu que porta a la ciutat, si cal, encara més joves músics i estudiants d'arreu del món. La bellíssima Sala Gran del Mozarteum també acull algunes de les produccions del Festival, que de fet tenen lloc per tota la ciutat: als auditoris, a les esglésies, i fins i lot, algunes nits, en forma de projeccions en una gran pantalla instal·lada a l'aire lliure a la Kapitelplatz, al costat sud de la catedral. Hi ha un carret~ però, que concentra d'una manera especial la major part dels esdeveniments. Tothom qui vulgui ferse veure, les setmanes del Festival, a I Salzburg, ha de passejar per la Hofstallgasse, l'avinguda que acull les anomenades "cases del Festival'', és a dir, els dos auditoris principals de l'esdeveniment: la Haus für Mozart i la Grossesfestspielhaus. Es h·acta d'un can er tancat a l'accés del trànsit rodat, excepte per a les calesses que passegen turistes i els cotxes de luxe i de vidres tintats, discretament identificats amb el logotip dels patrocinadors, que porten, els dies de funció, els VlP que assisteixen a l'espectacle. El que també constitueix una autèntica funció, però, té lloc just aba ns de les representacions i durant els entreactes. És llavors quan qui passegi, despistat o curiós. per aquesta via, es veurà enlluernat per l'elevada concentració d'esmòquings i vestits de gala dels espectadors que, prèviament a l'entrada del pati de butaques, esperen al carrer o a la terrassa del primer pis que l'encarregat del teatre surti a avisar-los, amb un toc de campana, que ha arribat el moment reservat als afortunats que tenen al seu abast una de les preuadíssimes i caríssimes entrades: e l moment d e donar pas a la música. ~e 277 LA CIUTAT DE MOZART J a fa molt de temps -més d'un segle- que Salzburg va deixar de ser una ciutat de províncies que vivia al marge de l'apressat quefer diari de les grans ciutats que l'envolten. La identificació amb qui va ser potser el principal compositor de la història de la música, Wolfgang Amadeus Mozart, que va néixer en una de les cases de la seva Getreidegasse, va ser un filó per a la ciutat així que va començar a desenvolupar-se la indústria del turisme modem, que avui dia continua esprement la imatge del nen prodigi amb perruca blanquinosa gairebé fins a la sacietat. Aquesta circumstància també està en l'origen del Festival de Salzburg, ja que les primeres edicions s'havien de centrar en la interpretació de l'extensa obra mozartiana. De fel, és d'allà que procedeixen alguns dels millors enregish·aments fets mai de les seves produccions, convertits gairebé en icones, objectes de culte a mans de melòmans i col·leccionistes. Avui el nom de Mozart, però també els clàssics vienesos, l'òpera italiana i, evidentment, Wagner i Strauss solen compartir a parts iguals la cartellera del Festival. Paradoxes de la història, la ciutat que tant va maltractar el seu ful més iJ.Iustre en vida, ara l'explota mitjançant un producte que, més enllà de les seves fronteres, ha esdevingut un símbol de la identitat cultural austriaca. 11 443 lli:C·I;I;i.~t• F E s T Iv AL s D, E s T I u I MONTPELLER -LIÓ Dos festivals francesos per JORDI MALUQUER Grans solistes a Montpeller a tradicional vocació del Festival dc Montpeller/Radio France, que és la de presentar obres poc sovintejades a França o dona~·-nc versions insòlites. es va concretar en dos títols operístics en versió de concert. Germania d'Aibe110 Franchetti i 11 Ouccu d'Alba de Gaetano Donizetti. En canvi. una obra usualment de concert. els Carmina Burana de Cari Orff. es va fer en una antiga versió escènica dc Gotz Friedrich. També a la fi del Festival es programà un Don GioJ•alllli escenificat per Jean-Paul Scarpitta amb l'orquestra d'instruments de l'època Lc Concert Spirituel dirigida per Hervé Niquet. Els pianistes Aldo Ciccolini, Fàzil Say, levgueni Kissin, Nikolai Luganski, Nclson Freire, la violinista Kopatxinskaia i un concert d'homenatge als vuitanta anys de Klll't Masur -va fer una fabulosa versió de la Setena dc Bruckner amb l'Orquestra Nacional dc Franc,:a-, van ser altres moments destacats d'un festival que es va fer dc l' 11 al 28 dc ju liol. Especialment interessant va ser l'obra dc Franchetti. Aquest compositor que no va demostrar gaire vista, en refusar tres llibrets d'lllica dels quals havia comprat els drets -Tosca, Andrea Chénier i Iris-, va enamorar-se d'un episodi històric com va ser una derrota de Napoleó, prop de Leipzig. davant d'uns nacionalistes germànics. focalitzats en un grup d'estudiants. i que es decanta cap a la història particular d'un triangle amorós. El més destacat va ser la bona direcció de l'Orquestra de la Deutsche Oper per Renato Palumbo, que ja havien representat l'òpera a Berlín feia dos anys, i el descobriment d'un bon tenor argentí, Gustavo Porta. en un dels rols protagonistes. També el ftis brillant dc la situació de l'oprimida Flandes a m<lns de la violenta ocupació espanyola comandada pel duc d'Alba deriva al fet que la filla dc l'assassinat comte d'Egmont que vol venjar el seu parc i que essent l'enamorada de Marccllo dc Bruges, descobreix que aquest és fill natura l del duc. Marcello. a la fi dc l'obra, s'interposa a la ganivetada que li anava destinada: "Tu has venjat el teu pare i jo he salvat el meu··, diu en morir. Van destacar-hi els dos barítons: Franck Fen·ari. com a Duca L RMC 277 12 -144 d'Alba i el veterà Francisco Ellcro d' Artegna com a Sandoval. el seu segon. També lnva Mula com a Amèlia d'Egmont va fer una actuació apassionada. Amb l'Orquestra de Montpellet~ els va dirigir molt bé el barceloní En rique Mazzola, que no fe ia gaire que havia dirigit l'orquestra dc l'ESMUC. Va sorprendre la versió esmentada dels Carmina Burana, perquè la concreció d'una obra tan suggercnl va ser decebedora. Un cscenali amb al·lusions a la mort, a la violència i a l'embriaguesa, amb tons foscos, una sola ballarina actuant tota l'estona i uns cors poc reeixits donaven l'únic interès a la direcció musical de Tomas NetopiJ i a una soprano lleugera amb futur, la danesa Ditte Anderscn. En els recitals cal destacar l'actuació histriònica de Fazil Say i la violinista moldava Patrícia Kopatxinskaia, que a més dc tocar molt bé era capaç d'una gí1·agonsa completa en finalitzar una obra mentre el pianista, que havia acabat uns compassos abans, fugia apressat de l'escenari. Més que en la Sonata a Kreutzer núm. 9, op. 47 de Beethoven, van ficar-sc el públic a la butxaca amb propines de Bartók, Scott Joplin i una czc1rda. Presidit pel 'Cant dels ocells' La tenacitat de la pianista catalana Teresa Llacuna resident a Lió i que forma part de la direcció artística de les Musicades dc Lió va fer que enguany aquest festival ben singular tingués la música catalana com a convidada. Cada dia hi havia, si més no, una versió diferent de la melodia popular El cant dels ocells. El primer dia, dijous 13 de setembre. va destacar-hi l'esplèndida versió original per a sextet de corda de La nit transfigurada d'Arnold Schonberg. que comptava amb músics que tocaven instruments antics, un Stradivarius, dos Maggíni, dos Montagnana i un Goffl·iler. És una dc les característiques de les Musicades, que busquen sempre la qualitat del so. Per això és la tercera vegada que conviden la soprano Ofèlia Sala, que aprecien molt. Va cantar, tal com va fer l 'an~ 2005 en l'homenatge a Victòria dels Angels al Liceu, els lieder de Mignon per a soprano i quartet de corda en versió d'Aribert Reimann. L'encaix dc la soprano i el quartet no va tenir aquí ni el mateix encert ni la mateixa emoció. Havia començat amb una versió no anunciada d'El cant dels ocells per a soprano i piano en arran- jament d'Emili Brugalla. Després es van fer les Cinc cançons negres de Xavier Montsalvatge en les quals un error en el programa va provocar que el públic aplaudís a destemps, bo i trencant la possible màgia, ja que havien anunciat un Cant dels ocells de Taverna-Bcch i quatre cançons d' Enric Granados que es van posposar al dia següent. El divendres va ser el dia dedicat ínteg¡·ament a compositors catalans. Van comencar de manera molt emotiva amb tres ca~çons d'El combat del somni dc Frederic Mompou sobre textos de Josep Janés. Dubto poder sentir-ho més ben interpretat que en aquesta ocasió en la veu d'Ofèlia Sala i el piano d'Emili Brugalla. Van seguir vuit cançons d'Eduard Toldrà entre les quals destacaria Abril i Maig, sobre poemes de Trinitat Catasús. I es va acabar amb tres cançons d'Enric Granados. La segona part, instrumental, va començar amb cinc Preludis i tres Cançons i Danses de Frederic Mompou, superbs els primers en mans del pianista Josep Colom. Després va venir l'exceHenl versió d'El cant dels ocells de Francesc TavernaBech, molt ben tocada per Emili Brugalla. La sessió va acabar magníficament amb una molt bona interpretació del Trio Kandinsky - Bolsi. Lacruz, Smgall a- del Passim Trio de Joan Guïnjoan, molt ben introduït per una explicació del pianista. Els altres concerts eren la setmana següent i ja no ens hi vam poder quedar. Hj havia una improvisació sobre El cant dels ocells d'Yves Robillard, una altra de Narcís Bonet i, el darrer dia, el violoncel·lista Francis Goutton donava la de Pau Casals. El Kandinsky va fer el Trio de Robert Gerhard i josep Colom va participar - pel que em van diramb molt bona acollida , en un quintet de Schumann en comptes de l'anunciat de Fauré. El festival va tenir el suport de l'Tnstitut Ramon LluU, que va concretar la seva presència en Carles Tomet~ director de l'àrea d'humanitats d'aquesta institució. PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA Del temps al tempo La nit del dia 4 d'octubre, Manel Camp i el seu grup van actuar a la cava de jazz Jazzkeller, mitic local de Frankfurt per on h an passat els més grans, començant per Louis Armstrong. Èxit de públic i càlids aplaudiments d'una audiència en general freda, a la qualli costa molt demanar un bis. Manel Camp va bisar, j no qualsevol cosa, la seva Ineravellosa suite catalana. La sensació del plaer de la música em va envair. Però el piano de Camp i la trompeta de Matthew Sin1on em van portal· a passejar per altres indrets de la m emòria. MANEL CAMP ACTUAVA RECENTMENT A FRANKFURT per ANTONI BATISTA eco rd ava les primeres vegades que els vaig veure actuar, nits ja antigues a llocs decorats pel fum, pintura figurativa que ha substituït l'absh-acta antisèpsia de l'aire pur. J ara, tants anys després, els escoltava amb el mateix entusiasme, i ells tocaven tan bé, que l'emoció musical em transportava fin s a fer-me perdre la percepció del temps. La música, que tants miracles fa, aconsegui a que el límit biològic se n'anés al carall, que els anys no haguessin passat ni per a ells nj per a mi. Després, en aquell lloc de fum, benaurat fum fill del gran foc, element d'elements, bellesa canviant, pensava que el temps m'havia portat al tempo, que és una altra cosa. El tempo no envelleix, no es mesura per a rellotges ni cronòmetres, lli agendes ni calendaris, ni minuts ni anys llum. R Lento, largo, adagio, andante... Unitats interpretables, no objectives, al seu gust. "La música és mentre es fa", frase de Celibidache que iHustra de l'acció que dóna vida. La primera Goldberg dc Gould i l' última, diferència vital tan tangible que e ls genis del màrqueting les han editaeles totes dues e n un mate ix àlbum CD. Es pot triar, són la mateixa obra o no? Aquí el temps no passarà, i per acabar-ho d'adobar ho diem amb el títol d'una cançó, torna-la a tocar, Sam, però ara vu ll que duri el doble. Els tempi llargs fan que els sons respirin, que arribin més clars allà on els porta el nervi auditiu, a les profunditats dc les circumvolucions cerebrals. Però la màgia musical fa que fms i tot en tempi llargs hi hagi notes curtíssimes, que el zero i lïnfinit juguin a fet amagar, alfa i omega, el principi que s'acaba en ell mateix i la fi que es contradiu per no esgotar-se mai. D'això en diuen metafísica, i la música en va plena. El doctor Banyeres, organista a la Seu de Lleida, fa ja molts anys que ho va demosh·ar. Els tempi curts e ns pred iquen la quotidianitat d'aquests principis de segle, en què les coses passen amb un moviment uniforme ment accelerat. Vivim en semifusa en presto, i hem d'aprendre a administrar-ho per tal que allò que passa tan poc, pugui passar més. Viure e l moment que s·escapa, i s i es pot. seguint Horaci. el poeta del carpe diem. viu al dia. o hi ha un temps, hi ha múltiples temps. El temps dels diaris, vint-i quatre hores o e l tem ps compuls iu de ls infonnatius de cada mitja hora. La caducitat curta del producte fresc, l'eternitat del congelat. El temps del parameci al microscopi, el temps de la galàxia al telescopi. El temps del corredor de fons, el temps del pilot de fórmula u. El temps lent de la infantesa, el temps velocíssim de la vellesa, els minuts eren hores a l'escola, els dies són minuts q uan el calendari de la vida va buidant-se de fulls. 1 e l tempo. Aquest temps immesurable que només ens arriba amb la música. Manel Camp i Mattbew Simon a una cava de jazz del melic de la vella Europa, exactament igual que trenta anys enrere, fent sonar bellesa que no es gasta ni s'arruga. Tants com ells. Diuen els tòpics que els vells rockcrs no moren mai. Proposo una frase millor. si més no per no ser tan magrejada: els bells músics no envelleixen. - 1-Jerr Bach. wie gehen Sie? ~e 277 13 445 ~ No! l diari "Avui", en una iniciativa excel·lent, posa setmanalment a disposició del públic una selecta antologia de la Nova Cançó -nascuda dels Setze Jutges- amb l'impuls al da ITere de gent amb clara visió empresaria l com Josep Espar Ticó i Ermengol Passola, amb la reedició dels discos, artistes i grups més populars. Potser molts no ho saben, especialment els més joves; però la Nova Cançó fou, els anys seixanta, un moviment veritablement important: per la categoria musical dels au tors i els cantants, que superaven la ru tina dels orfeons i de les cançons sense intencionalitat fetes en altres llengües fos quin fos el país. En el context de l'època tot prenia un aire de resistència contra el franquisme. I molls crèiem que un cop restablerta la democràcia tot allò esdevindria una realitat en plenitud. Però després de la t ransició democràtica, aquelles il·lusions no s'han acomplert; heus-ne ací alguns exemples: els can tants s'han vist desatesos institucionalment, fet que va provocar fa uns anys una tancada a la seu de la Conselleria de Cultura en senyal de protesta; no s'ha creat cap circuit de sales per a l'especialitat i, allò que és tan o més greu. no es compleix el preceptiu percentatge d'emissió de cançons en català en els mitjans audiovisuals. Per això els qui vam viure aquell moviment inicial dels anys seixanta manllevem ara els mots d'una cançó de Lluís Llach i diem: "No és això Inauguració de la temporada de la Fundació Orfeó CatalàPalau de la Música E I®C 277 companys, no és això!·· Malgrat tot, cal esperar de la sensibilitat del nou titular de la Conselleria de Cultura i Mitjans de Comunicació uns gestos, traduïts en fets, que capgirin la situació actual i retomin a la cançó catalana la dignitat que li escau per tants i tants motius (de valor i testimoni del passat i de projecció futura). Pe rq uè només són dignes de ser qualificats c ultes els països i les societats que enalteixen els seus valors siguin quins siguin. 14 446 per PERE ARTÍS D'ESQUERRA A DRETA: EL CONSELLER DE CULTURA, JOAN MANUEL TRESSERRAS, L'ALCADE DE BARCELONA, JORDI HEREU I EL PRESIDENT DE LA FUNDACIÓ, FÈLIX MILLET l passat 13 de setembre va tenir lloc la inauguració de la temporada 200708 de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana. Amb una notable presència de Patrons, Membres d'Honor, Membres Protectors, Patrocinadors, Socis de l'Orfeó Català i Amics del Palau, l'acte una vegada més va ser obert pel president de la Fundació, senyor Fèlix Millet, que després de glossar la bona marxa de l'ens i d'agrair la coJ.Iaboracíó de tots els qui la fan possible, es va referir a l'avinentesa del centenali de la inauguració del Palau de la Música Catalana, que, com és sabut, se celebrarà l'any vinent. A continuació la soprano donostiarra Ainhoa Arieta va oferir un recital en el qual va interpretar obres de Reinaldo Hahn, Chausson, Debussy, Granados i Thrina, acompanyada al piano per Roger Vignoles; actuació que, com no podia ser altrament, va ser molt celebrada. Al fina l es va oferir un refrigeri als assistents. E Josep Guinovart il·lustra el llibre d'Amics del Liceu l pintor Josep Guinovart ha estat l'encarregat d'iJ.Iustrar aquesta obra de bibliòfil que cada any promou Amics del Liceu, i que recull el tot de cada temporada d'aquest teatre. La potència i lluminositat - mediterrània, encara que hagí de sonar a tòpicde l'obra d'aquest pintor vertebra, iJ.Iumina i exalça la categoria d'aquest llibre, que una vegada més esdevé no sols un producte d'un notable atractiu visual. sinó també d'una gran utilitat i d'un notable gruix de contingut literari. I aquesta característica recolza en l'aplec de col·laboracions que configuren la parcel·la escrita, obra de personalitats gairebé sempre especialistes destacades en la matèria de cada òpera: i aquí llegiu-hi tant època, com context històric, contingut literari, contingut vocal, anàlisi musical, discografia, dramatúrgia, etcètera. El conjunt és una visió completa i aprofundida del tot i de tota la temporada, capaç de satisfer les exigències més inquietes dels a imants del gènere operístic: i no sols d'aquests. En definitiva, és un ajut cabdal per assaborir en tota la profunditat tol el que ha d'aportar la jus t iniciada temporada del Gran Teatre del Liceu. E Corrigendes. En la columna "Tangents"' del número d'octubre de 2007 (RMC, 276, pàg. 21) havia dc dir, referit a Vartan Manoogian: "va acceptar una oferta de Madison per fer ensems de professor; fer música de cambra lliurement» en comptes de "per fer ensems de professor i de compositor de música de cambra lliurement". D'altra banda, a la pàg. 9 del mateix número, en l'article sobre el Festival de Peralada, signat per Mercedes Condc Pons, en una de les fotos la persona identificada com a Kcith jarrett és, en realitat, el contra baixista Gary Peacock. Garcia Morante homenatjà Frida Kahlo als EUA compositor i pianista Manuel Garcia Morante va l'estrena de la seva composició Cantata Elinterpretar en dos concerts que es van celebrar els a Frida Kahlo, dies 21 de setembre a Washington i el dia 26 a Nova York. Aquests concerts s'inscriuen en el marc de la commemoració del centenari d'aquesta pintora. Manuel Garcia Morante en la seva obra, de SO minuts de durada, fa un recorregut per la biografia de l'esmentada artista sobre la base de correspondència i un diari tardà. La interpretació va ser a càrrec de la soprano Yrene Martínez Roca, que en féu una creació de YRENE MARTfNEZ ROCA notable autenticitat que va impressionar els assistents a aquests concerts. La primera part del programa també era sobre obra de Garcia Morante, amb una composició per a piano sol, Lorquiana i un aplec de cançons populars, sefardites, catalanes, andaluses i asturianes harmonitzades per ell mateix, cantades pel baríton asturià Luis Alberto Llaneza. A Washington, el concert va tenir lloc al Mexican Cultural lnstitute sota els auspicis de l'Ambaixada Espanyola i la col·laboració d'altres institucions nord-americanes, mexicanes i espanyoles. A Nova York es va oferir a la sala de cambra del Carnegie HaU i va comptar amb els auspicis del Consolat General d'Espanya a la capital nord-americana, amb la decidida intervenció del cònsol per a afers culturals, Roberto Vareta. Simposi sobre el disseny científic dels instruments musicals el 9 al 12 del proppassat setembre va tenir lloc a la seu de l' Institut d"Estudis Catalans (IEC) el Simposi Internacional d'Acústica Musical 2007 (més coneD gut per la sigla en anglès ISMA, International Symposium on Musical Acoustics) que va reunir més d'un centenar d'investigadors procedents de vint-i-cinc països d'arreu del món. Aquestes jornades, de periodicitat triennal, tinguerem com a lema "El disseny científic d'instruments musicals: una eina per a preservar i millorar el nostre patrimoni musical". Una de les ponències va ser dedicada a l'optimització del disseny de la tenora, un pmjecte de recerca lidera t per Joaquim Agulló que desenvolupa l'JEC en col·laboració amb la UPC i el Laboratori d'Acústica de La Salle. La resta de comunicacions van tractar sobre tota mena d'instruments i temes. Per la seva banda, un professor japonès va referir-se a "L'acústica de la Sagrada Família i les campanes de Gaudí", que són objecte d'una recerca conjunta de la UPC i de la Universitat de Kyushu (Japó). Estrena d'una obra de Benet Casablancas s'estrenà mundialment l passat 22 d'octubre, a la Fundació Botín de Santander, Haiku, obra del compositor sabadellenc Benet Casablancas, que formà part E de l'homenatge al Trio Mompou amb motiu del seu 2Sè aniversari. D'altra banda, aquest 9 de novembre tindrà lloc l'estTena als Estats Units de Ne-.v Epigrams, a càrrec del prestigiós Contemporary Music Ensemble, di rigit per Ti- mothy Weiss, al Wamer Concert Hali d'Oberlin (Ohio). També l'obra The Dark Backward o[Time (publicada per Tritó Edicions) va ser finalista del Premi de Composició Pierre de Monaco, el consell musical del qual era format per Henri Dutilleux, Betsy }olas, Julian Anderson, Narcís Bonet, Charles Chaynes, Ahmed Essyad, !van Fedele, Cristóbal Halffter, Arvo Piirt. Aribert Reimann i Gilles Tremblay. Comença la temporada de JJMM de Moià se- n concert a càrrec del pianista josé Menor va iniciar el passat dia 30 de tembre la Temporada de Concerts 2007-08 promoguts per Joventuts Musicals U de Moià. Posteriorment va actuar el quartet de trombons Che que Vara i el dia 25 de novembre se celebrarà el Concert de Santa Cecília a cura del duo d'acordió format per Iñaki Alberdi i Tñigo Aizpolea. El dia 16 de qesembre actuarà el duo de violoncel i piano format per Femando Arias i Miguel Angel Ortega Chavaldas. Posteriorment intervindran en el cicle la pianista )udilh }auregui (febrer). el duo format per Víctor de la Rosa i Oscar Caravaca (clarinet i piano) -el mes de març. A l'abtil ho farà el Quartet Song (quartet de corda), el mes dc maig el duo f01mat per Cristina Granero i Yuki Matsushima (flauta i piano) i, finalment. el mes de juny clourà la temporada l'acordionista Oroitz Maiz. Els concerts sc celebren els diumenges a les sis de la tarda a l'Auditori de Sant Josep de l'esmentada vila. TANGENTS Històries particulars A mb ulls del segle XXI cal revisar tots els títols operístics que es programen i no deixar-se endur únicament per la música, sinó comptar sempre amb l'acció dramàtica que proposen. Val més canviar de títol si es considera que l'argument no interessa al públic d'ara que no pas intentar posar-lo al dia cxtrafent tota l'acció. Hi ha òperes en les quals un argument 'lnfumable", per llunyà, ja no t'implica i pots creure que una sacerdotessa aparegui verge davant del seu poble mentre va amagant fills i una relació amb el cap de l'exèrcit rival a dins del temple, en el cas dc Norma, o que una esclava que no deixa de ser filla del rei vençut d'Etiòpia estimi el general que pretén la filla del faraó d'Egipte vencedor, com és el d'Aida. 'hi ha d'altres que presenten un fris atractiu, com la Gennania de Franchetti, el Duc d'Alba de Donizetti, de les quals donem notícia en una altra pàgina, o I'Andrea Ché11ier de Giordano. Un vol endinsar-se en les raons de la resis tència gennànica a Napoleó, la rebel· lió flamenca davant la cruel opressió espanyola o bé la Revolució Francesa. Els autors sembla que ho utilitzin només per produir situacions exacerbades que puguin retratar els problemes de la noia que s'ha aparellat amb el millor amic del seu promès, que creia mort, quan aquest toma. O bé dc la noia partida entre l'odi a un duc sanguinari i l'amor envers el fi ll d'aquest. O pintar la noblesa d'un antic criat enamo rat de Ja filla dels seus senyors que hi renuncia quan descobreix el veritable amor d'aquesta amb un poeta. Quasi desapareix tot el marc que ens interessa per diluir-se en una història personal. No valia pena. tot i els intents. per exemple de Philipe Arlaud per ressaltar la histò1ia col-lectiva en el darrer títol comentat. Més val acollir obres sobre textos inspirats en obres de Shakespeare, Molière, Dumas o dels llibretistes Da Ponte i lloffmanstal per no haver de patir la dicotomia esmentada i poder seguir teatralment i musical una bona història. per JORDI MALUQUER ~e 277 15 4-17 DEL SEU AFFM. COBLA Sr. Antoni Ros Marbà, Jo ensenyo, tu ensenyes... Qui aprèn? amb moli u d'un homenatge sobradament merescut Estimat amic, I®C Em vaig sentir enormement feliç de ser present a l'acte d'homenatge que se li va tributar el dia 7 de setembre a L'Auditori, promogut amb el pretext del seu setantè aniversari. Un pretext com qualsevol altre, perquè a Ja fi el més important és que hi hagi substància justificatòria de l'esdeveniment. I és clar. d'això, a vostè n'hi sobra. A partir d'una iniciativa personal molt individualitzada - li recordo l'article ded icat a vostè que es publicar en el númet·o de març d'enguany-. es va descabdellar un acte que entre altres mèrits va tenir el de fer un •·ecorregut per algunes significatives feixes del seu espès currículum professional: la de compositor 1igorós que és de música culta en forma d'una intensa cantata sobre text del seu amic Mayor Zaragoza, la seva fidelitat al país en la brillant inslTumentació d'Els Segadors, i la Cançó en l'actuació vigorosa de qui més I'ha dignificat, Raimon. També el seu mestratge docent amb un representatiu aplec de deixebles que deuen a vostè f01'Ç8 del molt que han fet i són: Salvador Mas, Josep Pons i Edmon Colomer. Finalment música popular. potser l'únic moment en el qual cm vaig sentir. i em va semblar sentir-lo. incòmode, no pel què sinó pel com. Podria dir que no es podia demanar més, cosa que és una veritat tan sols parcial. Ho és en el sentit del context de dignitat i coherència de l'acte i que en el marge d'una durada normal no hi cabia físicament res més. No ho és en el sentit que la seva trajectòria donava per a molt i molt més. Perquè vostè ha servit la música al llarg de més de cinquanta anys amb una intensitat sense límit, fruit natural del que en vostè és més essencial: un gran amor per l'art d'Orfeu. Perquè si una característica distingeix per damunt de tot el seu quefer artístic és la manera tan generosa d'implicar-se en el que fa; d'anar a fons sense reserves ni especulació de cap mena; i, també, sense distincions d'escalafó de classe social de la música que fa; a més, amb un pòsit natut·al i particular d'estima i disposició pel que és més autènticament nostre. Crec que vostè constitueix la darrera baula d'una cadena fonamental en la història de la música catalana dels darrers cent anys que compta amb noms tan significatius com foan Lamote dc Grignon, Pau Casals i el seu estimadíssim mestre Eduard Toldrà. Són persones que han servit la música -en la coincidència dc tots vostès "també" l'ofici de director- d'aquella manera que acabo d'exposar. I han posat la seva vocació i la seva capacitat, de manera convençuda -si cal a contravents de dogmatismes infatuats-. al servei de la cultura musical del país en tot allò que ha fet falta a cada moment i circwnstància: des de la música culta més elevada. a la cobla --quina aportació tan cabdal, la seva-, o Ics cantates corals infantils, els enregistraments històl'ics o la cançó de carrer; i quan pel seu camí es va interposar aquella cosa tan esplèndida, creativa i compromesa que va ser la Nova Cançó. també s'hi va implicar -paraula clau, hi insisteixo-, amb el lliurament i la incondicionalitat -un altre mot definitiu- de sempre i de tot. Curiosament, com dos dels esmentats, vostè també ha tastat l'exili, i de fet el continua vivint. i per tant també amb vostè el país ha perdut, per aquesta causa, unes dosis de patrimoni dc dedicació i de presència molt valuoses. Si els d'aquells -Lamolc de Gl'ignon i Casals-, van tenir causes dolorosíssimes i imponderables, Ics del seu les tenen, com a mínim, absurdes i inexplicables... Disculpi que posi fi a la ca1·ta d'aquesta manera; però el que acabo d'exposar crec que també formava part d'aquell acte inoblidable. Que de fet, per això mateix es va celebrar -compromisos seus a fora ho imposaven-, en una data tan poc de prime time com un vespre d'inici de cobejable i llarg pont en plena època estival. Del seu affm. 16 448 Jaume Comellas I ventall d'opcions professionals que ofereixen (gairebé) tots els instruments locals d'arreu del món és sens dubte poc comparable amb el d'instruments d'ús més generalitzat (com ara el piano, la trompeta o el violí). Potser per aquest motiu té una certa base que els estudis dels instruments minoritaris tinguin consideracions també menors, però centrats en aquest el nostre Estat, sobta que els conservatoris del País Basc, Galícia i València tinguin una programació pedagògica per al xistu, la gaita i la dolçaina força superior a la que tenen la tenora, el tible, el flabiol i el fiscorn a Catalunya. Especialment si tenim en compte que la competència de l'ensenyament és autonòmica. Els qui a casa nostra rebutgen l'equiparació dels mal anomenats instruments catalans amb els simfònics, argumenten que són instruments poc evolucionats, d'ús molt centrat en la seva àrea concreta. Potser és cert, però l'argumentari cau com un castell de cartes quan es descobreix no sols que s'estan eliminant molt ràpidament alguns dels defectes sonors més evidents, sinó que la seva incorporació en altres camps és cada cop més freqüent. A més, cada cop hi ha especialistes més reconeguts que treballen només i exclusivament amb aquests objectius, i d'altra banda cada cop són més els adeptes d'aquestes tímbriqucs, tant als escenaris com als patis de butaques. No obstant això, el nombre de vocacions dism in ueix, i aquest descens no el pot provocar el nivell de feina, que es manté estable (i prou alt) ni la qualitat de les formacions, que en els darrers anys més aviat ha augmentat. Què falla, doncs? Sens dubte, el coneixement. Quan als anys setanta el sector sardanista es va adonar de la manca de relleu generacional que afectava els empostissats, va tenir una gran entet·esa per començar a divulgar aquests instruments, acció de la qual es va derivar la creació d'un bon grapat d'escoles de música de cobla que van omplir d'uns alumnes que a hores d'ara són responsables de l'alt nivell imperant. Aquella gran tasca social no ha trobat, no obstant això, una continuïtat en el sector públic, i els conservatoris no han assumit com a deures propis aquesta tasca de divulgació. La LOGSE no ha afavotit el sosteniment de les vocacions de les quals sí que terna cura l'anterior Pla 66, i I'Esmuc, que es limita a oferir-ne sense passió la possibilitat de l'estudi, tampoc no sembla que es faci seva la casuística. Per això és tan remarcable que el Conservatori de Música de Girona hagi generat, amb Francesc Cassú al capdavant, una Escola de Cobla amb tots els ets i uts, i no només fent referència als instruments pròpiament dits, sinó també oferint cursos de conjunt instrumental i de composició i instrumentació específics per a cobla. Només amb accions d'aquesta mena els instruments de cobla podran ingressar a l'olimp de la universa lització que una certa elit els nega. E per JOSEP PASQUAL ~\ e>L.'o .. ~ ~- La Caravaggia, premiat a Bèlgi 'Bo ulevard SoliLude', millor representació Lírica de 2006-07 a c1itica musical barcelonina, novamen t convocada per l'entitat Amics del Liceu, ha distingit els valors més destacats de la temporada lírica catalana. La versió de l'òpera Boulevard Solitude del compositor Hans Werner Hcnze ha estat considerada la millor representació de la temporada i alhora el seu dramaturg, Nikolaus Lchnhoff, e l millor director d'escena. La millor direcció musical ha estat per a Michael Boder per Khovantxina i el millor cantant masculí per al tenor català Josep Bros per Lucia di Lammermoor. La sop rano francesa Natalie Dessay ha estat considerada la millor intèrpret femenina, per Manon de Massenet. i la soprano Maribel Ortega, la cantant revelació pel seu paper de Lady Macbeth a l'Òpera de SabadeU. Renée Fleming ha estat distingida com la millor cantant dc concert per Thaïs de Massenet i el ba1iton anglès Si mon Keenlyside, el millor cantant de recital. El tenor Francisco Vas ha estat assenyalat amb el premi especial per la seva excel·lent tasca professional en papers secundaris al llarg dc tota la temporada. L Un guia en el camí cap a la música uina és la funció del director d'orquestra? Quin és el llenguatge que fa serVir pe•· tal de comunicar-se amb els mús ics? Quina és l'actitud que ha de mostrar un director per tal de guanyar-se el respecte i l'atenció dels músics d'una orquestra? Totes aquestes preguntes sovint poden venir al cap de més d'un afeccionat a la música clàssica, fart de veure més i més directors que mouen els braços aleatòriament sense cap èmfasi determinat, o pitjor, que intenten desesperadament cridar l'atenció de -com a mínim- un sol violí segon que amb els ulls trobi en ell un guia, un còmplice. Però encara és més curiós trobar-se un aspirant a director d'orquestra fer-se aquestes mateixes preguntes i obrir el seu cor expressant la seva voluntat de comunicar, d'anibar als músics i, com a conseqüència, al públic. Totes aquestes preguntes i respostes es poden trobar al documental The Mas ter and his Pupil (El mestre i el seu deixeble) de Sonia Herman Dolz, que mostra el procés de preparació de tres joves directors per a una masterclass -en què s'interpreta el Poema de l'èxtasi d'Skriabin- amb el director rus Valeri Gergiev, fu1s a la seva culminació i l'efecte que aquest fet prod ueix en la seva manera de dirigir i concebre el seu m l. La pel·lícula -estrenada l'any 2003- i produïda pels Països Baixos amb la col·laboració de la Rotterdam Young Philha1monic Orchestra es va poder veure en dues sessions als cinemes Verdi Park, amb un èxit de públic que va confirmar l'interès per un tipus de producte cinematogràfic encara escàs. lot i que darrerament s'hagi pogut gaudir de l'estrena de Rythm is it! amb la participació de Simon Rattle. Centrant l'atenció en The Master and his Pupil, resulta colpidor percebre com amb una sola mirada o un sol moviment físic miJ.Iimètric, Valeri Gergiev és capaç de generar una mena de corrent elècttic entre ell i els "seus" músics que transforma la música en pura energia comunicadora. És aquesta l'única raó d'ésser d'un director d'orquestra i no hl ha prova més convincent de la seva necessitat que la de veure un director sense poder de lideratge sobre l'orquestra o, encara pitjor, sense llenguatge que li permeti comunicar-se. Els joves directors escollits per a la masterclass de Gergiev van ser tres nois - Alexis Soriano, Jason Lai i Ot to Tausk- que en diferent mesura van aconseguir desfermar l'anhel de comunicació que portaven amagat i demostrar així que el gest -si té un objectiu- és important, no per l'elegància d'aquest -a vegades cal recordar que el director d'orquestra no és un ballarí-, sinó per la vàlua del missatge que amaga, per acomplir el seu objectiu de guia. Una pel·lícula que va recordar, també, que la música és comunicació, probablement un dels vehicles més directes per arribar al cor de l'home, però que per compartir-la cal algú capaç d'obrir el cor i mostrar obertament i amb seguretat allò que du a dins. Mercedes Conde Pons Q / LNoT I e I A R liil·i:C·I¡#;i$r;l () '~s SUBTILIOR l conjunt i.nstrumental català La Caravaggia acaba d' aconseguir un important èxit en el prestigiós festiva l La us Poliphonie d'Anvers en re bre el Premi del Públic. D ins d'aquest fes t iva l té lloc I'IYAP (lnternationa l Young Artist's Presentation-Historical Wind Instruments), en el qual va ser seleccionat com a fi nalista juntament amb set conjunts més dels Estats Units, Canadà, França, Àustria. Itàlia, Anglatena i Israel. El grup va rebre la felicitació especial del jurat i així mateix una gran acollida dels assistents al Festival, reflectida en l'esmentat Premi del Públic. En la seva actuació. La Caravaggia, que lidera el cornetista Lluís Coll, va interpretar una selecció d'obres pertanyents al seu programa I mani dei catalani, confeccionat amb obres dels cançoners de Barcelona, Uppsala i Palacio. El grup, en la seva formació de ministrers està format per Tiam Goudarzi (flautes de bec), Arnau Rodon (flautes de bec i corneta), Jordi Giménez i Xavier Banegas (sacabu txos), Joaquim Guen·a (xirimies i baixó), Marc Clos (percussió) i Lluís Coll (corneta i direcció). Aq uest és el segon premi amb què ha estat guardonat La Caravaggia: el primer va ser el primer premi del Concou rs ln ternational de Cuivres Anciens de Tolosa de Llenguadoc el 2006. Recentment ha editat un CD amb el títol: P. Miquel López (1669-1723). Mestre de l'Escolania de Montserrat, en el qual intervé juntament amb la mateixa escolania montserratina. E o. Le medecina més dolca !) ' altre dia vaig conèixer tres àngels. Procuren desinteressadament el be· nestar a les persones, especialment als nens, i ho fan a través de la música. Te· nen fom1a de dona, i aquella envejable com· binació dc valentia. il·lusió. tendresa i intel·ligència. Les podeu tt'Obar soVint (es diuen Nú ria, Dui i Àngels) a l'Hospital de Sant Joan de Déu (oncologia, psiquiatria, traumato logia i neonatologia) o a la Vall d'Hebron (oncologia). Passen habitació per habitació i hi porten una guitarra. un teclat i un arsenal d'instruments de percussió: "Si l'oleu, us regalem tma cançó!" Mai no saben què s'hi li'Obaran, a l'habitació: visiten des de nadons fins a nois i noies de disset anys, la majoria amb malalties de llarga durada i en el moment més agut, molt sedats o excitats, nens que estan amats del món i sovint en un estat físic i aní mi<.: molt baix. Elles arriben en blanc, impi'Ovisen i s'adapten a l'estat dc cadascú: el seu lema és desterrar l'angoixa i procurar l'alegria. No parlen gaire, no fan preguntes. Només, si cal, escolten. I toquen. I conviden a tocar. perquè sentir música ja és un gaudi immens, però si la toques tu mateix el plaer i la satisfacció és doble. No es tracta d'ensenyar música, sinó de fer-la: l'objectiu és que els nens agafin un instrument i toquin, cantin, s'inventin lletres. s'expressin a través de la música, estableixin un diàleg amb un llenguatge intuïtiu però eloqüent. Com podeu imaginar, sovint les baquetes volen, i algun instrument no acaba sencer... , però treuen tot el que tenen a dins. La música també es converteix en una platafo1ma de relació i comunicació entre els nens, d'intercanvi d'experiències. inquietuds i neguits. I a través seu s'obren de bat a bat i en surt de tot. La música és una alenada d'aire fresc enmig del tedi. la inactivitat i l'avorriment hospitalali. L'Àngels, la Dui i la Núria han s01tit moltes vegades plorant, d'aquestes sessions, d'emoció i de satisfacció, però també de dolor i pena per les situacions que veuen. Per treballar en aquest món, aquests tres àngels s' han hagut de treure un munt de títols: de música, magisteli, musicoteràpia... , però tot això ja ho portaven a dins, i el que les mou no s'ensenya a cap universitat. Fins i tot. fa tres anys es van haver de batejar: Associació Ressò. Elles, modestes, diuen que la seva teràpia musical no cura però ajuda. I què hi diuen els metges? Certament han hagut de vèncer rece l, oposició i escepticisme: "Música? Només em faltaria això!, tenir músics a l'f10spital!" t.: autora d'aquestes paraules, directora general d'un gran hospital, és ara la seva fan número u, i fins i tot els busca subvencions. De pública, ni una. Sempre he cregut en els àngels. I en la música. L per XAVIER CHAVARRIA ~e 277 17 449 PANORAMA Montserrat Caballé a la temporada dels Amics de l'Òpera de Sabadell I ------------------per RRMC a temporada número XXVI del Festival d'Òpera de Sabadell inclou un any més un cartell generós per als amants del repertori italià i un concert "sorpresa" com a colofó de Ics celebracions del vint-icinquè anivcrsali de Ja seva creació, un recita l amb piano de la soprano Montserral Caballé amb data pel 27 de novembre. Lluny de cercar la innovació, l'agrupació que lidera Mima Lacambra es referma any rere any en la programació del gran repertori i una fidelització de públic que es situa entorn dels vuit mil espectadors. En contemplar aquestes xifres, s'han de tenir en compte multitud dc factors, com són les limitacions d'aforament del teatre La Faràndula de Sabadell, les limitacions tècniques i de disponibilitat per assajar del dit teatre L ~e 277 i l'eterna promesa - per ara incomplerta- d'un teatre auditori en condicions per poder desenvolupar més a bastament una temporada operística que no té aparences dc creixement en aquestes circumstàncies. Altres factors per ten ir en compte són, d'una banda, la dificultat de quadrar calendari amb l'Orquestra Simfònica del Vallès -arran dels seus propis compromisos professionals- , fet que no permet ampliar el nombre de funcions i produccions, i les limitacions pressupostàries - el festival es fa amb un pressupost aproximat d'un milió d'euros-, amb un dèficit que assumeix l'associació d'Amics de l'Òpera de Sabadell. Malgrat tots aquests inconvenients, l'Òpera de Sabadell continua endavant amb una programació que inclou dos títols verdians, dos puccinians i una sarsuela. Un ballo in maschera de Verdi obrí temporada amb les veus de Marí- bel Ortega, Josep Fadó i ismael Pons i direcció musical de José Collada. El mes de novembre acull La rosa del azafrém de Jacinta Guerrera -títol que Sabadell programa sense cap tipus de subvenció- i comptarà amb les veus de Carmen Apalicio, Marta Va lero i Carles Daza i la direcció de Daniel Martínez. La sempre ben rebuda Traviata torna a Sabadell amb direcció orquestral d'ELio Orciuolo i leÇveus de Sung Eun Kim i Minerva Moliner com a Violetta, Carles Cosías i César de Fru tos com a Alfreda i Carles Daza com a Germont. Coincidint amb el taller d'òpera, enguany es programen dues de les tres òperes puccinianes que configuren 11 Trittico. Suor Angelica marcarà el debut de Maribel Ortega en un títol de Puccinj, mentre que Gianni Schicchi comptarà amb la veterania d'Enric Serra i les veus destacades de Toni Marsol, Montserrat Martí, César de Frutos i Carles Daza. María Bayo, Joaquín Achúcarro i American Ballet Theater noms destacats de la temporada de Caixa Terrassa a doble temporada -ballet i música clàssica- que promou la Fundació Caixa de Terrassa al seu Centre Cultural, una vegada més fa una proposta valiada en característiques i en alguns casos també en nivell d'interès. Pel que fa al ballet, branca en la qual aquest cicle ha assolit un prestigi notable. destaca l'actuació el dia 20 de gener dc I'American Ballet Theater Studio Company. una companyia de petit format que està formada per joves valors. Sobre la base del concepte clàssic, esdevé la pedrera del prestigiós America n Ba llet Theater i també d'altres companyies nord-americanes. Ditigida per Kirk Pctcrson, ofetirà un programa en el qua l s'apleguen grans noms de la coreografia romàntica -Balanchine i Pctipa-, amb altres d'actuals con Jirí Kylian. Una altra presència destacada és la de la Compañía Antonio Gades, que oferirà el seu molt explotat muntatge L 18 450 sobre el mite de Carmen, amb el protagonisme d'Stella Arauzo. La concepció més ensucradament romàntica, i sempre molt ben rebuda, arribarà de la mà del Ballet Clàssic de Moscou amb ni més ni menys que El llac dels cignes. La temporada l'ha obert el conjunt Europe Danse amb un programa històric centrat en coreografies en el seu moment il·lustrades per escenografies de Picasso, que han esdevingut mítiques, com Parade i Pufcine/la. La soprano navarresa María Bayo i el pianista basc joaquín Achúcarro són, sens dubte, i amb diferència, els noms més destacats de la programació musical. La cantant actua el dia 8 de novembre acompanyada al piano per Macieh Pikulski i interpretarà obres de Mozart, Esplà, Toldrà i Montsalvatge, un programa amb una agradable -i poc habitual- presència de compositors catalans. Achúcarro actuarà el dia 13 de desembre i obrirà la seva actuació amb la famosa Tocata en Do menor de J. S. Bach en la coneguda versió de Ferruccio Busoni, continuada amb obres de Brahms i Chopin, de qui oferirà els 24 preludis. L'òpera enguan y és confiada a una companyia polonesa, l'Òpera de Gdansk, que oferirà El cavaller de la rosa. Un altre concert interessant és el que protagonitzarà el Cor del Gran Tea tre del Liceu dirigit pel seu titular, josé Luis Basso, amb un programa rematat per aquesta obra tan intensa que és Les noces d'lgor Stravinsky. La resta de l'oferta ja correspon, almenys sobre el paper, a un alb-e tipus de galàxia. PANORAMA ' El Festival d'Opera de Butxaca pren ressò internacional I per M. C. P. esprés pel seu pas per la Fira del Llibre de Frankfurt -que ha tingut com a convidada la cultura catalana-, el Festival d'Òpera de Butxaca i Noves Creacions (FOB), en la seva dotzena edició arriba a Barcelona presentant quatre estrenes catalanes i tres espectacles amb Ja dona com a eix vertebraclor. Entre el 2 i el 20 d'octubre el Festival d'Òpera de Butxaca i Noves Creacions amb la coHaboració de l'Institut Ramon Llull, aterrà a Frankfurt amb quatre de les seves produccions -dues d'inèdites- dins del marc de l'Staatstheater de Darmstadt. L'obertura del cicle d'òpera catalana es produí a la Grosses Haus de l'esmentat teatre amb l'òpera fuana , amb música d'Enric Palomar i llibret de Rebecca Simpson, que s'estrenà l'any 2005. El relleu el va prendre El fervor de la perseverança -estrenada la passada edició del FOBde Carles Santos. Programades també com a noves produccions dins de la dotzena edició del FOB, s'estrenaren de forma absoluta l'òpera de cambra Saló d'A nubis o L'Acadèmia de Lilí & Danté de Joan Albert Amargós i Toni Rum bau i La Cuzzoni, esperpent d'una veu amb música d'Agustí Charles i text de Marc Rosich. Totes les obres es presentaren en el seu idioma origi- D nat-català i castellà- amb subtitulació en alemany. A Barcelona, el FOB s'inicià el 24 d'octubre al TNC amb l'estrena a la Península de Saló d'Anubis o L'Acadèmia de Lilí & Danté. De l'òpera de cambra amb música de Joan Albert Amargós i llibret de Toni Rumbau es van fer sis funcions amb dos repartiments diferents. En les tres funcions en català van intervenir Antoni Comas, Mónica Luezas, Marc Canturri i Marta Valero. Les altres tres en castellà les van fer Miquel Cobos, Matia Hinojosa, Toni Marsol i Anna Tobella. Es tracta d'un espectacle amb titelles i màgia escènica, i comptà amb la col·laboració del Grup Instrumental Barcelona 216 sota la direcció de David Albet. La Cuzzoni, esperpent d'una veu és fruit de la col·laboració entre Agustí Cbarles -músicai Marc Rosich -llibret- i evoca escenes d'u na cantant - Francesca Cuzzoni, descoberta per Handel- en la seva vellesa, i es podrà veure els dies 9 i 1O a la Sala Tete Montoliu de L'Auditori. En la programació del FOB es preveu la recuperació de dues òperes de cambra de Lleonard Balada, programades en la temporada del Gran Teatre del Liceu, en coproducció també amb Ja Caixa de Catalunya. Es tracta de Hangman, Hangman! (Botxí, botxí!) i The Town of Greed (El poble de l'avarícia), dues òperes separades temàticament per trenta anys, en les quals intervindrà l'Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu sota la direcció d'Alvaro Albiach i solistes com lnés Moraleda, María Hinojosa, Enric Martínez-Castignani o josep Fen·er. 771e Town of Greed arriba a Barcelona en una producció adaptada a les dimensions del Foyer del Liceu, provinent del Teatre de la Zarzuela de Madrid. Odola -versió lliure i modernitzada del mite d'Antígona- amb música de Jordi Rossinyol i text d'Albert Mestres es presenta a la Sala Beckett amb el subtítol d'òpera in progress, manera com l'autor explica la condició d'òpera en procés de construcció -les setze veus del cor hi seran presents de fonna electrònica- , que està concebuda com a òpera concertant. El monodrama musical fudith -basada en l'obra homònima de Marko Marulic datada el 1501- és una reconstrucció musical inspirada en el Renaixement de Katatina Livljanic amb posada en escena de Sancta Herzic, que s'interpretarà a la Capella de Santa Àgata. El FOB inclou dos espectacles més amb la veu femenina com a protagonista. El primer és el recital de Mary Carewe el dia 23 de novembre a L'Auditori que porta com a títol Serious Cabaret. L'altre és el que la cantant Uma Ysamat presentarà a l'Acadèmia Marshall, un espectacle amb el títol de Tarabàbula, la freqüència de la meva essència, amb direcció escènica d'Eiisabeth Suñé i la participació del pianista Josep Colom. ~e 277 Nova temporada del Grup XXI I per RRMC n total de quatre concerts en el curs de ls quals s'oferiran vint composicions, amb tres estrenes absolutes i cinc a l'Estat espanyol, comprèn la nova temporada del Grup XXI que lidera Peter Bacchus, cicle que va començar el dia 27 de setembre. Una vegada més aquesta iniciativa incideix inequívocament en l'àmbit de la música contemporània, entesa d'una manera oberta, no radicalment limitada a la de tall més experimental. r ho fa amb un notable esforç, atesos els recursos, i amb un esperit creatiu notable. L'esmentat criteri obert queda il·lustrat en e l primer dels esmentats concerts, amb el qual es va inaugurar el U Curs de l'Escola de Música Yictòlia dels Àngels, a Sant Cugat, amb la versió d'obres d ' Arvo Part, Prokófiev, Brotons, Ginastera i Ravel. Posteriorment, en el concert que es va oferir el 31 d'octubre a la Sala Mompou de l'SGAE es va incidir en la música e lectroacústica, en col·laboració amb la Fundació Phonos, amb un programa amb obres de )oao Pedro Oliveira, Fergal Dowing, Mario Davidovsky, considerat un dels pioners en la creació de música electroacústica, el flautista Robert Dick i Josep Maria Guix. Els instruments per a cobla ocuparan el tercer concert en una proposta que dirigirà Salvador Brotons, amb un programa de característiques força innovadores en l'àmbit de la cobla. S'hi oferiran obres amb formacions diverses, que apleguen aquests compositors: Robert Gerhard, Mariona Vila, Peter Bacchus, Octavi Rumbau i Fel iu Gasull. Les composicions de Bacchus i de Rumbau són estrenes absolutes. Aquest concert se celebrarà al Conservatori Municipal de Música de Barcelona. Finalment, aquest mateix espai serà el marc del darrer concert, en un programa que té com a fil conductor obres escrites per al nucli del Grup XXI, format per nauta, clarinet, violí. violoncel, piano i percussió. S'hi interpretaran composicions de joseph Schwantner, Jorge Liderman, David Evan Jones -estrena absoluta-, Albert Sardà i Christiaan De Jong, de qui s'oferirà l'estrena absoluta de Concert de cambra per a violoncel, amb direcció i llauta solista de Peter Bacchus, Albett Mora com a tlauta i director convidat i Mark Friedhoff, solista de violoncel. 19 451 PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT Un enfilall dc reflexions plenes d'interès sobre el PRESENT I El FUTUR DE L'ÒPERA obren aquesta secció. Són obra de personalitats representatives tant per la seva solvent trajectòria com pels llocs d'alta responsabilitat que exerceixen al capdavant de la direcció artística de tres teatres operístics europeus: OPERA DELS PATSOS BAIXOS, ÒPERA DE MUNIC I GRAN TEATRE DEL LICEU. Juntament amb aquestes veus, la del director indi ZUBIN MEHTA, que de pas per Barcelona va aprofitar per fer publicitat gratuïta d'una manifestació que acull aquest projecte tan greixadament dimensionat que és el PALAU DE LES ARTS DE VALÈNCIA. Un altre nom important, JORDI SAVALL. situa una reflexió sobre un altre aspecte del moment operístic; el vinculat per una part a l'acceptació de L'ÒPERA PRECLÀSSICA I PREROMÀNTICA en els nostres -o EN EL NOSTRE- TEATRE OPERÍSTIC i també el contrast entre el que és i ofereix el també "NOSTRE" FESTIVAL GREC i alh·es de fora de casa nostra. Finalment, un músic dc basc popular reflexiona, també, sobre les inconseqüències i absurds del menyspreu cul tural que rep, per motius sense base, LA MÚSICA PER A COBLA. RMC 277 «L'òpera ha tingut un temps addicional de vida, en els últims 20, 30 anys gràcies a L'ARRIBADA DELS DIRECTORS D'ESCENA, que van donar un nova dimensió al gènere. Però aquesta fase s'ha acabat i no sabem quina serà la propera. ELS COMPOSITORS NO HAN PRODU"íT PROU ÒPERES que pe1metin dir que l'òpera està viva en el futur. [ ... ] Rolf Liebermann va ser l'última gran personalitat entre els di•·ectors de teatre, els que han vingut després només l'han imitat [ ... J. MOLTS DELS DIRECTORS DE TEATRE ACTUAL ES REPETEIXEN, fan una bona feina en mantenir la màquina en marxa, però això no és el mateix que resold re el futur de l'òpera. [ ... ]. VIVIM EN UNA ÈPOCA ON NOMÉS ES VOL SENTIR LA PARAULA ÈXIT, però les grans obres mestres sovint van ser fracassos quan es van estrenar i ara són molt populars. Si es vol una obra inusual, fresca, que estigui per davant del seu temps, CAL NO TENIR POR DEL FRACÀS. SENSE RISC L'ÒPERA NO TÉ FUTUR.[...] S'HA DoNAT MASSA IMPORTÀNCIA A MASSA POCS CANTANTS, se'ls ha prestat massa atenció per part dc la premsa i les cases discogràfiques. ELS GRANS TEATRES ENCARA ES RECOLZEN EN L'STAR SYSTEM, reduir aquesta dependència seria bo per al negoci, ja que més cantants tindrien més oportunitats. Si el públic fos conscient que CADA SETMANA NO TINDRAN UN DOMINGO, escoltaria de forma diferent.» Pi erre Audi, director de l'Òpera dels Països Baixos. Xavier Cester, "AVUJ", 13 d'agost dc 2007. «EN TOTES LES GRANS CIUTATS, El TEATRE D'ÒPERA ÉS EL CENTRE, és el cor i l 'ànima [ ... 1. Històricament sempr e s'ha dit que no ca l compondre noves òperes. Per a la gent de la meva generació és interessant comprovar com OBRES QUE QUAN ÉREM ESTUDIANTS ES CONSIDERAVEN DIFÍCILS, COM WOZZECK, ara han entrat en el repertori. Sóc op- timjsta, crec que l'òpera continua expandint-se, hi ha més grans compositors escrivint òperes que fa uns anys. [ ...] En l'òpera hi ha tants elements en joc, que ara hi ha un procés natural de correcció. L'ÒPERA POT SER I HA DE SER ENTRETENIMENT, PERÒ NO NOMÉS ENTRETENIMENT. Hi ha d'haver grans personalitats, però si només hi ha grans veus existiria un desequilibri.» Kent Nagana, director de l'Òpera Estatal de Baviera. Xavier Cester, "AVUI", I O d'agost de 2007. «El REPERTORI NO ÉS ESTÀTIC, EVOLUCIONA, I EL TEATRE HI HA DE CONTRIBUIR. Mestres Calvet i joan Antoni Panúas van donar a conèixer a Barcelona les grans òperes de Mozart i Richard Sh·auss i ara formen part del patrimoni del nostre públic. Ha arribat el moment que també els ALTRES COMPOSITORS COMENCIN A FORMAR PART D'AQUEST PATRIMONI. [ ... ] No sé si la paraula límit és adequada, però segur que les dramatúrgies s'han de plegar a una exigència: CONTRIBUIR A REVELAR EL SENTIT DE LES OBRES. Les interpretacions que potencien i fan accessible el sentit de l'obra són pertinents, i les altres no. [ ...) NO TÉ CAP IMPORTÀNCIA SILA PROPOSTA ÉS MODERNA O CLÀSSICA [ ...] l'únic que ha de tenir en compte és si potencia el sentit de l'obra. L... ] H o explica molt bé LUCJANO PAVAROTTI EN LA SEVA AUTOBIOGRAFIA quan diu que l'òpera té un poder extraordinari de provocar emocions, PERÒ ABANS HAN DE SER El PÚBLIC, LA INTERPRETACIÓ DEL CANTANT, la proposta musical o dramatúrgica només farà que aquestes emocions es material itzin.» joan Mata bosch, director artístic del Gran Teatre del Liceu. Marta Porter, "AVUl", 3 d'agost de 2007 «Scra sólo un mes, no dos, pero quiero que éste sea [EL FESTIVAL DEL MEDITERRANI DE VALÈNCIA], El SALZBURGO DEL MEDITERRANEO; un festival con ópera, música sinfónica y música de camara. [ ... ] Nos prometió los mejores niveles musica les y ÉSA ES LA RAZÓN POR LA QUE LORIN MAAZEL Y YO, ACEPTAMOS IR. [ ...] El presidente Camps esta muy involucrada en el proyecto del Palau de les Arts y TENEMOS El PRESUPUESTO QUE NECESITAMOS para poder realizar el festival.» Zubin Mehta. Ana Maria Davila, "El Mundo. Cataluña", l9 de setembre de 2007. «Això depèn de LA VOLUNTAT DEL LICEU D'ACOLLIR-NOS. De moment sembla que no hi ha cap possibilitat ni de L'Orfeo ni de portar-hi cap projecte nou; no mostren cap interès. Però no solament per mi, tampoc per altres GRANS MÚSICS COM RENÉ JACOBS O WILLIAM CHRISTIE. L... ] PEL QUE FA AL GREC, ÉS UN REFLEX DE LA NOSTRA EVOLUCIÓ CULTURAL I DE LES NOSTRES MANCANCES. El que fem renecteix el que som. TU NO POTS CREURE EN UNA COSA QUE NO CONEIXES. Potser sóc una mica dur, però la gran diferència està en les persones, en si creus en un p1·oducte o no. A Edimburg el director està molt content perquè LES ENTRADES DE L'ORFEO SÓN LES PRIMERES QUE S'HAN EXHAURIT, fins i lot abans que els concerts romàntics. Això prova que a la gent li interessa.» Jordi Savall. Marta Porter, "AVUI ", li d'agost de 2007. «Hi ha SARDANES QUE SÓN MÚSICA CONTEMPORÀNIA PURA I DURA! Ttmbres, sorolls, repeticions de petits fragments... ! No hi ha qui ho balli! Serra va morir jove, als 50 anys, i va estar MOLT INFLUÏT PER LES MÚSIQUES CONTEMPORÀNIES.[...] És que la sardana té tots els problemes possibles, perquè ÉS UNA ICONA AMB VALORS EXTRAMUSICALS; APAREIXCOM TAN POC MODERNA, QUAN PODRIA SER-HO MOLT.- La part de bal l m'interessa poc, és molt cerebral [ ...] La música és més interessant, PERÒ AVUI HO TÉ COMPLICAT, PERQUÈ APAREIX VESTIDA DE FOLKLORE I FINS I TOT DE POLíTICA. La meva idea és compartir el gènere amb la meva generació i difondrela. Amb Yacine (Cheb Ba1owsk:i, Nour) HE MESCLAT UNA PEÇA DE PEP VENTURA AMB MÚSICA DE DUB I GNAOUA, i crec que ha lligat bé.» Guillamino. jordi Banciotto,"EI Periódico", 16 d'agost de 2007. PANORAMA A PROPÒSIT DE ... ert 'a estrena un nou títol operístic Els dies 17 i 18 de novembre pujarà als escenaris de l'Auditori del Conservatori de Terrassa el muntatge Un futur esplèndid, l'última òpera del compositor Albert Sardà, que interpretaran els conjunts Tactum i Sitges 94 sota la direcció d'Enric Ferrer. I per ALBERT TORRENS -Enhorabona per aquesta quarta òpera. Parli' ns-en breument. -Explica una història molt enrevessada dc passions entre professors i estudiants. El públic segur que riurà, perq uè l'acció, tol i ser una mica ridícula, és real com la vida mateixa -a mi, almenys. m'han passat aquestes coses. l encara que es tracti d'un tema dramàtic, jo l'enfoco d'una manera divertida, perquè no pot ser que l'òpera sigui sempre transcendental. Aquí hi ha l'obsessió que Ja música ha de ser sempre dramàtica en el sentit del drama literari. En canvi, per què no es pot fer una òpera divertida, en què el tema tingui una certa picaresca i la música l'acompanyi? -Com és la música que ha escrit per a Un futur esplèndid? -Els meus llenguatges en aquesta història són molt semblants als de la meva última òpera, El gran masturbador: faig servir música tonal, atonal, dodecafònica ... de tot tipus. jo reconec que la meva estètica no és igual en òpera que en una obra simfònica, perquè a mi m'obliga molt el que està passant en escena: crec que hi ha d 'haver un equilibri entre la música i el tema que estàs explicant. r això molta gent no ho entén i m'acusen de ser eclèctic. Però és que jo, l'eclecticisme, no el veig com una condició estètica pejorativa, sinó tot el contrari. És clar que tinc el meu propi Uenguatge, però crec que el puc canviar anant a buscar, en cada moment, els recursos que a mi m'interessen: les con- P.SARC[lÓ potser seria difíci1 trobar un promotor musical que afu·mi, amb tanta franquesa com Albert Sardà, que alglmes de les obres que programa en els seus cicles de concerts no li agraden gens, però que en té prou de veure que qtú les ha fetes hi ha treballat de valent. Ell reconeix això i molt més, ja que l'espontaneïtat i la llibertat de dir, sense pèls a la llengua, allò que pensa -"a mesura que em faig gran, cada vegada més", ens diusón les dues caracLerístiqu es que millor el defineixen. seqüències del dodecafonisme, l'aleatorietat controlada -un tema que m'agrada molt- i, si em ve de gust-com en el fmal d'aquesta òpera-, puc posar-hi un fragment tonal. Jo no puc reprimirme d'allò que a mi m'agrada fer. -Creu, per tant, que la música ha de ser entenedora ... -Jo no dic que s'hagi d'abaixar el nivell per fer música fàcil per al públic. això mai! Però sí que se li han de donar unes certes pistes perquè entengui el teu llenguatge. I jo, que en principi era molt radical -sóc de l'Escola de Darmstadt, on vaig estudiar-, a mesura que em faig gran penso que no cal ser tan estructura lista. No es poden radicalitzar els recursos musicals i que després el públic no entengui res. - Tornem a Un futur esplèndid. Q uin lloc ocupa aquesta òpera en el conjunt de la seva carrera? - jo ja havia fet tres òperes, dues per encàrrec i una per plaer, que també vaig poder estrenar. I aquesta quarta va sorgir tot sopant un dia amb en Miquel de Palol, el llibretista. un gran amic meu. Ens vam animar a fer aquest projecte conjuntament i després de treballar-hi gairebé dos anys. n'hem organitzat l'estrena a través d'una organització que es diu Òpera Viva. que vam crear a partir de la meva Fundació, juntament amb l'Ajuntament de Terrassa. -Quins objectius es marquen des d'aquesta en titat? -La nostra intenció és fer una òpera de cambra cada any. Un dels nostres trets distintius és que jo he volgut marxar de Barcelona, on ja hi ha altres festivals d'òpera, i m'he inclinat per Terrassa, on no se'n feia mai i on he trobat bons interlocutors. Treballem a l'Auditori del Conservatori, que és un espai nou tot i que no idoni per a una òpera, però com que comptem amb pressupostos baixos tampoc no podem fer escenografies arriscades. A la llarga, la nosh·a intenció seria "casar-nos" amb altres festivals d'òpera, perquè no pot ser que cadascú de nosaltres faci la seva i no hi hagi comunicació. RMC 277 21 45j Espectacle de Zubin Mehta !WIIJIIIIII"'-"'1!. PALAU lOO. Israel Philharmonic Orchestra. Dir.: Zubin Mehta, di rec· ció. Beethoven, SchOnberg, Schubert. PALAU DE LA MÚSICA. lS DE SETEMBRE DE 2007. per Francesc Taverna-Bech nauguració brillant de la temporada 2007-08 de Palau l 00, el cicle que al cos· tat de la sèric concertística d'J. bcrcamcra lidera la programació simfònica de la nostra ciutat. Igualment, el repertori escollit tenia la suficient entitat per solemnitzar l'obertura dc Ics activitats artístiques del Palau, l'auditori que durant el 2008 commemorarà els seus primers cent anys d'història. Diguem també que l'afluència de públic VIl estar a l'altura de l'esdeveniment. I no van desencisar les intervencions de Ja Filharmònica d'Israel i del seu director, Zubin Mehta. Els assistents van poder gaudir d'un concert d'exquisida bellesa sonora i també d'un virtuosisme simfònic dc primera magnitud. D'alguna manera, si la música és espectacle, no hem de negar els mèrits als intèrprets per asso- I lir un impressionant recital d'attificis sonors -<les dels més imposants fins als més subtils-, d'impressionants eloqüències discursives i de matisades coIOI·acions sonores. El gest - sobri, mai teatralque imposava la batuta de Mehta, els professors excepcionals de la Filhan11ònica israeliana van saber-lo concretar en una expressió d'equi libri simfònic admiJ·able per manifestar la trama arquitectònica de la música, com també el segell estilístic propi dc cadascuna de les obres: l'Obertura Leonora núm. 3 de Beethoven, la Nit transfigurada de Schi:inberg i la Novena Simfonia, ''la Gran~ de Schubert. I tanmateix ens hauríem dc qüestionar si a totes aquestes excel·lents virtuts, no s'hi va denotru· una certa manca d'aqueUa emoció humana amb la qual els compositors creen i imaginen les seves obres. És a dir, en l'obertura beethoveniana ¿no hauríem desitjat trobarhi aquell alè de rebel· lió contra els qui des del poder volen suprimir les llibertats i els drets del poble? o bé el gest sublim de l'amor, el de saber perdonar que Schonberg sembla atorgar a les harmonies i lirismes de la seva partitura, un veritable joc entre llums, tenebres i dialèctica estètica, ¿vam saberlo escoltar? Així com aquell fluir poètic que alena com un veritable cicle biològic, ¿s'hi evidenciava en la Novena Simfonia de Schubert? En cert sentit, la lectura va incóJTer en alguna manca de perspectiva per atorgar unitat i vigència a l'arquitectura sonora, en descentrar les línies mestres del curs de l'obra i quedar-se en allò que és simplement anècdota o decoració sonora del dens teixit orquestral de la música de Schubert. RM-C 277 Casablancas, d'enhorabona GRUP INSTRUMENTAL 8CN 216. Enric Arquimbau, narrador. Dir.: Manel Valdivieso. Benet Casablancas. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTOREll). l9 DE SETEMBRE DE 2007. per Josep Barcons om tot monogràfic, aquest concert dedicat a les grans obres de cambra de Benet Casablancas tenia una certa dimensió d'esdeveniment. Però en aquest cas. no només per allò que implica qualsevol monogràfic. sinó per - almenys- tres altres factors. El primer: el concert era el colofó a una setmana de treball de gravació d'un disc que ha dc sortir pròximament. El segon: entre el públic - i entre els intèrprets- s'hi trobaven no només amics i companys del compositor, sinó un bon nombre d'alumnes amb edats i trajectòries diverses, que donen fe dc la gran tasca pedagògica que Casablancas ha dut a termc al llarg dels darrers trenta anys. El tercer: la celebració del cinquantè aniversari -amb un any de retard- d'un dels compositors més solvents i reco- C 22 454 neguts del nostre país. El programa era - si se'ns permet l'expressió- retrospectiu i "retrogradat". Tot i no incloure la peça Celebració (una de les últimes obres de Casablancas per a orquestra de cambra), començava amb els New Epigrams, de 1997, per anar enrere en el temps i mTi· bar a les 7 escenes de Hamlet, de 1989. Aquest backward generava una sensació curiosa, d'una progressiva reculada en l'evolució estilística de l'autor. Així, a la concentració rítmica, la plasticitat harmònica, la claredat textu ra) i el sublim equilibri de contrastos dels New Epigrams -característiques cada cop més presents i destil·lades en els dan·ers opus del compositor sabadellenc-. van seguir-hi la Petita música nocturna i la peça inèdita In modo de passacaglia, que -tot i no amagar la personal empremta de Casablancas- estan més clarament emparentades amb Ics sonoritats expressionistes d'algunes obres de la Segona Escola de Viena. La segona part va estar ocupada íntegrament per les dramàtiques Set escenes de Hamlet, nan·ades per un Enric Arquimbau que -amb un elegant treball tímbric- va presentar un Shakespeare més rapsòdic que no pas teatral. El Grup Instrumental BCN 216 -que s'estrenava com a grup resident de L'Auditori aquesta temporada- , dirigit amb molta claredat per Manel Valdivieso, va fer una versió més que notable de les obres, i deixant un molt bon regust de boca de cara a un enregistrament que té aires de convet1irse en referència obligada del catàleg del compositor. Com a molt, pot apuntar-se alguna petita manca d'elasticitat (possible rèmora del treball minuciós de gravació en estudi) que no deixava aflorar amb tota la vivacitat imaginable les ràpides pinzellades rítmiques amb què Casablancas dibuixa les scves partitures. Tot i això, la bona sensació global va quedar palesa al final del concert: el silenci en el qual sumeix l'espectador l'última fra se del text de Shakespeare ("and the rest is silence") va apoderar-se de l'auditori després de les últimes notes celestes amb què violins, viola i cel/o tanquen l'obra. Van haver de passar uns quants segons fins que no van aparèixer els primers aplaudiments, que van trigar poc a convertir-se en ovació merescuda. 'Andrea Chénier' va complir les expectatives ANDREA CHÉMElld'Umberto Giordano. llibret Luigi lllica. José Cura. Carlos Alvarez. Daniela Dessi. Marina Rodríguez-Cusi. Viorica Cor· tez. Francisco Vas. Enric Serra. Josep Ruiz. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. escènica: Philippe Arlaud. Dir. musical: Pinchas Steinberg. LICEU. 25 DESETEMBRE DE 2008. per J. Comellas n clima d'entusiasme com de les grans ocasions, esquitxades amb algunes mostres dc disconformitat molt focalitzades -direcció escènica i direcció musical-, van fer bo el pronòstic que avançàvem en el número de setembre en el sentit que Andrea Chénier és un títol molt adequat per a una inauguració de temporada. Si a això, hi afegim vint-i-dos anys d'absència, l'argument encara es reforça més. Amb tot, reconeguem que aquesta composició cabdal de l'obra dc Giordano no és exactament una autèntica obra mestra; i la causa primera és un llibret irregular, que consumeix els dos primers actes sense aconseguir crear una autèntica tensió dramàtica. Els personatges es construeixen sense amb prou feines credibilitat i llurs relacions, aquest triangle amorós Chenier-MaddalenaGérard es mostra més que no es construeix per fa lta d'elaboració d•·amàtica coherent. Això llasta el discurs i a la partitura se li fa difícil superar aquest escull bàsic. El llibret U arrossega més del compte el pes atorgat al context històric, que condiciona l'elaboració natut·al dels personatges. Per fortuna, en el tercer i quart actes l'argument aconsegueix, ara sí, crear un cert dimax tràgic, encara que forçat i artificial, per bé que amb una certa eficàcia. Musicalment és una composició poc personal, en el sentit de geni individualitzat, que neda en més d'una aigua: hi ha lirisme verista refinat i alhora orquestralment gras. propi del moment. però també hi ha gruix i espessor verdiana al mateix temps que una estructura discursiva contínua al marge dels convencionals números tancats, encara que a la fi. si els cantants van a totes, els aplaudiments ho trabuquen. Que, ens agradi o no del tot, això també forma part d'una manera convencional d'entendre el gènere. La dramatúrgia de Philippe Arlaud ha potenciat molt justament l'esmentat context històric centrant-ho en la figura, exactament emblemàtica, de la guillotina. Una estri mos- trat des de la vessant més científica, com a màquina perfecta del seu diguem-ne ofici; perfecció que el dramaturg porta a l'extrem dc l'aparença que fins i tot 6s capaç d'evitar el vessament de la sang. Parant una atenció preferent al component plàstic, el muntatge esdevé una successió d'allò que abans es deia, en teatre, ..quadres plàstics". d'una netedat blanquinosa pròpia d'anunci de detergent -tan sols tacada pels colors de la bandera francesa-, presidits per l'obsessiva presència. i en totes les inclinacions possibles, de la diagonal del tall de l'esmentat artilugi i del seu so tan tallant com ell mateix. En tot cas, això va en perjudici, de fet disn-eu l'atenció sobre el mateix drama, tot donant la sensació una mica que contingut i continent caminen paraJ.Iels i, per tant, sense connuir gaire. José Cura, Daniela Dessl i Carlos Alvarez és una tripleta molt competent per a un tipus d'obra com aquesta. I natural- ment va estar a l'alçària de Ics circumstàncies. El tenor, membre destacat de la generació del relleu de la dels !Tes tenors, va cantar amb pode•~ transparència i bon gust, però potser no del tot amb la calidesa que exigeix el personatge. Danicla Dessl, que no ens havia convençut del tot en Ma nou Lescaut, aquí va concentrar pràcticament l'entusiasme més desbordat en un treball d'una identificació exacta i d'un gran refinament. A Carlos Alvarez. li va tocar un paper menys lluït, que va treballar molt a fons. amb una autenticitat sense concessions molt d'agrair. Ells i la resta del repa1timent van tenir la fortuna de comptar amb un director, Pinchas Steinberg, que va fer allò que més calia fer: ajudar els cantants en la seva dificil tasca, tot contenint amb eficàcia i ofici les propensions expansives d'una orquestració -tal com s'ha dit- grassa, en un joc de gran funambulista de la batuta lírica. I®C 277 De Sardenya a Amsterdam COBLA PRINCIPAL D'AMSltRDAM, amb Theo van Tol (acordió), Marcel Adriessen (percussió) i Doro· na Albertí (veu). Dir.: Bas Wiegers. Ron Ford, Calliope Tsoupaki, Maud Sauer, Joan J. Blay, Cornelis de Bondt, Paolo Fresu, Wouter Vandenabeele, Dick van der Harst, Francesc Cassú, Gerard Kleijn, Roy Paci, En· zo Favala, Albert Guinovart, Alberto Cabiddu, Gavino Murgia, Arnold Veeman, Oliver Boekhoorn, Jesús Ven· tura, Theo van Tol i David Dramm. MUZIERK GEBOUW AAN'T IJ (AMSTERDAM), 9 DE SETEMBRE DE 2007. per Josep Pasqual om emulant Harrison Ford, la cobla holandesa ha celebrat el vintè aniversari recercant els orígens de la sardana. Com que de teories sobre aquest afer n'hi ha diverses, han hagut de triar i s'han inclinat per indagar un camí que els ha conduït cap a Sardenya. Amb Ics conclusions, han creat Sardíuia. heart of dauceness. espectacle argumental amb un fil conduc- C tor basat en textos de Joseph Conrad i Gavino Ledda. L'obra està formada per vint escenes que han estat encarregades a compositors diferents, majoritàriament holandesos i catalans, però també sards, belgues i francesos , que s'han acostat a l'escena que els ha estat encarregada amb total llibertat formal i estètica. Entre una diversitat tan gran. tant d'origen geogràfic com dc vin- culació a la formació instrumental , evidentment n' hi ha per a tots els gustos, i hi van destacar alguns intercssantíssims jocs sonors que van crear atmosferes innovadores en aq uest sector musical. com ara la suggcrent Adiu dc Ron Ford o l'escenificació de De la guerra a /'etemiltlt d'Arnold Vecman. autors d'nlguncs dc Ics propostes més ottnctivcs. D'entre els jocs musicals més curiosos. mcrci\.cn uno menció especio! la Fisamwuica de Theo van Tol. que va proposar un diàleg concertant entre l'acordió i una cobla entesa com una base de jazz en què la fusta aportava la melodia tradicional més festiva. i el Solo de Wouter Vandenabeele. en què l'acordió es va erigir com a clar solista sobre l'obstinada basc del baix i els guamiments rítmics de la cobla. Pel que fa als autors de casa, la trapelleria inst11Jmental a què ens té acostumats joan). Blay va donar pas a una contenció emocional més dramàtica en el seu En camí. mentre que Francesc Cassú va transmetre amb total fi. delitat l'angoLxa per la destn•cció en les seves Llagostes! A la rece rca de l'arca perduda en un vaixell. el dc La Plincipal d'Amsterdam. ple dc sorpreses. 23 -155 FESTIVAL MOZART 2007 De tot una mica FEST1VAL MOZART. OBC. Christian Zacharias, piano i director.lsabel Monar, soprano. Mozart, C. Ph. E. Bach, Beethoven, Gluck, Haydn. L'AUDITORI. DEl 21 Al 30 DE SETEMBRE DE 2007. per Lluís Trullén E RMC 277 l Festival Mozart obre les portes any rere any al curs musical de Barcelona, i una vegada més la figura de Christian Zacharias es converteix en el veritable epicentre d'uns concerts que enguany han tingut com a principal protagonista la música de Beethoven, Cari Philipp Emanue! Bach, Gluck i el mateix Mozart. El més destaca ble d'aquests tres programes simfònics i del concert de cambra, va ser sens dubte el pianisme dc ZDcharias en el Concert per a piano núm. 20 de Mozart -més que en l'intranscendent Concert per a piano en Re menor dc C. Ph. E. Bach- i la claredat d'idees que transmet a l'orquestra, reflectides en quatr·e obres simfòniques: la Quarta dc Beethoven, les Simfonies en Sol menor núm. 25 i 40 de Mozart i la Simfonia núm. 48 Maria Teresa de lladyn. Però la claredat d'idees, dc línies musicals, de prorunditat en la demanda de ma tisos, no sempre es veia corresposta per una orquestra en què la textura dc Ics cordes - malgrat e ls canvis en la secció dc violins amb la presència de Natalie Chec com a concertino invitada- continua es- sent excessivament densa a l'hora d'afrontar aquestes obres vinculades pel seu discurs interior al corrent estètic de l'Stunn u nd Drang, i que consegüentment es veuen abocades a una manca de transparència i nitidesa pròpia de les grans orquestres simfòniques, i ja deixant de banda les versions que aposten per instruments originals i criteris històrics, en la línia de Brüggen o Gardiner. El més destacable, prescindint d'aquest aspecte, la correcta interpretació de la Quarta de Beethoven, amb una forta càrrega romàntica, i la versió traçada amb una nitidesa de línies de la celebèrrima Simfonia núm. 40, en què la claredat clàssica, el melodisme, la musicalitat en esta pur, brollaven en la direcció de Zacharias sota uns cd teris certament acurats, refinats i d'un detallisme minuciós. Llàstima que e n una obra com la Simfonia "Maria Teresa" de Haydn, les dues trompes solistes no assolissin una sonoritat més diàfana quant a afinació, ja que a nivell conceptuaJ, de tempo, de claredat en la plasmació de l'estructura formal, se'ns presentava adequadament plasmada per la secció de gina en què escales, arpegis, canvis tonals previsibles, d'orquestració només reservada a la secció de cordes, es converteixen en els únics ingredients d 'aquest concert rarament interpretat i enfocat a ser interpretat per clave o pianoforte; el fet de programar-se entre dues obres com el final del ballet Prometeu dc Beethoven (el darrer passatge adopta el tema melòdic inoblidable i vital del dan-er moviment de l'Heroica) i la 40 dc Mozart, deslluïren encara més aquesta pàgina del Bach de Berlín. El Festival Mozart va tenir com a solista invitada la soprano Isabel Mona r, que va oferir l'intens "Che fiero momento" de l'Orfeo ed Euridice de Gluck, "Ruhe sanft" de l'òpera Zaide, obra que Mozart va esctiure l'any 1780 però que va restar inacabada, i final- ment l'escena de "Berenice" de Haydn, tres obres que a més l'OSC interpretava per primera ocasió. Monar va cantar correctament unes àries que requereixen un gran instint dramàtic, i el centre del registre de la seva veu i la claredat en la dicció es sobreposaven a aspectes com les colora Iure i l'execució de notes agudes de la tessitura. Els moments més destacables els va assolir en l'escena de Berenice, q ue Haydn va escriure per a una funció benèfica al King's Theater de Londres, i que malgrat les agiJitats exigides, el sentit melòdic i refinament líric s'emmotllaven plenament a la veu deMonar. No volem deixar de fer esment del concert de cambra, en el qual la qualitat dels cinc solistes va mostrar-se extraordinària. Entre ells Christian Farroni, que ocuparà la plaça de solista de flauta de l'Orquestra en el decurs d'aquesta temporada, i que va mostrar un talent i una qualitat fora de tot dubte en la interpretació de la Sonata en La menor de C. Ph. E. Bach; la concertino invitada Natalie Chee, que acompanyada per Zacharias va endinsar-se en el refinament de la Sonata en Mi menor de Mozart i, per descomptat, Zacharias, tot talent, una personalitat q ue s'ha especialitzat en el terreny de Mozart, Beethoven, Schubert, Scarlatti i que aprofundeix en les obres de cambra, concertants i simfòniques amb la claredat que és a l'abast dels grans mestres. Igualment i més o menys en aquesta línia podem destacar la tt·ajectòlia d'A lbert Argudo, en què vocació i estimació a la música han anat maduran t el seu treball com a intèrpret veritable que posa voluntat i emoció en la seva vocació per cercar l'aprofundiment e n e l contingut de les partitures i aportar-hi el seu punt de vista. Cert, e l programa que proposava era ben conegut i no calia buscar-hi novetats, i tanmateix aquest era el risc o millor les dificultats. Veritablement, què podia dir-se de nou d'uns textos com Ja Simfonia Haffner de Mozart, de l'Jdil·li de Siegfried de Wagner o bé de la Setena Simfonia de Beethoven? I tanmateix, Argudo i l'Orquestra del Vallès van saber trobar la manera de man ifestar-nos a través d 'aq uests pentagrames, tantes vegades resseguits i escoltats, la seva emoció per tot el que aporten d'humanitat i d'inquietud creativa per renovar en nosaltres l'interès i l'emoció del seu contingut. corda i fusta. Com hem apuntat, Zachalias va mostrar-se superb com a director i com a pianista, especialment en el sublim Concert per a piano núm. 20 de Mozart: elegant, refinat, nítid en l'articulat, meticulós en l'ús d el pedal, amb un fraseig exquisit. .. Era la música de Mozart en el seu estat pur, en la qualitat que sempre ens ha mos trat i que un any més ha quedat corroborada. Llàstima que en el programa figurés una obra tan poc reeixida com el Concert per a piano en Re menor de C. Ph. E. Bach, una pà- Fent camí CONCERTS SIMFÒNCS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Dir.: Albert Argudo. Mozart, Wagner, Beethoven. PALAU DE LA MÚSICA, 22 DE SETEMBRE DE 2007. per F. T.-B. E 24 n un àmbit musical com el nostre, tan inclinat a la improvisació i a demanar resultats immediats a projectes sense base, una trajectòria de vint anys ja esdevé un fet força remarcable si es refereix a l'existència d'un conjunt simfònic creat per iniciativa plivada. Aquest és i ha estat e l cas de l'Orquestra Simfònica d el Vallès, que concert darrere concert ha anat superant-se i assolint amb esforÇ nivells de notable entitat musical. I que des d'un temps ençà s'ha guanyat l'estimació d'un públic addicte. Tanmateix, el q ue més interessa és que l'orquestra vallesana manifesta una capacitat de progrés quant a consolidar la seva qualitat artística, i és en aquesta vitalitat que els seus concerts del Palau tenen l'atractiu d 'aquella feina que es realitza amb vocació. Els consells del pianista i director Christian Zacharias als estudiants de l'ESMUC Els alumnes de plano de I'ESMUC van seguir atentament els consells magistrals de Christian Zacaharias E l pianista i d irector d'o rquestra d'or igen alemany Christian Zacharias va impartir dues classes magish·als. de dues i tres hores respectivament, als estudiants de piano dc I'ESMUC, els dies 18 i 19 de setembre passat, com a prèvia de la seva participació en la Temporada Simfònica de L'Auditori. Zacharias també va obrir als estudiants de l'Escola, en especial, als de direcció d 'Orquestra els seus assaigs amb l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (l'OSC). en el tres programes realitzats del 18 al 30 de setembre a la Sala Pau Casals i que van incloure la interpretació, entre altres, de les Simfonies núm. 25, KV 183 i núm. 40, KV550 així com del Concert per a piano núm. 20 KV466, totes dc Mozart; la Simfonia núm. 48 de Haydn i, de Beethoven, la Simfonia núm. 4, Prometheus i Coriolan. Zacharias també va dirigir, de C. Ph. E. Bach, la Simfonia en Mi b major, wq.l79 i el Concert per a piano wq. 23. el que fa a la participació dels estudiants de I'ESMUC en les classes magistrals, el repertori escollit pels pianistes va ser el següent: Marc Piqué (Sonata núm. 54 en Sol Major Hob. XVI: 40 de Haydn), Mireia Vendrell (Sonata de Gideon Klein), Javier Liébana (Sonata en Si b K 570 de Mozart), Carles Marigó (Partita en Mi menor de Bach), Mai te Aguirre (a la foto; Sonata G-dur op.3l N l-1 r mov. de Beethoven), Medir Bonachí (Sonata As-dur I l r mov. de Schubert), !van Fermíndez (Variacions en Do menor de Beethoven), Pedro Beriso (Concert en Do major de Mozart I I r mov.) i Anna Serret (Sonata en Fa major KV 332 de Mozart). P Uhomenatge a Tete Montoliu propicia la primera col·laboració entre el Taller de Músics i l'ESMUC / s a l'entorn de la figura del pianista Tete Montoliu, de qui enguany es commemora el desè aniversari de la seva mort, que el Taller de Músics i l'ESMUC articularan la seva primera proposta conjunta. La data: el dissabte, I de desembre de 2007. El marc: el Palau de la Música Catalana, dins el 39è Festival Internacional de Jazz de Barcelona. Una big band formada per membres del Taller i l'Escola recordaran Tete Montoliu en el concert de cloenda del certamen. Ambdues institucions presentaran els detalls d'aquest projecte el proper 20 de novembre, a les dotze del migdia, en roda de premsa. E _ __2 A CT U ALIT AT i{j/,iiJij UEscola collabora un any més amb el Festival Visual Sound ..\\I¡·.I ···..-:: if:~··· ·~ ., ,.z. ~ . .®: /';Pi ,,~~·¡ . ''..··.!:"~·?. ,'.~.: lf.·· /· .. ·-·.. ·· ..··'·'//./ I{ '•;.' ~ ~;- ...·(.!¡/~ . ~<}~~ .~f~.·~ ~~(~;~ rÇ; . ·.... " .· . . I . .·.\ .'-·· ... · ·--~~ -- · ~ ..: , .... Arnau Bataller és professor de composició per a l'audiovisual de I'ESMUC L ' Arnau Bataller, Josep llurs i Falcó i Mercè Gonzalez en un moment de la presentació del Visual Sound ESMUC s'ha sumat novament a la iniciativa del Centre Cívic Carmel de Barcelona d'organitzar un concurs de composició de bandes sonores per a curtmetratges, en el marc del festival Barcelona Visual Sound que se celebrarà del 19 al 29 de febrer de 2008. La presentació de les bases del concurs, així com la projecció dels curts (encara sense sonoritzar) procedents de la EMAV (Escola de Mitjans Audiovisuals), va tenir lloc el dimarts, 9 d'octubre passat, a l'aula d'orquestra de I'ESMUC. Hi van participar Mercè Gonzalez (Visual Sou nd), Arnau Bataller (professor de composició per a mitjans audiovisuals de I'ESMUC) i Josep Lluís i Falcó (professor de la Universitat de Barcelona i especialista en música cinematogràfica). El professor Josep llurs i Falcó és autor del monogràfic "Música i audiovisual a Catalunya" En el marc d'aquest acte també es va presentar el monogràfic Música i audiovisual a Catalunya, un número extraordinari de Secuencias de Música de Cine, revista que edita l' ADMA (Associació per a la Divulgació de la Música de l'Audiovisual). Aquesta publicació recull els textos i imatges d'una exposició homònima celebrada l'any 2006, material al qual s'han afegit les filmografies de tots els compositors que han intervingut en el cinema de llargmetratge a Catalunya. Aquesta publicació, del mateix Josep Lluis i Falcó, té com a particularitat el fet d'aparèixer directament en format electrònic i és d'accés totalment gratuït. El seu contingut es pot descarregar des de les pàgines web de: ESMUC, Cinema Català i Musimagcn, a partir d'aquest mes de novembre. 0 T ~ o " f'€. Pianistes de l'ESMUC actuen a Moscou i Sant Petersbur~ ~• ....-.-... amb un programa format per obres íntegrament msses~o--~ 0 ls estudiants de piano de I'ESMUC Toni Costa, Anna Francesch, Maria Lorenzo, Santi Blanco i Enrique Lapaz, tutelats pels professors Leonid Sintsev i Rafael Salinas (aquest últim, cap d'estudis de l'Escola), van iniciar a principis d'octubre passat una gira de tres setmanes per diverses ciutats de Rússia que els ha permès actua1· a importants sales de concert de les ciutats de Moscou i Sant Petersburg. A més d'aquests estudiants, el graduat de I'ESMUC, Ferran Cullell, actua lment estudiant de doctorat al Conservatori Rimsky - Korsakov de Sant Petersburg, es va afegir als seus antics companys i també va tocar en els concerts protagonitzats pels pianistes de l'Escola. D'entre les actuacions dels estudiants, hi ha dos concerts especialment rellevants: el primer d'ells, a la sala Gla- ~ E zunov del Conservatori Rimsky - Korsakov de Sant Petersburg. el dia 9 d'octubre. El segon, ja a Moscou (a iniciativa de la Fundació Scriabin). va tenir lloc el dia 16 d'octubre. En ambdues ocasions els estudiants van interpretaran íntegrament obres clau del repertori rus. 3 ESMUC IJ)41Jj ARTICLE Mesures d'emergència per als músics I LL_O_B_E_T_ _ _ _ _ __ _ _ __ ET_ I _ S_ per JAUME ROS_ T 4 ESMUC ot i que encara causi sorpresa entre molts músics i en la societat en general, hi ha múltiples evidències que tocar un instrument musical és una activitat de risc. Podríem dir, fins i tot, que s'està convertint en una mena d 'epidèmia laboral. Els que ens dediquem a atendre músics ho veiem cada dia a la consulta: músics de totes les edats, instruments i nivells que presenten dolors i inflamacions que els limiten en la seva activitat. Els estudis realitza ts en diversos països no fan res més que confirmar aquesta creixent demanda d 'atenció mèdica en centres es pecia li tzats. Una mostra és l'estud i que es va rea litzar fa uns anys al nostre país(IJ en què es va posar en evidència que tres de cada qua tre músics tenen , durant la seva carrera, algun problema relacionat amb la seva professió. Problemes que poden ser ban als però que en un terç dels casos són prou im portants per condicio nar la seva capacitat per tocar. Les causes d'aquesta alta incidència dc problemes són múltiples i, sovint, insospitades pel músic mateix. Pe rò hi ha uns quants factors que tenen més pes que d'altres. En primer lloc cal parlar de la repetició de moviments. Fa més de dos segles, el primer metge que es va preocu par seriosament per les mala lties relacionades amb les activitats labo rals, va d ir: <mo hi ha cap moviment que sigui prou lleu perquè, si el repetim prou vegades, no ens acabi lesionant». Moure un dit ens pot lesionar? Doncs sí; només fa fa lta que el moguem prou vegades. I, quantes vegades és «prou vegades»? Doncs això depèn de cada persona, de com moguem el dit, amb quina tensió i amb quina força ho fem ... Però el músic, per poder arribar a adquirir els mecanismes neuronals imprescindibles per poder tocar en alt nivell i, després, mantenir-los incorruptes al cervell, eaJ que repeteixi tot allò que fa prou vegades per poder-se arribar a lesionar. D' altra banda, cal tenir present els condicionants que imposa cada ins trum ent. La majo ri a d ' instruments ha evolucionat sensiblement amb el pas dels anys. Alguns ho han fet amb millores espectaculars pel q ue fa al so, les característiques expressives i les possibilitats tècniques. Altres han mil lorat fins i tot el seu aspecte. Però, rarament, aquesta evolució dels instruments ha comportat millores clares en l'esforç que cal fer per tocar-los o en les postures que cal adoptar per sostenir-los . Al contrari , mo ltes d' aquestes millores han compo rtat un augment de l'esforç que han de fer els músics per tocar-los. Hauríem de parlar, també, del treball asimètric i descompensat que Tres de cada quatre músics tenen, durant la seva carrera, algun problema relacionat amb la seva professió. compor ta tocar la majoria d'instruments; de l'ús d'excessiva tensió o d'una tècnica no prou ben adaptada als condicionants propis de cada músic; de tocar en males condicions sonores, ambientals o d 'iJ.luminació; de transportar l'instrument o fer feines de càrrega i mu ntatge sense unes condicions bàsiques; d ' obsessionar-se per millorar basant-se, principalment, en el fet de tocar més hores, i no pas en la rendibilització del treball que ja s'està fent. Tampoc no podem oblidar, tot i que ara no és el moment d 'entrarhi a fon s, els factors psicosocials que envolten, q uasi en tots els països, però en alguns més que en d'altres, el músic: precarietat laboral, poca valoraci ó d e l 'activitat professional en l'àmbit social i legislatiu, fa lta de professionals capaços de donar suport al músic (no només en l'àmbit de la salut, sinó també laboral, legal, administratiu ... ), desproporció entre les hores de dedicació i els resultats professionals obtinguts, etc. Però, de ben segut~ el factor més rellevant a l' hora de converti r la música en una professió de risc és el fet que el músic s'estima el seu instrument musical i, per tant, el coneix i en té molta cura; sovint molta més que del seu propi cos. urant la seva fmmació el músic aprèn mul tit ud d'aspectes que li permetran entendre la música i poder-la interpretar. Però aquest coneixement es basa, q uasi exclusivament, en aspectes musicals teòrics i en aspectes instrumenta ls pràctics. Però els processos cognitius que permeten entendre la música no els fa un ordinadot~ els fa el D ARTICLE . . /i:\C ~ 16 ~- Jaume Rosset i Llobet and George Odam nlustmted by Àxel Oliveres i Gili l J cervell. Estem molt lluny encara d'entendre completament el seu funcionament, però sí que sabem com es comporta en els mecanismes bàsics de l'aprenentatge, la memòria o la interrelació de coneixements. La interpretació musical tampoc no la fa un reproductor de discs compactes. La fa possible un sistema nerviós que ha d'automatitzar i memoritzar uns moviments, uns tendons i unes articulacions que han de resistir milers de repeticions i uns músculs que han de ser capaços d'emmagatzemar prou energia i ser prou eficients per optimitzar-La i, així, aconseguir sostenir la seva activitat durant hores sense disminuir el seu rendiment ni lesionar-se. I també sabem quina és la millor manera d'entrenar el múscul o el sistema nerviós per treure'n el màxim partit. Però, de tot això, el músic no en sap pràcticament res i, per tant, fa les coses per intuïc ió o, pitjor encara, no sap com ni per què les fa. Estem parlant de tenir uns coneixements bàsics de com funciona el cervell o un múscul determinat, com pot aconseguir una resistència i una velocitat més altes, com pot retardar la fatiga, com pot aprendre les mateixes coses amb menys temps de pràctica, com pot afavorir l'aprenentatge i minimitzar l'oblit, quina és la posició de la mà, del braç o de l'esq uena per inte rpretar més eficientment cadascun dels passatges d'una peça, quines ajudes ergonòmiques existeixen per poder adaptar millor l'instrument al cos, etc. No cal dir que aquests coneixements són menys útils si s'adquireixen quan el músic ja ha establert rutines de comportament davant l'inshument i que, per tant, caldria que es transmetessin ja des dels primers cursos. Però això requereix que els professors hagin estat formats en aquestes matèries i dispo- Cal tenir uns coneixements bàsics de com funciona el cervell o un múscul determinat, de quines ajudes ergonòn1iques existeL~en per poder adaptar n1illor l'ins1Tument al cos. IJj.'.lllj sin dels recursos i les eines per poder-ho fer. Malauradament, això, avui en dia no és possible. Perquè sigui una realitat, calen canvis de mentalitat, legislatius, infraestructurals i econòmics que, en el millor dels casos, tardarà anys a fer que els mestres de música estiguin formant els seus alumnes en aquests aspectes. Per tot això, els darrers anys, s' han començat a portar a terme, a diferents llocs del món, el que podríem anomenar «mesures d'emergència». Entenem aquestes mesures com els projectes que no pretenen solucionar aquest problema d'arrel, sinó que intenten paJ.Iiarne els efectes al més aviat possible. D'aquests projectes en podríem destacar dos per la seva magnitud i seriositat. Un s'està portant a terme, des del 2004, als Estats Units. L'alh·e és fruit de la cooperació internacional. El primet~ que compta amb un suport econòmic important (gràcies a la forta cultura de patrocini i mecenatge d' aquest país), ha consistit en l'establiment d'un programari bàsic, consensua t entre nombrosos especialistes d'aquell país en unes trobades nacionals i la posterior posada en marxa de programes formatius per als alumnes de grau superior. Malgrat que encara no es tenen dades de quin serà el resultat a mi~à i llarg termini d'aquests programes, les informacions de què es disposa són prou positives com per augurar-ne un cert èxit (2. 3) l segon projecte, liderat per la Guildhall School of Music and Drama de Londres, el Queensland Conservatorium d'Austràlia, i l'ESMUC des de Catalunya (que ha cofinançat i participat activament en el projecte), ha seguit un procés una mica més complex. En primer lloc es va aniba r a un acord perquè, des de l' Institut de Fisiologia i Medicina dc l'Art de Terrassa, es fes una proposta sobre quin tipus de coneixements es consideraven imprescindibles per a la millora del rendiment dels músics. Aquesta proposta es va avaluar des de la perspectiva de la pedagogia musical i es va arribar a E 5 i{jSJiij 6 ESMUC ARTICLE un acord de continguts. Amb aquest gu ió previ, l'lnstitut de Terrassa va començar a redactar el contingut del que hauria de ser el «manual d'instruccions de funcionament del cos del músic». Per garantir-ne la utilitat, la comprensió i la rellevància per a tots i cadascun dels músics, es va demanar que un grup d'estudiants de música i professors dels conservatoris que hi participen, així com especialistes en medicina de l'art en l'àmbit internacional, llegissin i valoressin el text. Amb la informació recopilada es va reescriure el material i es va confeccionru· la versió final del llibre. La incorporació de nombroses iHustracions, clares i amb cert toc humoristic, així com un disseny acurat han donat al manual un contingut pràctic, atractiu i assequible per als músics que els ha dc permetre entendre millor el funcionament del seu propi cos en referència a la interpretació musical, aprendre a optimitzar-ne el rendiment i, alhora, evitar-li lesions. Aquest manual ja està disponible en la seva versió anglesa (The musician's body. A maintenance manual for peak performance. /. Rosset, G. Odam. Ashgate, 2007) i serà distribuït a tots els alumnes de la Guildhall School i el Queensland Conservatolium. Així que es disposi de la versió catalana, també l'ESMUC ho farà amb els seus. erò el projecte no s'acabarà en el moment e n què els alumnes ja disposin d'aquest material. Es pretén que, cadascun dels conservatoris participants, avaluï la utilitat i l'efectivitat d'aquesta intervenció. Aixi, durant un projecte, que s'allargarà com a mínim un any, s'analitzarà el grau de comprensió del material i el seu aprenentatge per part dels estudiants de música. A més, s'intentarà posar en evidència fins a quin punt això comporta canvis en la manera d'entendre la interpretació musical i, per tant, genera nous hàbits i comportaments en els músics. No cal dir que la predisposició per incorporar canvis en les rutines de treball, tant per part dels alumnes com del professorat i l'equip directiu dels centres, serà vital per a l'èxit d'aquesta darrera fase que, si els resultats del treball ho aconsellen, conduirà a la reelaboració dels continguts del llibre. Però, no ens hem d'enganyar, per molt positius que acabin sent P aquests projectes, no hem d'oblidar que són només «mesures d'emergència». Cal que els futurs professors dels músics es formin en aspectes corporals. Cal, per tant, que els polítics entenguin aquesta necessitat, que canvifu els currículums i que hi destinin els recursos pertinents per tal que aquests canvis siguin possibles. Però, sobretot, cal que els mateixos músics entenguin i es creguin que realment tot aquest procés és necessari i que acabarà repercutint en la seva qualitat interpretativa i vital. NOTES 1. Roset Llobet, j.; Rosinés Cubells, D.; Saló Orfila, J. M. /dentification o[ risk factors for musicians in Catalonia (Spain). Med. Prob. Perfor. Art.: IS (4): 2000; 167174. 2. Health Promotion Courses for Music Students: Part l. Medica! Problems of Performing Artists. 22 (I): 26-29. 2007. 3. Health Promotion Courses for Music Students: Part Il. Medica! Problems of Pcrforming Artists: 22 (2): 80-81. 2007. Jaume Rosset i Llobet. Doctor en Medicina. Especialista en Cirurgia Ortopèdica i Traumatologia. Especialista en Medicina de l'Esport. Director mèdic de l'Institut de Fisiologia i Medicina de tAri de Terrassa (www.institutart.com). Director de la Fundació Ciència i Art (lVlVJv.fcart.org). I AGENDA IJj.'.IIIOj Activitats novembre 2007 Els concerts de l'Acadèmia (L'Auditori. Sala Tete Montoliu. Lepant, 150. Barcelona) Entrada gratuïta A les 19 hores Dia 6: Leonid Sin tsev, p iano. Programa: Sonata número 28, op. IOI, en La major de L. V. Beethoven i la Sonata número 7 de S. Prokófiev. Dia 13 : Mireia Pintó, mezzosoprano, Viadik Bronewetzky, piano i Jaume Creus, recitador. La poesia russa en la música. Programa basat en la cançó russa. O bres de M. Glinka, A. Dargomijski, C. Cu i, S. Rachmaninoff i D. Xostàkovitx . Dia 27: Iñaki AJbertdi & Íñigo Aizpiolea, duo d 'acordions. Programa amb obres d'J. Stravinsky, Luís de Pablo, K. Stockhausen , A. Sardà i J. Guinjoan. Música Tradicional Classe magistral d'acordió diatònic i cultura sarda Dia 2, de 10 a 12 hI Saia d'O rquestra de i'ESMUC (3rpis) A càn ec de To tore Chessa, musicòleg i professor de Sardenya i un dels acordionistes més destacats d'Europa Sonologia Música, te cnologia i dansa Dia 6, 18 hI Aula 35 donar a conèixer tant la música com els mètodes compositius emprats pels compositors catalans contemporanis. "4x4 Música Actual " alterna d iversos concerts a la Sala Beckcll de Barcelona amb l'edició d'un disc i el seminari que té lloc a I'ESMUC. L'ESMUC col·labora en aq uest cicle per tercer any consecutiu. Podeu consulta r la programació completa del cicle a: www.esmuc.cat Sonologia \... \ Presentació i discussió d'avantprojectes del Curs ~ d'Es pecialització en Tecnolog ia Musical "Dia 6 , 18 hI Aula 35 11} A càrrec de Llorenç Peris o 1 <' O 'l A cànec de Llorenç Peris Te01ia i Composició i Direcció Conferència d'Agustf Cha ries Dia 9, d' li a 13 hI Aula 348 Inauguració del curs a cadèmic Dia, 20. de 19 h I Saia O lio! Matioreli de J;Auditori Teoria i Composició i Direcció Cicle monogràfic de concerts i conferències sobre compositors de Música Actual "4x4". Dies 23 i 30 d 'octubre, 13 de novembre i 11 de desembre, de 16 a 18 h I Aula 356 Conferències a càrrec de Manel Ribera (graduat per I'ESMUC), Anna Bofi ll, Ramon Humet i Ximo Cano. Aquest cicle de conferències-concert té com a objectiu Concert de la Cobla de i'Esmuc, dirigida per Marcel Sabaté. Programa: Porta ferrada Atzavares i baladres Amical L'ermita vella Podeu consultar les activitats de l'Escola a www.esmuc.cat. Antoni Ros Marbà Eduard Toldrà R. Lamote de Gtignon Joaquim Serra 7 Inma Pozo i Estefania Scínchez responsables de l'àrea d'Atenció a l'Estudiant "Tot i l'ús de la xarxa, els estudiants prefereixen l'atenció personalitzada" Inma Pozo, de vint-i-vuit anys, i Estefania Sanch ez, de vin t-iquatre, són a l'ESMUC des de l'any 2002. Les seves tasqu es, com a membres del PAS -personal administratiu i de serveisde l'Escola han anat variant si bé, d'ençà del curs passat, s'ocupen de l'àl'ea d'Aten ció a l'Estudiant destinada a vehicular les consultes i tràmits administratius dels més de sis-cents alumn es m atriculats a l'ESMUC. per RUT MARTfNEZ 8 -Quin servei ofereix l'àrea d' Atenció a l' Estudiant? -ES: Bàsicament, ens encarreguem d'atendre tant els alumnes com també les persones alienes a l'Escola que volen informar-se de qüestions relacionades amb l'accés, el pla d'estudis, les titu lacions que im partim, etc. - JP: Pe l que fa als estud iants. les consultes tenen a veure sobretot amb qüestions relacionades amb la matrícula. beques, així com d'altres tràmits adminish·atius derivats de la pròpia activitat acadèmica. - Hi ha algun tipus de consulta preferent? - IP: En usuaris externs. clarament. l'accés a l'Escola, tant en relació als estudis de grau com als postgraus i cursos diversos que s'organitzen. La gen t encara no té cla r què ha de fer per venir a estudiar a I'ESM UC. -ES: A més, encara hi ha gen t que no sap exactament què és I'ESMUC: si som públics, privats ... Has d'anar-los explicant que som un centre públic superior, que no som un conservatori de grau mitjà, etc. - Queda molta feina per fer, doncs... - IP: Ho me, jo en canvi crec que la gent ens coneix força bé. Si no, per exemple, no tind ríem ta nta demanda d'estudiants estrangers. És evident que sempre s'ha d'anar explicant a una i altra banda què fem, qui som en defi nitiva, però a hores d'ara, amb els anys de bagatge de l'Escola, crec que la majoria de persones poc o molt vinculades a la música ens coneixen. -ES: Suposo que també patim d'un '·mal" generalitzat entre els músics: són, per naturalesa, força despistats i tot el que té a veure amb la burocràcia els fa molla mandra. En això sí que hem hagut de fer pedagogia ... I posar-hi paciència. Tot el que té a veure amb requisits, tràmits d'homologació de titulació, etc., implica sempre una explicació molt detallada. - Hi ha encara massa burocràcia en una institució com I' ESMUC? -ES: Sí. - IP: jo diria: "Sí, però...". Hi ha moltes norm atives que són bàsiq ues pel bon fun cionament de l'Escola. Hi ha una part de la burocràcia que és necessària. - Els darrers anys, l'ús creixent d'internet ha agilitzat la realització de tot tipus de tràmits admin istra tiu s. Supleix, la xarxa, la presen cialitat d'un servei com el que vosaltres oferiu? - lP: Crec que no, en tot cas, internet complementa el servei d'atenció directa. Generalment no sol agradar teni r només la informació en una pàgina web; la gent prefereix accedir a la informació d'u na mane ra més completa, tenint un tracte personalitzat. r això, a dia d'avui. continua depenent de l'atenció presencial i personalitzada d'un servei com el nostre. -ES: En el cas de I'ESMUC, a més, s'hi suma el fet que la gent vol venir a veure les instal·lacions, parlar amb els professors, etc. Normalment tots els qui venen a fer-nos alguna consulta i no són encara estudiants de l'Escola aprofiten per fer una visita una mica e~tensa a les aules principals. - Es molt ampli, l' horari d'Atenció a l' Estudian t? -fP: Cada dia, d' l l a 13 bores i les tardes de dilluns. dimarts i dimecres, de 15.30 a 17.30 hores. Crec que, pel volum dc consultes que rebem, és suficient. -ES: La veritat és que, amb el temps, els estudia nts han après a respectar els horaris d'atenció p resencial. A més, saben que si cal fer algun tràmit urgent poden utilitzar l'oficina virtual que, a partir d'aquest curs, s'ampliarà gràcies a la posada en funcionament de la inIJ·anet de l'Escola. Amb tot, l'oficina virtual ja inclou els tràmits en línia més habituals. - Quina és la part més satisfactòria de la vostra tasca? - IP: La vetitat és que hi ha moments especialment "dolços": les proves d'accés, per exemple, perquè els aspirants t'encomanen la il·lusió de començar un nou camí. Ets sents, fins a cert punt, una mica protectora de tots ells: els recordes què cal fer, si els falta alguna cosa, etc. Comparteixes, vius amb ells part de la seva il·lusió. -ES: Per a mi tam bé és molt bonic el momen t en què acaben la ca rrera, q uan recu llen la titulació. Són estud iants que has seguit al llarg de tots els anys d'estudi. Veure' ls acaba r la llicenciatura amb èxit és també un moment d'alegria compartida. - Sou totes dues molt joves ... Això fa més difícil la feina d'Atenció a l'Estudiant? -IP: Hi ha gent de tot: n'hi ha que t'arriben "de bon rotllo" i d'altres que t'escridassen perquè tenen un problema de terminat amb el seu expedient i necessiten resoldre'!. En aquests casos, l'experiència és un grau: calma per part nostra i intenta r donar la màxima informació a l'estudiant. -ES: El que també han d'entendre és que, la nostra. és una feina d'equip i com a tal ha d'estar ben coordinada. Vull dir que serveix de poc descarregar en nosaltres ... Com tot treball de cara al públic, és difícil. Una veu per tenir en compte X SCHUBERTÍA.DA AL1.1A DIAGONAL Nikolai Bortxev, baríton. Wolfram Rieger, piano. Beethoven, Grieg i Schumann. AUDITORI WINTERTHUR. 2 D'OCTUBRE DE 2007. per Mercedes Conde Pons esprés de la decepció en conèixer dos dies abans del recital la canceJ.Iació del baríton Olaf Bar, l'aparició en cartell i com a substitut d'un nom totalment desconegut feia vaciJ.Iar entre l'escepticisme que provoca allò que no es coneix i la curiositat que desperta la possibilitat de descobrir quelcom nou, i bo. Més encara quan es coneix --en llegir el cunículum- que el baríton que es presenta d'un dia per l'altre és només un noi de vint-i-set anys. Dir que Joventuts Musicals de Catalunya - al capdavant dels quals hi ha en Jordi Rochsón experts a trobar i captar les veus del futur no és agosarat, només cal pensar en noms com el de Matthias Goeme o Juliane Banse. Nikolai Bortxev sembla un més en la llista dels cantants que irrompen amb força en el panorama liric actual. Amb absoluta seguretat es va presentar davant la sempre atenta audiència de la Schubertíada, amb un programa en total harmonia amb la seva veu i edat. Tant el petit i encisador cicle de sis cançons An die feme Geliebte (A l'estimada llunyana) de Ludwig van Beethoven, com l'evocador Díchterliebe (Amor de poeta) de Robert Schumann, són petites joies que D Ganassi acarona amb Gluck CONCERT GLUCK. Sonia Ganassi, meuosoprano. Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Michele Mariotti. LICEU.l D'OCTUBRE DE 2007. per M. C. P. delit el seu retorn. La mezzosoprano italiana no va defraudar, perquè el seu és un cant noble i acurat, acompanyat per una autèntica veu de mezzo que transporta l'oient a uns temps gloriosos per a la seva corda. Però, tot i el merescut elogi, el repertori escollit per al seu retorn a Barcelona no era el més indicat. [no per manca d'adequació vocal, sinó per onia Ganassi s'ha guanyat l'afecte dels liceistes en totes les ocasions en què ha aparegut a l'escenari barceloní, d'ençà que debutà en una memorable Maria Stuarda la temporada 2003-04. La temporada passada tomà amb Don Carlos i Norma i, després d'una lluïda aparició al dan-er Festival de Peralada, els seus incondicionals esperaven amb S ...... s'escauen particularment a les veus joves, en trepidant evolució, com els sentiments que tots dos cicles emanen. Són tots dos cicles belles narracions d'amors de primera joventut, dues perspectives diferents basades en un mateix sentiment. Per aquest motiu, incloure-les al mateix p1'0grama té un component afegit d'interès. Com també el tenen el cicle de sis cançons d'Edvard Grieg, un ram de pensaments romàntics, amb moments àlgids com Dereinst, Gedanke11mein (Algun dia, pensaments meus). Nikolai Bortxev es va presentar com a poeta, amb humilitat; amb voluntat dc narrar uns textos de gran bellesa lírica per ells mateixos sense afegir cap excés de decoració ni tímbrica ni gestual que distragués l'atenció principal de les obres. Sense cercar una altra cosa que dir, explicar una història de sentiments compartits, va aconseguir commoure el públic. fins i tot sorprès per la primerenca maduresa que va demostrar en el seu cant. No sorprèn llavors, descobrir en ell el mestratge de grans cantants com julia Varady, Diehich Fischer-Dieskau o Philip Langridge en una trajectòria formativa fulgu rant que l'ha portal -després de ser membre estable a l'Staatsoper de M.unic- a interpretar ja alguns rols d'importància al costat de grans directors com Jacobs, Marcon o Campanella. El concert ofert a l'Auditori Winterthur generà unes expectatives prometedores i un gaudi considerable, al qual va contribuir d'una manera rellevant el sempre admirable pianista Wolfram Rieger. un excés de dificultat dc cara a la seva recepció. Si bé existeixen àries de Gluck de gran bellesa lírica i dramatisme contingut -com són "Fatal divinità" d'Alces/e o ''Ó malheureuse JphigéJlie" d'lphigénie en Tauride-, n'hi ha d'aliTes que no acompleixen les expectatives que el públic espera veure satisfetes. El mateix succeeix amb algunes dc Ics peces instrumentals que es van presentar al Liceu, com és el cas dels dos ballets d'Armide, gens d'acord amb l'actitud amb què avui dia es rep una música que - no cal oblidar-ho- en el seu temps no exigia una escolta tan minuciosa. No és estrany, doncs, que --exceptuant la me- ravellosa Orplzée et Eurydice. de la qual no va oferir cap fragment- sigui gairebé impossible h'Obar cap altra òpera de Gluck en una temporada operística. L'OrquestTa de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu va demostrar millors aptituds que en anteriors intervencions -tot i enfl'Ontar-se a un repertori ingrat per alllu'!:ment-, gràcies al caràcter didàctic amb què Michele Mariotti va conduir l'orquestra; amb molt d'encert, s'ha d'entendt-e. La feina de l'acadèmia comença a agafar volada, però encara es pot retreure una manca de flexibilitat en el conjunt -molt evident a les dinàmiques- pròpia, en part, de la manca de rodatge. -·---··-·-·--· ··-·--- ·-··--··----~------· ···---- --- · ·-----····-·-··· ~e 277 --, ·-·-········-·---· I~ EVISTA MUSICAL CATAlANA I el PALAU DE LA M ÚSICA, 4-6 . - 08003 BARCEL.Ot'llA li i ¡ Íl BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA j "'''" ''' I '"""~ ' " ""'"""" • •= ~mp<dllibo<u •••s•io oh ""'"" ' " ob P•~"" ol C.•- 1dol """ dolo M4oloo "'"'"'' :::~~~:~~~ ..~-~:: :~=~~·~~=:~ . 1.1·1·... :~::~~:PT~~ •lml l .. l. • BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ ! Nom i cognoms del subscriptor: l 1. . 1L. ~. l .l····· Signatura: Adreça : .................................................................................................................................................................................................. -""" LES SEVES DADES SERAN JN::ORPORADES ALS FITXERS DEL GRUP PALAU De LA MúSICA (0Rf!l0 CATALÀ. FIJNDACIO OR.FBÓ CATAL.A·PALAU De LA MÚSICA I CONSORCI DEL PALAU De LA MúSICA CATALANA), AMB SEU Al. CARRER PALAU De LA MÚSICA 4 • 6, De BARCELONA. CP 00003. P5R FER ·NE i LA OES'IlÓ OENERAI.. I EN AQUB>TA ADREÇA POT EXERCIR TOTS ELS DRET'S D'Ac:cts, Re:nRCACIÓ. CANCS.·LACIÓ I OI'OSICIÓ. .. ·-·--------· -·-·---·-----·-..- · - · - --- ¡ I (o bé tal ó bancari adjunt a favor de 'Revista Musical Calalana'). Per a subscripcions a l'eslmngcr, consulteu el preu. L_____......... ¡ I! ..................................................................................................................................... l ::~:·~.~~'::~•• :.:;::::::;:;~:::,:;::.:::.:::~;.T··''" . . li I ¡ ! i -------J 25 457 El Cor de Noies a la Fira del Llibre de Fran kfur t El passat mes d'octubre, el Cor de oies de l'Orfeó Cata là va viatjar a Frankfurt per tal de participar en l'acte inaugural de la Fira del Llibre d'aquesta ciutat a seva actuació en l'espectacle, dirigit per Joan Ollé, es concretava en l'acompanyamen t, juntament amb l'Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra (ONCA), al cantau tor Sisa, en la seva coneguda Qualsevol nit pol sortir el sol. D'altra banda, el Cor de Noies tenia una altra petita intervenció. amb Ja interpretació de la cançó Ellobito bueno dc Paco lbañcz, arra njada expressament per a aquest acte per Jordi Domèncch. L'espectacle es va fer al teatre Schauspielhaus de la ciutat de Frankfurt i va tenir una durada de 2 hores. Es tractava d'un viatge en tom de la cultura catalana, des de la música, Ics tradicions, passant pels textos més emblemàtics de la literatura. Tot això de la mà d'una setantena d'actors, músics i artistes que, des de dalt de l'escenari, anaven mostrant pinzellades dc la nostra cultura en forma de poema, de prosa. de moviment. música, etc. i tot plegat sota una gran pantalla al fons de l'escenari que mostrava imatges, di- L RMC 277 bu ixos i alguns textos traduïts a l'a lemany. L'espectacle feia una ressenya cronològica de la història del nostre país i s'hi anaven succeint textos de Muntaner, Ausiàs March (ca l destacar la interpretació d'Ester Formosa de la cançó Veles e vents de Raimon), Joanot Martorell, etc. Més endavant es van poder sentir fragments de Terra baixa dc Guimerà, Verdaguer, Alcover, Víctor Català, Santiago Rusiñol, entre molts d'altres. Una curiosa coreografia de Toni Mira i Claudia Moreso feia esment del món del llibre i l'escriptura, tot donant pas a una projecció de fotografies sobre la República. Més endavant, un emocionant Cant dels ocells interpretat per Pau Casals des de la pantalla gegant, era reprès per I'ONCA i versionat més tard per Toti Soler amb la seva guitarra. I passant per Manuel Vazquez Montalban, Joan Brossa, Montserrat Roig i Terenci Moix, s'arribava a un espectacular final de la mà de la ballarina Sol Picó acompanyada per Car- les Santes. Entre d'altres, hi van participar actors com Pere Arquillué, Joan Anguera, Lluís Marco, Francesc Orella, Rosa Renom i Rosa Novell. Pel que fa a la part musica l, a més del Cor de Noies de l'Orfeó Català, també s'hi va poder veure Mayte Martin, Maria del Mar Bonet, Toti Soler, I'ONCA, Ester FOimosa, els dolçainers Pau i Laia Puig, etc. L'espectacle fou dirigit per Joan Ollé i Iban Beltran com a sotsdirector. D'a ltra banda, el Cor de Noies va aprofitar la seva estada a la ciutat alemanya per oferir un altre concert, fora del marc de la Fira, en aquest cas a la localitat de Bonames (al Nord de Frankfu rt). El concert quedava emmarcat dins la festa de l'Applewine i fou el primer concert que va dirigir la nova directora del Cor, Buia Reixach, que substitueix Lluís Vilamajó. Acompanyades per Josep Surinyac al piano, les noies van interpretar peces religioses, peccs tradicionals d'an·eu i tradicionals catalanes. AGENDA NOVEMB RE 2007 26 458 Dia 9 , 21.00 h BARCELONA. Palau de la Música Catalana Dia 10, 20.00 h LLEIDA. Auditori Enric Granados Orfeó Català. Orquestra Simfònica del Vallès. Rosa Mateu, soprano. Mireia Pintó, mezzosoprano. Carles Cosias, tenor. Josep Pieres, baix. Dir.: David Giménez Carreras. Requiem de Verdi. (Concert per Caixa Penedès). Orfeó Català. Orquestra Simfònica del Vallès. Rosa Mateu, soprano. Mireia Pintó, mezzosoprano. Carles Cosias, tenor. Josep Pieres, baix. Dir.: David Giménez Can·eras. Requiem de Verdi. MÚSICA CLÀSSICA INDOSTÀNICA Una fiable aproximació al món musical indi na de les característiques més definitòries de l'època que estem vivint és la fluïdesa natural de circulació de tota mena de realitats, ja siguin simples productes, persones, idees o instàncies culturals de tota mena. Es tracta d'un procés que ha arribat als nostres dies arn b el concepte "globalització", però que de fet va començar amb el de "cosmopolitisme" a les acaballes del segle XIX, quan els avenços tecnològics van posar a l'abast de l'home unes possibilitats de comunicació enormes i insospitables: des de desplaçaments i transports a intercanvis de comunicacions de tots tipus. E.l fet cultural no podia ser aliè a aquesta realitat, i la seva pròpia naturalesa de base comunicacional - la cultura sempre cerca arribar i afectar d'altri-, ha trobat en aquest procés unes saludables condicions per a aquest fi essencial. I el fet que la darrera revolució tecnològica ho hagi afavorit d'una manera especialment intensa, fa que avui dia qualsevol tipus de fet cultural, propi de qualsevol realitat, sigui a l'abast de qualsevol altra de qualsevol indret. L'intercanvi forma part, ara més que mai, de la quotidianitat, o el que és el mateix, de la normalitat dia rere dia més assumida. La música del gran subcontinent asiàtic de l'Índia, immergida en l'esmentat procés, cada vegada va penetrant més en el nostre particular cosmos cultural occidental. El Tema que oferim, servit per un especialista de gran nivell de rigor, pretén constituir una oportunitat còmoda i autoritzada de penetrar en allò més essencial d'aquesta gran pat·cel·la cultural, tan i tan suggestiva, que a partir d'ara, mercès a conèixer-la, podrem valorar d'una manera més documentada. ~e 277 27 459 Dos conceptes fonamentals en música clàssica indostànica La música clàssica de l'Índia és una traclició artistica tan antiga com refinada i complexa. Els seus inicis com a sistema musical (raga sangeet) estan documentats des de fa ja uns dos mil quatre-cents anys i, des de llavors, ha anant. desenvolupant-se i enriquint-se d'una manera imporLan.t fins avui. I malgrat que es pot donar una certa comprensió sobre la seva estJ:·uctura i sentit en aquella persona no iniciada - i no perquè la música sigui un Uenguatge universal, com a molla gentli agrada dir, sinó perquè en certa m esura comparteix paràmetres semàntics amb Ja nostra cullura musical-, és necessari, per comprendre-la i gaudir-n e plenament, un cert hàbit d'escolta i la coneixença dels seus trets m és fonamentals. Qui satisfà aquesta necessitat, ens consta, veu infinitament recompensat un tan petit esforç intel·lectual. per JAIME RODRÍGUEZ POMBO ~e 277 28 460 e al dir, abans dc continuar, que allò entès com a música clàssica a l'Índia comprèn dos estils o sistemes musicals diferents (diferents al seu torn del que es considera música popular o lleugera i de l'exitosa, omnipresent i molt rendible música per al cinema de Bollywood). L'un és el sistema musical del Sud anomenat música carnàtica i l'altre és el del Nord , generalment conegut amb el nom de música indostànica. Ambdós sistemes deriven del mateix remot i sagrat origen, els càntics al temple dels himnes vèdics. Però l'arribada de l'islam a l'Índia, entre els segles Xl i XJ il , va p rovocar una profunda influència cultural a l'àrea del Nord del Decan, cosa que va ocasionar una divergència d'estils musicals entre el Nord i el Sud del país. La música clàssica del Sud, que se'n va mantenir al marge gràcies a la geografia de les invasions i influència estrangera, va continuar tenint una funció predominantment religiosa, centrada bàsicament en les necessitats del temple. El Nord, tanmateix, va ser permeable cultura lment a les recentment arri bades tradicions musicals dc l'Àsia central, cosa que va provocar que, des de llavors, la música d'aquesta part de l'Índia evolucionés d'una manera més o menys autònoma com a amalgama d 'elements de la seva pròpia tTadició i d'altres d'aquestes noves cultures. Ambdós sistemes, com hem dit, comparteixen el seu origen i un cert desenvolupament històric, però malgrat les seves profundes i evidents semblances, avui dia es consideren fenòmens musicals diferents. Aquest breu escrit centra el seu concepte i terminologia en Ja música clàssica del Nord de l' Índia, és a dir, en la música clàssica indostànica, la que ha aconseguit més reconeixement i projecció intemacional en aquestes últimes dècades. Simplificant molt les coses, es podria dir que en música existeixen tres elements constitutius bàsics: la melodia, l'harmonia i el ritme. En música indostànica, l'element harmònic no ha tingut la importància i desenvolupament que li ha atorgat la música occidental. Enca1·a més, la música clàssica índia és de concepte bàsicament monòdic i desconeix l'harmonia tal com nosaltres l'entenem. Tot acord musical que es pugui escoltar en aquest tipus de música és, en realitat, la simultaneïtat de diverses no tes enteses de manera autònoma i no l' unita!i i funciona l element constructiu que és per a nosaltres. Els altres dos paràmetres musicals restants són per a la música clàssica indostànica. i una altra vegada simplificant infinitament en favor de la claredat, aUò anomenat raga i tala. l concepte de raga és, paradoxalment, tan abst racte com fonamental per a la música clàssica dc l'índia. És graciós comprovar que moltes vegades els músics indis prefereixen definir aquest concepte per passiva, expUcant primerament el que la raga no és i deixant que sigui la intuïció i, sobretot, l'oïda del seu interlocutor el que s'apropi progressivament a aquesta idea. Això, que per a l'habitualment empírica i impacient mentalitat musical occidental pot resultar tan obscur com desesperant, constitueix una conscient i deliberada intenció de no reduir aquesta música a una rígida sistematicitat teò!ica, un intent de no banalitzar-ne les potencials possibilitats espirituals i emocionals. S'ha de tenir en compte, per valorar amb més justícia aquesta aversió freqüent dels músics indis per la teoria, que durant la major pal't de la seva història, i fins a la relativament recent aparició de centres pedagògics similars als nostres, l'ensenyament musica l a l' Índia consistia bàsicament en la transmissió oral i eminentment pràctica dels coneixements del mestre al deixeble en una molt estreta relació personal que es va anomenar guru-shishya parampara (tradició mestrealumne). Un altre factor important que influeix en això, i del qual parlarem una mica més, és el fet que aquesta música és sobretot improvisació i, per això, es creu que un excés de teo!ització podria resultar fatalment paralitzador. No obstant això, un cert grau de descripció teò!ica sobre el concepte de raga és possible sense transgredir-ne o fa lsejar-ne la naturalesa més profunda. La paraula raga deriva de la mateixa arrel sànscrita que ranga o color, i una traducció aproximada, proposada pels textos clàssics (ranjayati raga), se!ia "allò que dóna color i delecta la ment". Tal com hem sugge!it antelionnent, la raga és l'element melòdic estructural i més bàsic de la música clàssica indostànica. Cada raga suposa una realitat musical autò- E noma i diferenciada de la resta, i això s'aconsegueix atorgantli personalitat pròpia d'acord amb certes nOtmes constructives, algunes de les quals expliquem a continuació. La raga consisteix fonamentalment en una ordenació particular de la semiton ia de l'octava musical, tot formant una escala melòdica de caràcter i expressió distintius. Aquesta escala pot presentar notes idèntiques tant en el seu moviment ascendent com descendent o bé una ordenació diferent per a cada direcció. D'aquestes dues regles constructives, en deriven matemàticament la possibilitat de fom1ar més de 30.000 escales, però en realitat el nombre de raga-s que avui dia circulen tant pràcticament com teòricament al Nord de l'Índia osciJ.Ia entre les cent i les dues-centes. Una altra particularitat de la raga és que, dins la seva escala ascendent i descendent, les notes tenen una importància desigual, és a dir, podem parlar de notes fortes i dèbils. Concretament, la raga presenta sempre dues notes fortes dins la seva escala -anomenades vadi i samvadi- que tota interpretació pròpia haurà de destacar (accentuant-les tímbticament, amb la intensitat del so, allargant-ne la durada ... ) per damunt de la resta -anomenades anuvadi. Un altre element que ajuda a constituir el distintiu caràcter de cada raga és el fel que, en molts casos, existeixen moviments melòdics o frases, establertes sobretot p er tradició, que són pròpies de cada una d'elles. Això es coneix amb el nom de pakkad i configura un element d'identitat important per a cada raga en particular. Utilitzar sàviament el pakkad de la raga ajuda tant el músic a executar-la amb propietat com a l'oient a identificar-la i gaudir de la seva essència. erò totes aquestes especificacions tècniques sobre la raga tenen, en realitat, un sentit i finalitat esteticoespiritual més elevat. Presentar la música amb sentiment i emoció és, o ha de ser, l'objectiu ptincipal. En aquest sentit, resulta fonamental la idea de rasa o sentiment poètic. Tradicionalment, es reconeixen vuit rasa-s diferents capaces de resumir tots els sentiments que les raga-s poden provocar en l'oient. A la pràctica, alguns dels sentiments més freqüentment apcl·lats són el shringar o romàntic/eròtic, karuna o patètic, vira o heroic, shanti o calma/pau i a11ada o felicitat espiritual. Així doncs, cada raga presenta una entitat musical que ha de crear la seva pròpia atmosfera o emoció. Posem un exemple. La coneguda i bellíssima raga Kirwani (d'escala semblant a la nostra escala menor harmònica -amb tercera i sexta menor-) està tradicionalment associada a la shringar rasa o sentiment romàntic/eròtic. Tot músic amb pretensions d'interpreta r-la amb fonament i coherència haurà de construir la seva improvi sació sobre aquesta escala atenent a la seva pertinença a aquesta rasa. La manera de presentar les notes, els ornaments, els fraseigs ... del discurs musical ha de ser, en realitat, un müjà P per aconseguir -i això és el que normalment diferencia els grans mestres dels simplement bons músics- aquesta concreta emoció en l'oient. Un altre precepte estètic propi de la tradició musical indostànica. tan bell com interessant per a nosaltres i en certa manera connectat amb la teoria de les rasa-s, és que cada una de les raga-s està associada amb un cert moment del dia i, en alguns casos, amb una certa estació de l'any. El dia i la nit queden, segons aquesta idea, respectivament dividits en quatre parts de tres hores cada una i cada raga pertany, d'acord amb la seva escala, jerarquia de notes i sentiment, a una d'elles. Els músics indis creuen, per exemple. que raga-s com Ahir-Bhairav, Bilaskhani Todi o Hindol són apropiades per al primer quart del dia (de 6 a 9 del matí) mentre que raga-s com Durga o l'anlerionnent esmentada Kirwani són adients, pel seu ca ràcter. per ser escoltades durant el segon quart de la nit (de 2 1 a 24 hores). Quant a les raga-s estacionals, podem indicar com a exemple Basant i Bahar, tradicionalment associades a la primavera o a l'estiu; Bhairav, associada a la tardor, o la raga Megh, adequada per a l'estació de les pluges (el benefactor monsó ba estat tradicionalment invocat mitjançant aquesta raga). cixant ja aquest apropament general a l'element melòdic, farem ara també unes breus consideracions sobre l'element rítmic, sobre el concepte de tala. La tala es combina amb la raga per crear música de la mateixa manera que, podríem dir, una certa cadència es combina amb les paraules per crear la parla. Primitivament, el mesurament dels temps musicals es duia a terme amb cops de palmell, i és per això que es va dir tala, que significa palmellades i prové de tal o palmell. El ritme, en música índia, consisteix en cicles tancats que estableixen un ordre regular i uniformitzen el temps. Una tala és, doncs, una combinació i ordenació concreta d'unitats rítmiques (matras) d'accentuació i importància desigual-quelcom similar a la manera com dividim també nosaltres en accentuació desigual el nostre compàs- que es va repetint cíclicament. La divisió interna de cada tala és de gran importància musical i estètica. Dues tala-s que tinguin el mateix nombre de matras sonaran molt diferents en funció de la seva accentuació interna. Per exemple, les tala-s Dhamar i Jhumra tenen ambdues 14 matras o unitats IÍtm iques, però la primera es divideix en quatres grups de 5+2+3+4 amb una certa accentuació, mentre que la segona es divideix en quatre grups també, però de 3+4+3+4 i presenta una accentuació de les unitats diferent de la primera. Teòricament, tal com passa amb les raga-s, són possibles un nombre altíssim de tala-s. però en la pràctica només se n'utilitzen unes quantes. Algunes de les més populars avui dia són Tinta I ( 16 matras), Ektal ( 12). JhaptaJ (10). Rupak tal (7), Dadra tal (6) o Keherwa (8). I per últim, no volent complicar-ho gajre més, tenim també el fonamental concepte de laya, que seria la velocitat amb què es toca la tala. el que equivaldria al nostre concepte de tempo o velocitat de pulsació. Mantenir la unifom1itat del tempo en cada matra és fonamental per tal que els músics es puguin entendre i crear l'adequat sentir de la raga. Existeixen tres tipus bàsics de /aya. Vilambitlaya seria un temps lent, Madhya Jaya o temps intermedi i Drut laya, la pu lsació més veloç. De vegades, per tal de crear un ambient rítmic i musica l específic, es recorre a dues divisions més, anomenades Ati Vi/ambit, una pulsació extremament lenta, i Ati Drut. que seria allò oposat, una pulsació extremament ràpida. D El ritme, en música antiga, consisteix en cicles tancats que estableixen un ordre regular i uniformitzen el temps. ~e 277 29 -161 Principals formes musicals La música al ord de l'Índia es presenta, en funció de l'auditori i de l'orientació estilística de l'intèrpret, de molt diverses maneres. Si en música clàssica occidental un compositor distingeix entre el que pot suposar, a nivell formal i de recursos expressius, una simfonia orquestral, un quartet de corda o una bagateHa per a piano, també la música índia disposa de diverses formes musicals de caràcter molt diferent per J. R. P. omencem per explicar breument en què consisteix un típic recital de música clàssica indostànica. Tres en són els elements bàsics. El primer i el més important és el solista, que pot ser cantant o insh·umentista (ocasio· nalment es dóna el cas que algun instrumentista incorpora breus parts cantades per ell mateix en el seu recital). També és freqüent que s'ajuntin dos músics per a l'elaboració dialogada de la raga, i en donen el nom de jugalbandhi. El segon element és la percussió, acompanyament que usualment acompleix la tabla o el pakhawaj. Finalment, tenim el tanpura, instrument tècnicament senzill però d'una importància vital, també. El tanpura és un instrument de cordes que, polsades a l'aire, facilita un continu harmònic que serveix tant per mantenir l'afinació del conjunt com per donar a la música aquell suggestiu i tan característic coixí tímbric. Normalment, la música començarà amb el cíclic i hipnòtic so del tanpura. El solista (o solistes) farà sonar llavors les primeres notes i frases de la raga, amb major o menor atabuix i distinta durada. Després d'això, s'hi unirà l'acompanyament de la percussió. I a partir d'aquí, a partir d'aquesta mínima convenció general, comencen les diferències que distingeixen en diversos estils aquesta música. Dhrupad és el nom que es dóna al Nord de l'Índia a la forma o gènere musical considerat avui el més antic i venerable. El seu origen és sagrat i encara avui conserva una pràctica prou propera als directes. sonors i rítmics càntics vèdics, antic i sacre fonament escrit de la religió hindú (i algú, en aquest aspecte, els ha comparat al cant gregorià de la nostra tradició musical). El dl!rupad que avui podem escoltar en concerts i gravacions (darbari dhrupad) és, tanmateix, una forma musical que va evolucionar a les corts de l'època medieval. Al segle xrx, aquest gènere sofrí una caiguda gradual, a causa, en part, de l'èxit d'altres gèneres com és el cas del khayal (del qual parlarem tot seguit), que el va portar fins a un punt de quasi total extinció. Sortosament, vers la meitat del segle passat, s'inicià un procés de recuperació de la seva ancestral forma i dignitat gràcies, sobretot, als esforços de la família de músics Dagar. El que diferencia el dhrupad de la resta de f01mes musicals és, bàsicament, el fet que la seva presentació de la raga és la més rígidament estructurada i austera en embelliments melòdics. A grans trets, podem distingir-hi en la forma dues parts: una primera anomenada alap, seguida d'una composició melòdica fixa anomenada bandish (gat en el cas de la música instrumental). L'alap és una Llarga i meditativa improvisació lliure en què el solista va introduint i establint lentament les notes i el caràcter dc la raga en qüestió. Com hem dit anteriorment, aquesta forma musical és d'estètica austera, motiu pel qual es permet poca ornamentació en el seu desenvolupament melòdic. Només a la seva part final (jor i jhalla) és quan es fa un clar i profús ús del tipus d 'ornamentació permesa (meend i gamak), per tal de crear un efecte percussiu sense la col·laboració encara de la percussió. Un cop finalitzada aquesta primera part, es passa a la presentació de la composició melòdica dc la raga, ara ja arn b la percussió (habitualment pakhawaj) que proporciona el continu 1ítmic, és a dir, la tala. En aquesta segona part, el cantan t o instrumentista va fent sonar la melodia fixa mentre va intercalant també, sempre dins del patró rítmic C I®C 277 30 462 de la tala, parts improvisades de major o menor virtuosisme. Aquest gènere musical, pel seu caràcter essencial i el seu lent desenvolu pament melòdic, es dirigeix normalment a u~a relativament petita audiència en comparació amb d'altres. Es, amb tot, una música d' una serietat, orientació contemplativa i complexitat rítmica que resulta molt atractiva per a molts dels afeccionats més exigents. I és que, tal com observà el reputat cantant de dhrupad Fariduddin Dagar: "Aquest antic art no existeix per al nostre entreteniment sinó per a delectar déu, inherent tant al cantant com a l'oient." Una altra de les fo1mes musicals importants i freqüenunent escoltades en concert és el khayal. La paraula khayal significa pensament, idea o imaginació i és, en realitat, una molt imaginativa manera d'utilitzar el material musical. Domina clarament tant els concerts públics com les gravacions amb finalitats comercials. A causa de la seva preeminència entre totes les formes musicals basades en la raga, khayal és avui dia gairebé sinònim de música clàssica indostànica. / s avui dia opinió suficientment compartida que aquesta forma musical va néixer com a resultat de la mescla del genuïnament hindú dhrupad i del qawwali, un tipus de música devocional musulmana. Va ser fruit, llavors, de la influència musulmana que, tal com ja hem comentat al principi de l'escrit anterior, va rebre antigament la cultura del No1·d dc l'Índia. El khayal és un gènere que permet molta més flex ibilitat musical en la presentació de la raga que el dhrupad. De fet, i a causa d'aquesta flexibilitat estilística, no existeix un únic format estàndard i cada artista és Hiure d'escollir la seva personal manera de presentar la raga. Hi ha qui h·ia, per exemple, un estil proper al dhrupad, mentre que d'altres duen a terme una presentació més breu i ornamentada, d'acord amb estils musicals més lleugers com és el thumri. Així doncs, podríem dir que el khayal és un gènere musical que es pot situar en algun punt entre el classicisme i la serietat del dhrupad i el romanticisme ornamentat i la llibertat creativa del tlwmri. Normalment, aquest estil comença també amb una lliure improvisació melòdica sobre l'escala i el caràcter de la raga, és a dir, amb un alap. Però, si l'alap en estil dhrupad suposa una llarga i meditativa introducció a la raga, en l'estil khayal és molt més breu i concentrat. Fms i tot hi ha qui comença la música directament amb la composició melòdica, obviant l'introductori a/ap. I és que aquest gènere atorga més importància a la segona part, al bandish. És en aquesta segona part en què cantant o instrumentista, amb l'acompanyament ja de la percussió (nom1alment lab/a), posaran a prova les seves aptituds musicals, tant per establir el caràcter de Ja raga en qüestió com per a l'elaboració de belles i enginyoses parts improvisades de més o menys complexitat. Al marge d'aquests dos gèneres musicals, que són els considerats purament clàssics -dhrupad i khayal- , n'existeixen molts d'altres de caràcter diferent. Tipificats com a gèneres semiclàssics tenim, per exemple, el thumri, el ghaza l el tappa . Són considerats gèneres devocionals en canvi el bh.ajan, el qawwali o el shabad. Entre tots ells és elthumri el que més freqüentment s'inclou en els recitals clàssics. Tot i no ser un gènere clàssic, a causa del seu tractament lliure i ocasionalment transgressor de la raga, l'enorme poder expressiu de les seves melodies i textos l'han convertit en un estil musical molt apreciat per tot tipus de públic. E 111 Temporada 2007-2008 Un ballo in maschera Giuseppe Verdi Josep Fadó/Carles Llabrés, Ismael Pons/Joung-Min Park, Maribel Ortega, Tatiana Menchikova Tina Gorina/Eiisa Vélez, Peter Buchkov, Marc Pujol Director d'orquestra: José Collada. Director del cor: Daniel Martínez. Director d'escena: Carles Ortiz. Escenografia: Jordi Galobart Octubre 2007. Sabadell: 3, 5 i ?. lleida: 9. Figueres: 14. Reus: 16. Viladecans: 18. Sant Cugat del Vallès: 20. Granollers: 21. Manresa: 24. La rosa del azafran Jacinta Guerrera Carmen Aparicio, Marta Valero, Carles Daza, Carles Ortiz Daniel Martínez. Director d'escena: Carles Ortiz. Escenografia: Jordi Galobart Director d'orquestra i del cor: Novembre de 2007. Sabadell: 23 i 25. Viladecans: 30. La Travi ata Giuseppe verdi Sung Eun Kim/Minerva Moliner, Carles Cosías/César de Frutos, Carles Daza, Assumpta Cumí, Rosa Nonell, Marc Sala, Joan Sebastià Colomer, Antoni Duran, Josep Pieres Director d'orquestra: Eli o Orciuolo. Director del cor: Daniel Martínez. Director d'escena: Carles Ortiz. Escenografia: Jordi Galobart Febrer-Març de 2008. Sabadell: 20, 22 i 24 febrer. Manresa: 27 febrer. Viladecans: 29 febrer. Granollers: 2 març. Reus: 4 març. Girona: 6 març. Sant Cugat del Vallès: 7 març. Figueres: 9 març. lleida: 11 març. Suor Angelica y Gianni Schicchi Giacama Puccini Maribel Ortega/Miki Mori, Mariel Aguilar, Amàlia Medina, Laura Vila, Daniela Sarmiento, Eugènia Montenegro, Laia Puigmartí, Esperança Vergés, Marta Valero, Alexandra Elzinga, Marta Planella, Laura Obradors, Carmen Arrieta Enric Serra/Toni Marsol, Montserrat Martí Caballé, César de Frutos, Mariel Aguilar, Albert Deprius, Elisa Vélez, Joan Sebastià Colomer, Josep Pieres, Carles Daza, Anna Belén Gómez, Jordi Sanchez Director d'orquestra i del cor: Daniel Martínez. Director d'escena: Pau Monterde. Escenografia: Elisabet Castells Abril-Maig de 2008. Sabadell: 23, 24, 25 i 27 abril. Reus: 29 abril. Manresa: 7 maig. Viladecans: 9 maig. Figueres: 11 maig. lleida: 13 maig. Sant Cugat del Vallès: 16 maig. Granollers: 18 maig. c•:s 4Uarre eSPt:~Lct~les t:~Lal an acornpa11ya1s per , COR AMICS DE L'OPERA DE SABADELL i ORQUESTRA SIMFONICA DEL VALLES • Produccions . As~ociació d'Amics de l'Opera de Sabadell Presidenta·Directora General· Mírna Lacambra AAOS es membre de l'Associació ó Opera XXI Informació i venda de localitats: AAOS. Plaça Sant Roc, 22, 29 1' 08210 Sabadell Telèfons: 93 725 67 34 - 93 726 46 17 Fax 93 727 53 21 www.aaos.lnlo e·mall: aaos@aaos.lnlo ESCOLA D'OPERA DE SABADELL CONCURS MIRNA LACAMBRA flii"R Generalitat de Catalunya lUD:f Departament de Cultura per accedir al Xli CURS DE PROFESSIONALITZACIÓ dedicat a les òperes Suor Angelica i Gianni Schicchi Fundació BancSabadell de G. Pucclnl Tancament de la lnscrlpclo: 22 de gener de 2008 Concurs del 28 al 31 de gener de 2008 Inici del curs: 18 de febrer de 2008. Flnalltzaclo del curs: 24 d 'abril de 2008 amb la representaclo de les òperes al Teatre M. La Faràndula (Sabadell). Ajuntament 05 IXI de Sabadell Grans noms d'avui De la mateixa manera que per a nosaltres apropar-se per primera vegada a l'obra d'un gran compositor escoltant la interpretació d'una orquestra mediocre o d'un pianista poc dotat pot significar emportar-se una idea ben equivocada de la potencial bellesa i importància artística de la partitura, també en música clàssica indostànica passa quelcom similar. Només els grans mestres són capaços, mitjançant el seu profund coneixement teòric i la seva refmada sensibilitat creativa, de materialitzar les possibilitats expressives i espirituals que cada raga ofereix. La raga, a nivell teòric, pot ser la mateixa, però la manera de presentar-la i comunicar-la, en ftmció de l'intèrpret, pot anar des d'allò monòton i tècnicament confús fins a la més extasiant sublimitat lirica. Esmentarem en aquest darrer apartat alguns, només alguns, dels més reputats músics de clàssica del Nord de l'Índi.a. per J. R. P. a música a l'Índia és una tradició artística eminentment vocal. La veu humana és considerada l'instrument suprem i tots els restants han d'intentar reproduir, i en això es basa la seva acceptació com a instruments aptes per a la música clàssica, les possibilitats tècniques i expressives del cant. Per ser el gènere musica l de més difícil accés per a nosaltres, tant per qüestions estètiques com per l'idioma, ens limitarem aquí a donar alguns noms i passarem a parlar una mica més de la música instrumental. En el gènere dhrupad, són avui referències indiscutibles, per exemple, Sayeeduddin Dagar i Zia Fariduddin Dagar (contemporanis descendents del prestigiós llinatge Dagar) o els talentosos alumnes de l'últim Uday Bhawalkar i els Gundecha Brothers. En khayal, estil molt més popular i escoltat als concerts públics, destaquen noms com ara Jasraj, Bhimsen Joshi, Ajoy Chak.rabarty o Veena Saharsabuddhe. Finalment, en els gèneres semiclàssics o lleugers podríem destacar, entre molts d 'altres, Girija Devi o Kishori Amonkar. Cal dir, no obstant a ixò, que molts vocalistes no poden ser circumscrits a un únic gènere, ja que gràcies a la seva sòlida formació musical poden saltar fàci lment d'un gènere a l'altre (especialment de khayal a f01mes semiclàssiques i viceversa), com és per exemple el cas dels últims dos noms. El sitar es considerat avui dia al Nord de l'Índia l'instrument per excel·lència. Són molt diversos els factors que innueixen a l'hora d'atorgar-li aquesta dignitat: la seva pertinença a l'ancestral família d'instruments de corda polsada, les seves possibilitats tècniques i expressives, el seu característic i preciós timbre ... A Occident és també el sitar l'instrument indi més conegut actualment i això ve donat, en part, per la incansable labor d'apropament cul tural que va dur a terme al llarg de la segona meitat de l segle passat el celebènim silatista Ravi Shankar -fins al punt de ser anomenat L ~e 277 "l'ambaixador de la música índia a Occident". Deixeble del mític mestre i 32 464 multiinstrumentista Allaudin Khan, Ravi Shankar és tota una referència per a la música clàssica indostànica, tant per la seva tradicional i inspirada manera de presentar la raga com per La seva molt lloable tasca pedagògica (molts dels seus alumnes són avui músics coneguts i respectats). El seu interès per la cultura musical occidental i també per l'entesa mútua l'ha portat a col-laborar en recitals i gravacions amb RAVISHANKAR músics de la categoria de John Coltrane, Philip Glass, Yehudi Menuhin, Jean-Pierre Rampa! i, fins i tot, a gravar per al segell discogràfic Emi dos curiosos concerts per a sitar i orquestra (sota la direcció d' André Previn i Zubin Mehta, ¡·espectivament). Ravi Shankar té ara vuitanta-se! anys i, quan la seva salut li ho permet, continua encara fent sonar el seu ja llegendari sitar en públic. n altre gran nom de la històtia contemporània del sitar, mort fa només tres anys, és Yilayat Khan. De fet, Ravi Shankar i Vilayat Khan constitueixen, parlant d'una manera molt general, les dues grans escoles o estils de tocar el sitar preponderants en l'actualitat al Nord de l'Índia. Cal dir, però, que encara que Ravi Shankar hagi aconseguit més populatitat internacional, molts estudiosos i experts en música clàssica indostànica coincideixen a afirmar que són les apo rtacions estilístiques i tècniques de Vilayat Khan les que resulten més importants per a la història general d' aquesta música. Entre totes aquestes aportacions, la que resulta més fonamental, i la que distingeix més ambdós etils, és la creació per Vilayat Khan d'una nova tècnica d'execució instrumental anomenada gayaki ang (estil vocal), que consisteix en una bellíssima i molt lírica manera d' imitar amb el sitar la fluïdesa i les subtileses de la veu humana. Les diverses gravacions de bona qualitat sonora que aquest iniguala ble mestre del sitar ens ha deixat són un valuós testimoni documental tant d'aquestes noves aportacions tècniques com de la seva profunda comprensió U Ravi Shankar és el indi músic , mes conegut a Occident i refinada exposició d'algunes raga-s. Actualment és el seu fill i deixeble Shujaat Khan qui sembla haver-se convertit en una plivilegiada i molt digna referència del seu llegat artístic. Altres bons sitaristes del Nord de l'Índia són Nikhil Banerjee, Kartick Kumar, Shahid Parvez, Shubhendra Rao, Rais Khan o Budhaditya Mukherjee. El bansuri, la flauta travessera del Nord de l'Índia, és un dels instruments musicals més antics i apareix esmentat ja en els veda. A l'Índia, com també en molts altres països, la flauta ha estat llargament associada al sentiment bucòlic i pastoral. És només a partir de mitjan segle passat que va començar a convertir-se progressivament en un instrument apropiat per a la música clàssica i generalment acceptat com a tal. 1 això va ser gràcies als encomiables esforços per a la seva adaptabilitat tècnica del reputat flautista PannalaJ Ghosh i, després d'ell, del seu alumne avantaijat Devendra Murdeshwar. Avui dia és Hariprasad Chaurasia l'indiscutible mestre del ba nsu ri. El seu prodigiós control de la respiració, la seva agilitat tècnica i, sobretot, la seva profunda, càlida i sensual manera de presentar la raga l'han convertit en el més aplaudit intèrpret de bansuri, tant a l'Índia com a fora del seu país. Chaurasia - alguns l'anomenen "el Chopin de la música índia" pel refinat lirisme de què parlàvem- fa recitals de manera regular als Estats Units i a Europa en un infatigable i encomiable esforç per popularitzar mundialment aquesta música i, quan disposa de temps suficient, li agrada anar a la seva escola a Mumbai i al Conservatori Musical de Rotterdam per impartir classes i formar tots aquells interessats a aprendre i perpetuar el seu art. Escoltar la música d'aquest grandíssim flautista d' Allahabad ha estat una de les millors formes d'iniciar-se en la música clàssica indostànica per a molta gent de tot el món. Dos mestres més del bansuri internacionalment reconeguts són Ronu Majumdar i Raghunath Seth. n cas ben cu riós per a nosaltres és el del violí. Aquest instrument va ser introduït a l' Índia pels anglesos durant el segle XVIII i avui està, malgrat el seu otigen i el seu ús relativament recent, fennament establert com a part important de la vida musical culta. El seu aspecte físic és idèntic al del violí europeu, ja que és capaç d'assumir sense necessitat de canvis totes les exigències tècniques pròpies d 'aquesta música. Les úniques diferències que presenta el violí a l'Índia respecte de l'europeu són l'aftnació i la posició de l' instrumentista, que, assegut a terra, recolza la voluta en un peu i la part final de la caixa al pit o clavicu la. Dr. N. Rajam és una mestra consumada del violí q ue va inic iar e l seu ap renentatge musical amb la música carnàtica però que posteriorment, i gràcies a un llarg aprenentatge sota la tutela del vocalista Omkarnath Thakur. es va convertir també en una igualment excel· lent violinista U ~e 277 HOMENATGE AL GRAN MESTRE DEL SITAR VILA VAT KHAN, A NOVA DELHI de música clàssica indostànica. És considerada la introductora de l'esti l voca l (gayaki ang) en la pràctica vio linística del Nord de l'fndia. La seva diàfana tècnica i exquisida expressivitat melòdica és av ui dia l'enveja de viol inistes de tot el món i, a l' fndia, és considerada molt respectuosament músic dc músics. Un altre nom, si un vol ap ropar-se a aquesta música de la mà del violí, és Kala Ramnath, deixeble de l'anteriorment anomenat vocalista de khaya/ Jasraj i que, malgrat la seva joventut, ha aconseguit ja un aplaudiment i reconeixement general tant del públic de concert com de la crítica especialitzada. Existeixen molts altres instruments cabdals per a la tradició musical del Nord de l'Índia, als quals no podrem dedicar aquí més línies, com poden ser la veena (en totes Les seves variants), el sarod, el sarangi, el santur, el shehnai o la tabla. Grans mestres de tots ells contribueixen igualment a la bona salut i al reconeixement internacionaJ creixent de què aquesta música gaudeix avui dia. I tant de bo que aquest general i modest apropament que aquí hem proposat serveixi per promoure una mica més l'interès i el coneixement també al nostre país. NOTA Per a tots aquells lectors que encara no en coneguin l'existència, es d isposa a Barcelona d 'un important centre de cJocumentació especialitzat que orercix informació sobre l' Asia i el Pacífic, on es poden realitzar consultes i també agafar en préstec tot tipus de material (CQ, DVD, llibres...) sobre música índia. Aquest centre és Casa Asia i està situat al Palau Baró de Quadras (antiga seu del Museu de la Música de Barcelona). avinguda dc la Diagonal, 373, 4a planta. 33 465 La trajectòria artística d'Alan Titus ens trasllada a una etapa d'or en la història de l'òpera. És una de les grans presències escèniques dels últims qu aranta anys. Una veu de capacitats titàniques sorgida de ova York i que ba protagonitzat Wagners antològics. Va començar com a alumne de la Ju'i1liard Scbool i continua cantant per tot el món amb el p oder d'un a resistència física pròpia de la sang siberiana de la seva familia. El vam poder escollar en L'J-Iolandès errant, la temporada passada, i esperem tornar-ho a fer ben avjat. ~e 277 Un tità de l'escena per MÒNICA PAGÈS i SANTACANA 34 466 -Voldria que ens expliqués com es va introduir al món de l'òpera. - La música sempre m'ha agradat. A la meva mare també li agradava molt. La meva mare tocava alguna cosa de Chopin i m'agradava molt imitar-la. Vaig començar a tocar el piano als quatre anys. La família de la meva àvia havia nascut a Rússia. Eren vuit germans i vivien a Sibèria, després la meva àvia va anar a viure a Ja Xina, i allí va conèixer un nord-americà que treballava al ferrocarril i va tornar amb ella als Estats Units, a New Jersey, quan va esclatar la guerra amb el Japó. La meva àvia em va expHcar que un dels germans i dues germanes van començar a estudiar música a lrkutz, a Sibèria. Un altre, també era actor. Sens dubte, hi havia un corrent artístic a la família. En canvi, pel cantó del meu pare no hi havia cap actor. Jo vaig néixer a Nova York i quan la meva mare anava a escola, va conèixer una fam ília d'italians i es va fer molt amiga dc la marc, que es deia Gina Parelli i que era la meva padrina. Era cantant d'òpera i actuava amb Salvatore Bacallone, i estudiava amb el professor Rosati. Venia a casa, tocava el piano i cantava molt fort. També m'agradava molt el teatre. Recordo la primera vegada que vaig veu- re una obra perquè es feien un petó a l'escenari i jo em vaig quedar tan impressionat amb això que sempre volia anar-hi. A la primera obra de teatre que vaig fer als vuit anys, havia de pujar i baixar d'una cadira; vaig entendre que no ho podia fer de pressa, que m'havia d'aturar uns segons a dalt de la cadira perquè la gent se n'adonés i rigués. És a dir que als vuit anys ja vaig aprendre el que era el temps escènic. Vaig fer una audició per fer un musical a l'escola i em van dir que per què no en feia la meva professió. Llavors ens vam traslladar a Denver, Colorada, on vaig créixer i encara hi visc. Vaig anar un any a la Universitat de Colorada i vaig tornar a Nova York perquè volia entTar a Wagner, si es ve de Bellini és dificil, però an1b Puccini o Strauss pots tornar-hi sense problen1es. Broadway. Vaig conèixer una persona al Festival de Den ver que dirigia un musical i em va proposar d'anar a Nova York per a una audició. Vaig fer aquella audició i em va anar tan malament que vaig decidir anar a una escola de música. Vaig fer les proves d'accés a la )uilliard i també a la Manhattan i, podent escollir entre les dues, vaig optar per la Juilliard. Em vaig casar molt jove, als dinou anys, i compaginava els estudis amb una feina en un hospital. Així vaig començar. A la juilliard, hi vaig estar sis anys, el segon any vaig anar al departament d'òpera. Vaig fer petits rols en La Bohème, Butterfly ... i llavors em van donar El barber de Sevilla, quan tenia vint-i-tres anys, i vaig tenir bona crítica. Vaig començar com a semiprofessional en companyies regionals. Vaig acabar els meus estudis i vaig fer el meu primer paper professional amb Marcello de La Bohème a Washington. Allí va començar la meva carrera. -¿Llavors ja tenia clar que es volia dedicar a l'òpera? -Bé, va ser quan es va inaugurar el Kennedy Center amb la Missa de Bemstein i la New York City Opera, amb la qual va posar-se en contacte el meu agent i em van donar un petit rol en una obra que es deia Summer and Smoke de Lee Hoybey, un compositor ameticà. I el director de l'òpera en aquell moment era Frank Corsa ro, molt influent i ajudava molt els cantants d'òpera. Vaig aprendre molt d'interpretació amb ell, perquè també era el director de l'Actors Studio. Em va ensenyar com ser natural a l'escenari. -Quan vostè va començar, la interpretació escènica a l'òpera no era tan important. - Exactament, va començar a canviar aquells anys. Fèiem moviment corporal, dansa, lliçons de veu, i tot això feia el fonament de Ja interpretació. Com que jo tenia un físic per als papers principals masculins, vaig començar a fer RMC 277 Die lustige Witve, Die Fledermaus ... Tothom em deia que esperés una mica a fer els papers forts d'òpera. Vaig l'er tot el repertoti d'opereta. Després vaig cantar Mozart i els papers italians més lleugers. Vaig començar a cantar Wagner als cinquanta anys, fa només set anys. Crec que molta gent comença a cantar massa jove el repertori més dur. -¿Creu que els cantants d'avui dia tenen més pressió que els de la seva generació? -Sí, és clar. Els agents collen molt. J els directors ja no tenen tant poder com abans per escollir. Abans, els directors t'escollien per a un paper sabent les teves capacitats, com passava a l'Òpera de Nova York. Tenien molt en compte les condicions musicals d'un cantant. -Vostè ha treballat amb molts dels més grans directors d'òpera. Com els recorda? - Hi havia una gran varietat de directors. He treballat amb persones com Bemstein, Celibidache, Zubin Mchta, que encara dirigeix, i vaig créixer amb tots ells. Sebastian Weigle també és un gran director. Ara no n'hi ha tants, de bons com abans. Però d'aquí a deu anys segur que n'hi tornarà a haver, perquè hi ha molts joves bons directors, que 35 467 És la viva en carna ció d'un Wotan , però de mirada ten dra i parlar amable i proper com la m ajor ia de nor d-american s. Quasi qu aran ta anys de carrera amb els p1incipals títols i rols, i des del ZOOO amb una presència regular al Festival de Bayreuth. Parla amb la seguretat dels qui treballen molt a fons i saben la dificultat d'un ofici sen se paranys. Entre les seves gravacions antològiqu es, el Don Giovanni arn b Kubelik, les Noces amb Sir Colin Davis, i Ja Novena amb Sinopoli. Amb la veu d'AJan Titus r essonen moltes altres personalitats del món de l' òpera que h an gaudit de la seva for ça escènica i que l'han situat com un dels barítons m és llegen daris. RMC 277 36 468 estan madurant emocionalment i tècnica. - Quins són els seus records amb Bernstein en la inaugu ració del Kennedy? -Va ser molt emocionant. El mestre Bernstein també era una persona molt emotiva. I especialment pel fet que va estar dedicat a Kennedy. Durant l'assaig genera l es va decid ir tallar molts fragments, però el mestre Bernstein va demanar que no es traguessin i potser per això no va tenir l'èxit que s'esperava, potser va fa ltar una mica d'energia. Ho vam gravar amb Bemstein, però el concert no el va dirigir ell. -¿ I el període amb Sawallisch? -Estava cantant Bohème a l' Òpera de París amb Pavarotti quan em va cridar. Feia un any, quan havia de fer Don Giovanni a Düsseldorf, es va fer un enregistrament a Munic i un cantant va canceJ.Iar. I em van trucar a Nova York a les cinc del matí i vaig agafar el Concorde. vaig arribar l'endemà, vaig cantar per a Kubelik. vaig fer Ja gravació en quatre dies i després vaig cantar Don Giovanni a Düsseldorf el cap de setmana i vam continuar la gravació el dilluns. Aquest disc va arribar a Sawallisch i em va cridar per a una aucüció. Vaig anar al seu estudi, vaig cañta'r per a ell l'ària dc Mozart del comte d' Almaviva, i em va preguntar: "¿Ho podria cantar aquesta nit?" i vaig dir "Sí!" i vaig fer amb ell catorze p roduccions, entre les quals el meu debut a La Scala amb llrabella. Hi havia projectada una gravació dels Mestres cantaires que no es va poder arribar a fer. Vaig aprendre'n moltíssim. - Què va a prendre, concretament amb ell? - A concentrar-me en la música. To- ta la interpretació dramàtica va quedar en segon pla i vaig aprendre observantlo a ser extremament precís, com ser un gran músic. No volia que fos sentimental, volia que fos fort i que transmetés. Amb ell vaig fer tot Mozart, Cosi al Japó, Don Giovanni, Nozze di Figaro - vaig començar fent el comte i després Fígaro-, que el va ig gravar postetiorment. Vaig fer Fígaro sense assajarlo! Tothom em va dir que pod ia confiar en el mestre Sawallisch. -Quin procés segueix per construi r un personatge? - Ara canto uns dotze personatges. Però n'he arribat a fer més de cent. No he tingut mai cap problema per fer-ho, perquè vaig estudiar la manera com un actor ha de mirar un personatge, amb tècniques com l' Alexander. On comença i acaba un pensament, i quin pensament lliga amb l'altre, com els ordinadors actuals. També vaig aprendre el mètode Stanislawski, que no és un mètode d'actuar, sinó un mètode de pensament: aprens a construir el discurs en blocs. Has de tenir força per donar alguna cosa al públic i si et concentres en la música, el públic també es concentra en tu. - Quina concepció té dels seus personatges? - No sóc un director, però veig com el meu personatge està immergit en l'estructura de l'obra. Sobretot és im porta nt en relació amb personatges secundaris, que els sembla que fa n poc, però són molt importants perquè creen la dinàmica, el color necessari per remarcar els personatges principals. Si ets en un treball de grup, has de ser molt conscient que la implicació del teu personatge afecta també el grup. Els grans actors es concentren en la com- panyia i en l'obra en general. El millor director diu que no hi ha mai errors. Has de tenir un criteri i saber si ho pots fer millor o més clar, però sempre saber per què ho fas, el judici ha d'estar fo ra de la mateixa interpretació. -Com ha experimentat els personatges de Wagner, com l' Holandès errant, per exemple? -Sempre a través de la música. Penso que Wagner és molt d ifícil d'entendre per a algunes persones i per a d'altres no. És molt important intenta r comprendre la llengua i llegir molt sobre Wagner. Com més l'escoltes, més va creixent, és molt estrany. Si véns de Bellini és difícil, però amb Puccini o Strauss pots tomar-hi sense problemes. Sempre trobes un punt en la música que et crida l'atenció i et serveix de referència i així pots avançar i concentrar-te més en el que entens i en el que no. He fet deu produccions de L'Holandès errant. Es la primera obra que vaig aprendre de Wagner. És molt difícil per a mi perquè abasta registres molt baixos i molt alts i em treu molta energia i has de ser molt fort físicament. Em fa molt de respecte. -¿Wagner és l' a uto r que demana més resistència física? -El problema és la durada. Hi ha valls i pics, la intensitat que té L'Holandès posa molta p ressió a la veu. -¿Creu que e ls cantan ts han evolucionat en els últims anys? -Penso que el món del cinema ha influït molt en l'òpera. Ara som en l'era visual, de la televisió, no en l'auditiva, com en els temps de la ràdio d'abans. Això ha influït en gran manera en la nova concepció de l'òpera. Hi ha certs aspectes de la interpretació que estan sobrevalorats i d'altres que han desaparegut. 1 PREcRrT i cA IH'filtttt;l EL MES DE NOVEMBRE A L'ABAST Cecilia Bartoli a Barcelona i amb nou disc Cecilia Bar toli torna al Palau de la Música amb un programa íntegram ent dedicat a Rossini, tot promovent el seu nou llançament discogràfic Maria, un homenalge a la mHica figm'a operística de Maria Malibran, filla del compositor Manuel Garcia i tot un personatge propi, més aviat, d'un film de Hollywood, fora i dins dels escenaris. I per MERCEDES CONDE PONS PALAU lOO. la Scintilla (Orquestra Barroca del Teatre de l'Òpera de Zuric). Cecilia Bartali, mezzosoprano. Rossini. PALAU DE LA MÚSICA. 4 DE NOVEMBRE DE 2007 (20 h). B en semblant al que passa amb la mezzosoprano italiana Cecilia Bartol i. Tot un fenomen de pura raça canora, que ha establer1 no només rècords a nivell vocal, sinó també a nivell discogràfic. És per aquest motiu que avui per avui, cada nou producte que apareix al mercat amb el seu nom provoca una allau de curiositat entre els afeccionats a Ja lírica. Aquest és el cas del "canvi d'imatge" que suposa el nou disc Maria, en el qualla soprano romana recupera l'estil vocal i estètic - amb un toc de glamurque va convertir la soprano María Malibran en un mite i en un personatge amb nom i cognoms dins de la histò ria de l'òpera. El producte com a tal -que promou el segell Decca- és un compendi de luxe minimalista -en la línia del que avui dia es considera glamurós- i encert mercantil. Ja sigui en la versió de gran mida o en la redu'ida, el disc ve acompanyat d'un llibre en el qual s'alternen els textos explicatius del projecte -introduint la inquietant vida de la Malibran, morta prematurament l'any 1836- en diversos idiomes, les lletres de les peces que interpreta Cecília Bartoli i tot un seguit de fotos al més pur estil Hollywood, tot recreant un passat que -s'ha de dir- no es pretén emular. Que la Bartoli no és la Malibran, és ben obvi. I és ben evident també que Cecilia Bartoli no pretén copiar ni la seva veu ni el seu virtuosisme. Aquest d isc s'ha de prendre com un tribu t, un ho menatge a la gran cantant que va ser María Mali bran. l, quina millor manera de fer-ho que a través d ' una altra gran cantant -amb totes les diferències que marca l'època i la individualitat artística-, que en aquest disc mostra un respecte a la seva predecesso- ra no volent ésser-ne una mera còpia? Cecília Bartoli demostra tenir una pell camaleònica, passant de les àries de compositors com Pacini, Persiani, Hummel, Rossi o Hiilevy, a les consolidades La Sonnambula, I Puritani i Norma de Bellini - amb les variacions que feia servir la mate ixa Malibran- o com no hi podia fa ltar, obres del seu pare, Manuel Garcia. Barto li fa servir els seus portentosos talents: ampli registre, gran capacitat de respiració i coloratura fulgurant, per recordat,. \ O 1' que el mite Mali bran continua viu, i e~eu art també. ll}' 0~- :RMC 277 Vicenç Prats inicia la residència arr1b l'OS CONCERTS sa.FÒNCS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Vincen Prats, flauta. Dir.: Uwe Mund. Mozart, Dvorak. PALAU DE LA MÚSICA. 24 DE NOVEMBRE DE 2007. (19 h). l flautista català Vicenç Prats inicia la seva col·laboració com a artista resident de l'Orquestra Simfònica del Vallès el 24 de novembre, amb la interpretació del Concert per a flauta núm. 1 en Sol major de Wolfgang Amadeus Mozart. En el mateix concert, I'OSV interpretarà la Setena Simfonia en Re menor d'Antonín Dvorak, sota la direcció d'Uwe Mund. Vicenç Prats va ser el primer fla utista espanyol a entrar al Conservatori Nacio· na I Superior de Música de París, on va estudiar amb Michel Debost, Jean-Pierre Rampa! i Christian Lardé. Després de guanyar premis als concursos internacionals de Kobe (Japó) i Maria Canals de Bar- E cetona, va iniciar una important carrera que l' ha portat a tocar amb grans formacions com són I'Orchestre ational du Capitole de Tolosa de Llenguadoc -on va ser flauta solista durant quatre anys-, l'Orquesta Sinfónica de Galícia o la 13ayerischer Rundfunk, e ntre d'a ltres. Actua lment és prime r tlauta solista a l'Orqu estra d e París -càr rec que ocupa des de l 1991 - , fet que li ha permès col·labora r amb grans dil·ectors, com ara Solti, Giulini, Boulez, Maazel, Conlon, Sawallisch. Barenboim, Brüggen, Salonen, Ozawa o Haitink, amb alguns dels qua ls actuant com a solista de concert. Prats dedica una part important del seu temps a la música de cambra i la pedagogia -és professor a I'ESMUC- i és membre de la SuperWorld Orchestra i director fundador de l'Orquestra de Flautes de Barcelona. El director vienès Uwe Mund - actual principal director convidat de I'OSVté una gran trajectòria com a director d'orquestra. La seva vinculació amb la ciutat de Barcelona neix del període en què va ser director artistic de I'Orquesh·a del G ran Teatre del Liceu -des de 1987 a 1994- i ha dirigit assídua ment l'Orquestra Simfò nica de l Vallès. juntament am b e l Concert per a flauta de Mozart, d irigirà la Simfonia núm. 7 de Dvorak, un retorn al sentiment nacionalista - fortament influenciat per la Tercera Simfonia de Brahms- de regust germanitzant. però amb un cantó pastoral que marca la línia del q ue s'havia d'esdevenir amb la Novena -coneguda amb e l sobrenom de Simfonia del ''Nou Món-, un cant a la naturalesa. 37 469 Juntos, mas y mejor. Juhette """"" Juntes. encontramos soluciones: mejores compras y servicios; mas formaCIÓil e innovación tecnológica; mas respeto medioambiental. Juntes, mejor beneficio para toclos. ELI'omadi, Central de Compras y Servicios con mas de 14.000 puntos de venta asociados. wvvw.euromadi.es I PR E eR rT •e A 1.1.11(jlf;iir;l EL MES DE NOVEMBRE, A L'ABAST Eiji, Oue . porta musica russa; Michel Plasson, el romanticisme francès UOBC reprèn el gran repertori rus i fi·ancès en dos concerts consecutius al novembre. En el primer el director japonès Eiji Oue torna a la seva tasca de litular de l'OBC amb dos compositors cabdals per a la Rússia de la primera meitat de segle xx : Xostak.óvitx i Rakhmàninov. En el segon, serà el prestigiós director Michel Plasson qlú s'encarregarà de contagiar a l'orquestra i al públic assistentla dolçor francesa, amb obres de Fau_ré, Bizeti Cbausson. TEMPORADA OBC. Borrs Belkin, violr. Dir.: Eiji Que. Xostakóvitx, Rakhmàninov. Dir.: Michel Plasson. Fauré, Bizet, Chausson. L'AUDITORI (SALA CASALS). Da 9 AL 18 DE NOVEMBRE (CAL CONSULTAR HORARI). l director japonès es reserva grans programes simfònics amb els quals poder desenvolupar la seva tasca de construcció d 'una solidesa sonora i qualitativa amb I'OBC. Per això no ha d'estranyar - i d'altra banda s'agraeix- que hagi escollit per a aquest programa rus dues obres de gran im bricació orquestral, com són l'apassionat Concert per a violí núm. 1, op. 99 de Dm itri Xostakóvitx i les extraterrenals Danses simfòniques, op. 45 de Serguei Rakhmàninov. Es tracta de dos clàssics del segle xx perquè, tot i la seva gosadia i energia musical, no abandonen la líniea del romanticisme tot i adoptar una perspectiva moderna. El Concert per a violí de Dm itri Xostakóvitx va veure la Uum entre els anys 194 7 i 1948, però no va ser fins al 1955 que el gran violinista David Oistrakh -a qui el compositor va dedicar l'obra- va estrenar el concert a Leningrad. Ta l corn el mateix violinista va expressar, I"Scherzo" del Concert conté "alguna cosa de demoníaca i espinosa··. una caracteristica, d'altra banda, gens estranya en els scherzi de Xostakóvitx, ja sigui en la seva obra orquesh·al com la de cambra. Les Danses simfòniques de Sergue i Rakhmàninov van ser estrenades a Filadèlfia l'any 194 1 i és la darrera obra del composito r. que va mol'ir el 1943, h·es anys després de la composició, el 1940. Estan imbuïdes d 'una frescor etèl'ia que es pot vincular al gust modernista e ncara latent, però també amb una certa energia patètica, en cap cas tan manifesta com la de les obres de Xostakóvitx. Rakhmàninov aquí s'acosta més a l'esperit francès, deutor de Ravel i Debussy. Michel Plasson, director titular de l'Or- E chestre et Choew·s du Capitole de Tolosa de Llenguadoc entre e ls anys J 968 i 2003 , mostrarà aquest esperit fran cès amb tres importants obres del repertori com són la "Suite" de Pelléas et Mélisande de Gabriel Fauré, la Simfonia núm. I de Georges Bizet i la Simfonia en Si bemoll major d'Ernest Chausson. Gabriel Fauré va reprendre un projecte abandonat per Debussy i basant-se en el Pelléas et Mélisande de Maurice Mae te rlinck, va compondre una música sugge re nt e n la mateixa línia simbolista de l'escripto r. L'obra es va estrenar a París e l 1901 i consta de cinc moviments, un dels quals, la cançó de Mélisande, amb intervenció d' una soprano. Georges Bizet és mundialment conegut com el compositor d' una de les òperes més populars, Carmen. Però costa més recordar-lo com un gran simfonista i un geni en potència que va morir massa jove, amb només trenta-vuit anys. La seva obra simfònica més coneguda és la Suite L'Arlésienne, de la qual va compondre dues versions. Enguany Plasson ofereix la Simfonia núm. I . que Bizet va escriure amb només disset anys i que restà desconeguda fins a l'any 1932, en què es trobà accidentalment al Conservatori de París. És una simfonia inspirada e n Sc hubert i Mendelssohn, plena de l'encís de la joventut. En contraposició, la Simfonia en Si bemoll major d'Ernest Chausson, una o bra mestra de gran repercussió en el simfonisme francès i imbuïda de l'esperit wagnerià que dilatava e l so o rquestral amb gran grandiloqüència i que va ser estrenada el 189 1 a París. un any després dc la seva concepció. Cedolins, Alagna i Pons enmig dels decorats de Mestres Cabanes per a ~da' per J. C. C. A quest comentari tan sols vol ser un recor'Ciatori d'un esdeveniment que pel fel de tenir molt de calca d'altres propers, no dóna per a gaire més que això. Aida, si no ens errem, l'òpera més representada al Liceu. hi toma per reviure una a ltra llarga estada - setze representacions- , amb una tercera reedició en les darreres vuit temporades amb l'esplèndida escenografia històrica de Josep Mestres i Cabanes. Es tracta d'una reincidència explicable, no és de mal sospitar, en termes de quadratura de pressupost, però no en els d'interès artístic: aquests tan sols circumscrits a la seva suggestiva recuperació la temporada 2000-0 I. Amb tot, la composició de Giuseppe Verdi sempre és ben rebuda perquè ofereix la possibilitat d'un gran espectacle. amb components tan legítims com exotisme, lluïment per a grans veus i fins i tot ballet en el marc d'una partitura sòlida i de plena maduresa del compositor. A partir d'aquí els al·licients addicionals, o en aquest cas principals, els han de posar sobretot les veus, aquestes veus importants que exigeix i q ue ben segur hi seran. Roberto AJagna, una de les darreres encarnacions de la figura del divo - amb tot el que té també de contradictòria aquesta figura-, esdevé sens dubte l'atot més llaminer de la proposta; oimés quan aquest gran cantant ha enriquit recentmentia seva llegenda d'excèntric just amb aquesta mateixa òpera i ni més ni menys que a la catedral de l'òpera italiana. Fiorenza Cedolins, que la comencem a tenir una mica afillada, és un altre valor segur, com ho és, i de quina manera, joan Pons en el paper d'Amo na s ro - per fi en un paper gran al Liceu-, i així mateix Elisabetta Fiorillo en el d'Amneris. Daniele Callegari ja sabem què pot oferir; ofici segur i conducció a bon port sense entrebancs ni tampoc pilotatge d'alta escola. RMC 277 AIDA de Giuseppe Verdi. Llibret: Anto- nio Ghislanzoni. Fiorenza Cedolins. Elisabetta Fiorillo. Roberto Alagna. Joan Pons. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del liceu. Dir. escènica: José Antonio Gutiérrez. Coreografia: Ramon Oller. Escenografia: Josep Mestres Cabanes. Dir. musical: Daniele Callegari. Poducció: Gran Teatre del liceu/Festival Internacional de Música de Santander. UCEU. Da 19 DE NOVEMBRE DE 2007 AL 19 DE GENER DE 2008. 39 471 EL MES DE NOVEMBRE, A L'ABAST - - - -- -- - - - - - - -- - -- Los Angeles Philharmonic amb una estrena contemporània en homenatg e a Sibelius Los Angeles Philharmonic Orchestra arriba a la temporada Palau 100 de la mà del seu titular, el director finès Esa-Pekka Salonen, i amb un programa estructurat entorn de la figura de Jean Sibelius. S' hi podran sentir les seves Simfonies núm. 4 i 7, separades per Radical Light, obra de l'americà Steven Stucky, gairebé un homenatge al compositor fü1ès. PALAU JOO. los Angeles Philharmonic. Dir.: Esa-Pekka Salonen. Sibelius, Stucky. PALAU DE LA MÚSICA. 12 DE NOVEMBRE DE 2007 (21 h). tse va expressar les limitacions del llenguatge oral amb aquesta sentència: .,Res del que pugui ser dit amb paraules és digne de ser dit"-, mentre que Goethe va trobar consol tot enunciant R RMC 277 adical Light es presenta a Barce- lona en la seva primera audició a Espanya, després de la seva estrena absol uta el passat 18 d'octubre a Los Angeles . Fruit de la gira que amb aquest programa Los Angelcs Phi lha rmonic du a terme per escollides ciutats europees, l'obra del compositor natural de Kansas Steven Stucky ( 1949) veurà la llum a Europa el 2 de novembre al London Barbican Centre, des d'on viatjarà durant aquest mes de novembre a París. Barcelona i Lisboa. Steven Stucky és un dels compositors amedcans més reconeguts actualment, les seves o bres han estat premiades en diverses ocasions . És posseïdor de dos premis Grammy pels enregistraments que el cor a cappella Chantic lecr va fer de les seves obres Cradle Songs i Whispers, i l'any 2005 va guanya r el Premi Pulitzer dc música pel seu Segon Concert per a orquestra. L'obra d'Stucky comprèn gran va rietat de formacions, des de les obres per a gran o rquestra, passant per les peccs per a co1· a cappella, piano sol, percussió, fins a la mús ica de cambra pe r a nom broscs com binacions d'instruments . A banda de la seva intensa activitat com a compositor. du a terme altres ac tivitats en l'àmbit de la direcció - va fundar l'any 1997 Ensemble X, conjunt especialitzat en la música contemporània- i també és escriptor i professor. La seva relació amb Los Angeles Philharmonic es va iniciar l'any 1988, quan el director André Previn el va anomenar compositor en res idència. Actualment, i juntament amb Esa-Pe kka Salonen, n'és compositor assessor per a la nova música. Radical Light (2006-07) - segons e l que explica el mateix compositor- no es basa en cap tema en concret i ho fa referint-se a dos grans pensadors que van expressar de la manera següent la relació de l' home amb el llenguatge. Lao- que "La música comença on acaben les paraules". Stucky va compondre l'obra influenciat per les dues simfonies de Sibelius -la quarta i la setena-, a les quals la seva obra havia d'acompanyar en el programa d'un concert. Aquest fet, afegit a la seva admiració cap a la música de Sibelius i més en concret cap a la 'arquitectura aparentment senzilla de la Setena de Sibelius - sense interrupcions ni talls, en gradació contínua, en evolució- són els trets que més l'han inspirat a escriure la seva obra. El títol de l'obra està extret d ' un poema d'A. R. Ammons, poe ta que segons e l compositor copsa el rol que desenvolupa l'artista, l'objectiu del qual és endinsar-se en les fonts més profundes del seu ésse1; a a llò desconegut per re tornar a l món racional de forma estructurada i renovada. És l'experiència del misteri i de la contradicció que o fereix l'art, la música, el que la fa un llenguatge superior. Uri Caine "jazzifica'' Mozart i Wagner CAIXAFORUM. Uri Caine Ensemble. Mozart, Wagner. CAIXAFORUM. DEL 23 AL 25 DE NOVEMBRE DE 2007 (CAL CONSULTAR HORARI). l Centre Cultural de "la Caixa" CaixaForurn" acull nom1alment una alternativa i interessant activitat musical que lamentablement sol quedar -de forma injusta- al marge del moviment musical que inclou la ciutat dc Barcelona. El músic de jazz Ud Ca ine - tot un fenomen alternatiu i polifacètic- arriba a Barcelona amb el seu en semble per mostrar la seva visió sobre Mozart i Wagner. U ri Caine és un mús ic sense por a la transgressió. Per a molts pot semblar un sacrilegi fer una versió lliure o adaptar la per se perfecta música de compositors universals com Mozart o Wagner, però si es mira amb prou distància, l'actuació d'Uri Caine sobre Ics partitures d'aquests grans músics és el resultat d 'una mit·ada E 40 472 ironitzant, d'una perspectiva distorsionada però també. en certs moments, de devoció absoluta. Uri Caine es fa seva la música i després de despullar-la la torna a vestir amb un nou estil que no és fàcilment classificable. La seva música fa conOuir el jazz, l'electrònica, els esti ls orientalitzants i fins i tot algun apunt al poprock, per crear novament una nova visió que no és ni pretén ésser l'otiginal. Nascut a Filadèellla, on va estudiar piano, Uri Ca ine va tocar en diverses bandes de jazz abans d'estudiar composició amb George Rochberg i George Crumb a la Universitat de Pennsylvania. Amb l'Uri Caine Ensemble ha enregistrat un gran nombre de volums amb versions de grans clàssics de la música occidental, com són les Variacions Oiabelli, les Variacions Goldberg de Bach i l'obra dc Robert Schumann, Ludwig van Beethoven, Gustav Mah ler, Richard Wagner i, darrerament, Wolfgang Amadeus Mozart. Per al seu objectiu, Caine utilitza tots els mitjans sonors de què es pot disposar avui dia, des d els instruments clàssics d'una orquestra simfònica, els propis d 'una banda de jazz, la veu humana, guitarres elèctriques, instruments de música antiga i tau lers de manipulació e lectrònica. Tot per aconseguir un so únic, un segell que apunta a la creació, no pas a la simple versió. És per aquest motiu que Cainc rep habitualment invitacions per compondre obres per a formacions tals com la Cleveland Orchestra, la Moscow Chamber Orchestra. Los Angeles Chamber Orchestra, el Beaux Arts Trio o la Vienna Volksoper i per participar com a director a la Biennal dc Venècia de música el setembre de 2003. PR E eR rT I e A i ,aifjlf;ii(J EL MES DE NOVEMBRE, A L'ABAST Noseda, Hahn i BBC tríada estellar al Palau D'alta volada decibèlica es pot qualificar el concert que protagonitzarà la BBC Philharmonic, la violinista I-Jilary Hahni el director Gianandrea Noseda al Palau de Ja Música., amb grans obres del catàleg de Britten, Dvorak i Strauss. PALAU 100. BBC Philharmonic. Hilary Hahn, violf. Dir.: Gianandrea Noseda. Britten, Dvorak, Strauss. PALAU DE LA MÚSICA. 14 DE NOVEMBRE DE 2007 (21 h). E l director italià Gianandrea Noseda és actualment un dels directors amb més renom internacional d'ençà que va ser nomenat titular de la BBC Philharmonic l'any 2002. Deixeble de Valeri Gergicv, aquest mateix li va proposar el càrrec de principal director convidat al Teatre Mariinski de Sant Petesburg, en la mateixa època en què esdevingué director titular de l'Orquestra de Cadaqués en substitució de Sir Neville Maniner. És també principal director convidat de la Filharmònica dc Rotterdam i de l'Orquestra de la RAl i director artÍS· tic del festival internacional Settimane Musicali di Stressa e del Lago Maggiore, a Itàlia. La jove violinista americana Hilary Hahn inicià la seva carrera com a solista q uan encara era una nena, de la mà de grans formacions com les o rquestres de Filadèl lïa, Nova York, Pittsburgh. la Simfònica de la Ràd io Bàvara. Artista en exclusiva de Deutsche Grammophon, després de ser-ho del segell Sony Classical i Philips Classical, du a terme una intensa carrera que l'ha fet ser mereixedora d'un Premi Grammy i a ser present en les cartelleres principals arreu del món. La BBC Philharmonic té els seus orígens en l'any 1922, amb la creació d'una petita fom1ació orquestral per a la Ràdio de Manchester. Durant uns anys assimilada dins de la BBC Syrnphony Orchestra a Londres, l'any 1933 va renéixer corn a BBC Northem Orchestra novament amb seu a Manchester. Després de grans dificultats dura11t el període de la Segona Guerra Mundial. l'orquestra es va forjar el seu prestigi a partir dels anys seixanta. L'any 1982 es va anunciar un increment de plantilla o rquesh·al - fins a a rribar a ls no ranta membres- i el canvi de nom a l'actual BBC Philharmonic. L'orquestra ha estat diJigida per grans noms, com Raymond Leppard, Sir Georg Solti, Neeme ,• fll' ,.., W:... lli ,I\/ .... ~ y • ~ ;. GtANANDREA NOSEDA ..."""...... I \ t. Jarvia, Paavo Jarvi i Sir Charles Mackerras. La BBC Philham10nic té des del 1980 la seva seu a I'Studio 7 Concert Hali a Manchester. Per a una tríada estel·lar, cal un programa també d'alta volada. La Simfonia de Requiem de Britten -dedicada a la memòria dels seus pares- va ser estrenada l'any 1941 al Carncgie Hali de ava York. Es tracta d'una missa de difunts purament orquestral, sense cor ni text litúrgic que. tot i això. expressa el dolor, la por i l'anhel de l'etern repòs que es desprèn del text del Requiem. El Concert per a violí i orquestra en La menor d'Antonín Dvoník -estrenat l'any 1833 a Praga- conté el bo i millor del composito r quant a la qua litat dels temes utilitzats, tot i no ser un dels concerts més populars per a aquest instrument. ~e 277 Històries molt nord-americanes en òperes de Lleonard Balada per J . C. C. E ls cinquanta anys que porta Lleonard Balada als Estats Units, on va marxar com estudiant amb poc més de vint anys d'edat, i hi ha romàs com a professor de la Carnegie Mellon University, ha fet que la seva obra sigui una gran desconeguda a casa nostra. Tan sols l'esc lat amb c lars compone nts patriòtics hispànics de l'est1·ena barcelonina de Cristóbal Colón - recordem-ho com l'avenç dels actes dc 500 ani versari de la descoberta del continent americà-, van situar en el seu moment e l compositor a l'òrbita de la realitat musical cata lana. Tanmateix set anys abans ja havia estrenat, en una producció de recursos molt escassos, Hangman. F-lagman! Amb aquesta ara arriba la seva continuació natural, The Town of Greed, amb la qual configuren una unüat argumental estreta, ja que les accions se succeeixen de la mà dels mateixos personatges amb vint anys de diferència. Si els títols ja són americans - Hangman vol dir botxí. i com a Botxí, botxí! es va presentar aleshores-, també ho és la temàtica i l'entorn en el qual es desenvolupa l'acció. La història que viu e l protagon ista, Johnny, només és possible que es desenvolupi en el marc de la idiosincràsia nordamericana. El pas del no res a l tot i d'aquí al no res, amb el rerefons de la fi lo- sofia de l'èxit i del materialisme més descamat. té un sabor molt genuí, corn podríem dir de les famoses cigarretes del no menys famós anunci. En tot cas, Lleonard Balada al final de la saga posa una pinzellada de sarcasme lúcid amb el qual remata una visió lúcida i al mateix temps oberta. La versió serà a cura d'un equip artístic bàsicament jove sota la batuta d'un també jove directm; el valencià Al varo Albiach, dotat d'un notable ofici i maduresa. HANGMAN, HANGMANI - THE TOWN OF GREED de lleonard Ba· lada (música i llibret). Marlin Miller. lnés Moraleda. lvan Garcia. María Hinojosa. Ernest Martínez·Castignani. Dir. escènica: Gustavo Tambascio. Dir. musical: Alvaro Albiac. Coproducció: Gran Teatre del Liceu, Fundació Caixa de Catalunya, Festival Òpera deButxaca i Noves Creacions, Teatro de la Zarzuela de Madrid. UCEU (FOYER).15, 17 (20 h) 118 (18 h) DE NOVEMBRE DE 2007. 41 473 MUSI CALIA PAPER D'ASSAIG En el número anterior~ la "Revista Musical Catalana" va posar ji a l'homenatge que vàrem retre a Cesc, després del seu traspàs, oferint durant un any reproduccions d'anteriors dibuixos publicats. Ja aleshores vàrem advertir que unajigura tan p otent; original i creativa com ell resultava insubstituïble. En tot: cas no voltem que el lector quedés a cada número sense unjïnal de la publicació també potent, original i creatiu, tanmatei::r; en un gènere diferent. Per això, amb el lltol de Paper d'assaig, des d'ara tres dels més importants poetes catalans, amb una reconeguda sensibilitat per l'art musical, Miquel Desclot, Narcls Comadira i Jordi Cornudella, es rellevaran cada mes oferint un article de temàtica lliure, que no dubtem. que mereixerà la seva plena sat4[acció. MIQUEL DESCLOT ~ ------------------ a cinquanta anys, els procediments per enregistrar un disc eren encara tan cars i complexos que, com ocorria als primers temps de la imp1·emta, els editors no s'arriscaven fàcilment a cap aventura que no es basés en grans obres del repertori establert i que no comptés amb intèrprets de renom internacional. El públic melòman, doncs, podia tria r. per endurse'n a casa, entre una colla de bones versions de la primera simfonia de Beethoven, però difícilment podia accedir a cap versió, ni bona ni mediocre, de la majoria de les simfonies de joventut de Haydn, per no parlar ja de les nombroses simfonies de Dittersdorf, Vanhal o Vranicky, tots ells autors d'èxit i de prestigi a la mateixa Viena clàssica del jove Beethoven. D'altra banda, si val a dir tota la veritat, no sembla pas que músics ni públic sentissin tampoc gaire curiositat per explorar camins poc fressats de la història de la música, que així quedaven en un perfecte abandonament, reservats només per als musicòlegs més aventurers (els editors musicals tampoc no s'arriscaven gaire més que les discogràfiques, ni tan sols amb obres poc conegudes de gegants com Haydn o Telemann). De tal manera que, fins fa quatre dies, la música que arribava a la gent, per via d irecta o per via mecànica, era tan sols una mos tra d'alguns dels cims culminants de la història. Cosa que provocava una visió tan mancada - i distorsionada- de la història de la música com la visió que tindl'ia del Pirineu aquell aspirant a turista que només conegués fotos de posem l'Aneto, la Pica d'Estats, el Puigmal i el Canigó. Afortunadament. Ics coses han can- F viat moltíssim en els darrers decennis. D'una banda. la saturació del mercat discogràfic amb centenars de versions -bones, mediocres i dolentes- del gran repertori tradicional ha propiciat que prosperessin sobretot les discogràfiques més petites i emprenedores. disposades a arriscar en repertoris oblidats i en intèrprets joves o poc divulgats, que sovint s'han revelat tan bons com els més reconeguts. Paral·lelament, una espectacular florida de músics joves molt preparats i ambiciosos, sovint doblats dc musicòlegs, ha facilitat que aquelles obres que havien passat tants anys o segles dormint el son de l'oblit comencessin a arribar diligentment als escenaris de teatres i auditoris i alhora als despatxos de les discogràfiques. A vui, doncs, el melòman -l'afeccionat i fins i tot el músic professional- té a l'abast prou peces del trencaclosques per fer-se una visió molt més fidedigna del conjunt: avui, pot i ha de saber per expetiència que entre Bach i Haydn no hi ha només mestres menors, sinó autors genials com Cari Philipp Emanuel Bach que no tan sols expliquen perfectament el saJt -abans poc menys que incomprensible- entre aquells dos autors culminants, sinó que s'eligeixen per ells mateixos en autèntics cims insospitats. O que entre l'òpera de Cari Maria von Weber i el drama musical de Wagner no hi ha un abisme, sinó un pont que es diu Heinrich August Marschner. O que entre les grans simfon ies de Beethoven i les de Schumann no hi ha tan sols la simfonia i mitja del Schubert madur. sinó que hi ha simfonies tan magnífiques com les de Franz Berwald o jan Vaclav Kalivoda. O que entre la música de cambra de la Viena clàssica i les primeres provatures romàntiques de Schumann o Mendelssohn. hi ha la no gens vulgar aportació de Ludwig Spohr. ~e 277 LUDWIG SPOHR Però potser el més sorprenent d'aquesta nova situació de coneixement experimental de la història és la revisió que ens proposa de la nostra coneixença i valoració dels grans mestres. Descobrir en l'Armida abbondo11oto de iccolò )ommelli -que sabem que Mozart coneixia de primera mà- una avantpassada de la Reina de la Nit no fa menys impressionant la creació del salzburguès, sinó que ens ajuda a entendre-la millor. I semblantment ocorre amb la perceptible influència del Requiem de Michael Haydn en el de Mozart: algú amb dos dits de front renunciaria a cap de les dues obres, després de comparar-les? Amb aquestes noves e>.:periències, al contrari. la genia litat aparentment monstruosa de Mozart esdevé molt més humana, fins i tot molt més propera. Res no surt del no res. després de tol. En definitiva, doncs, la nova perspectiva és un doble guany des de tots els punts de vista. Assegut a la meva cadira d'esc1·iptor melòman, no puc sinó desitjar que músics i discogràfiques em continuïn regalant, una rere l'altra, noves peces del trencaclosques que vaig confegint sense presses, amb paciència i amb plaer. 4_3_____; 475 i4i(jif;iif;j PA S S A TEMPS I perEDUARDV_. P_A_T_S_I_____ Música encreuada Música encreuada d'octubre 2007 (núm. 276) RMC 277 Horitzontals . 1. La Sisena de Beethoven. La tonalitat de la Simfonia de Bizet. 2. El d'Aibinoni. En Rodríguez Picó (el compositor) escapçat. 3. Solista de percussió a l'orquestra, ella. La major. 4 . A les acaballes del contratenor. On van morir Beethoven i Mozart. Locatelli, Lecuona o Ligeti. 5. Trompetistes Enutjats i Trepitjats. La melodia famosa dels Contes d 'Hoffmann (que puja per l'I I vertical). 6. fntèrprets Retirats. Cançó vocàlica. Copa sagrada. 7 . Emissió de so afinadet. La lletra que designa el Re major. 440Hz. 8. Faristol. Ho fa el teló quan clou l'òpera. Faristol desplegat. 9. Grup de pop català, autor de Boig per tu. Mi major. Pot ser una orquestra nacional de cambra espanyola o una organització de cecs. 10. Serpentó. I064. Inici de la secció àuria. 11. La Quarta de Mendelssohn. Afinar sense cosa fina. Verticals. 1. La Sisena de Txaikovski. A mig to dc Do. 2 . Gents amb calers. Faristol desplegat. 3. Luis dc Yictoria se'n deia, però també Albinoni, el d'Aquino i el Moro (cap per amunt). Manar de f01ma completament desordenada. 4 . Tenors Gastats. Barbuts i Rovellats. Batalla fent la vertical. 5. Escoltava una missa de Mozart. La Dereck se'n deia i en Decker ho és. 50 romans. I I romans més. 6 . Alessandro, compositor ital ià, professor de violí de Paganini. Re major. Cauen Ics consonants de la tríada Re. Mi, La. 7. La major. Cercle trencat i despentinat. Abreviació de Vilanova (sense la Geltrú). 8. Art del cant. Una altra cançó aconsonàntica. La major. 9. Gran peça instrumental dc la Companyia Elèctrica Dharma. 10. A mig to de Si. Al pobre Miklos Rosza li hem manllevat la o i la s. Coda en cata là. 11. Una timbala vista des de l'orgue. Planta medicinal que punxa. El Cant de Mahler que entra per l'I I horitzontal. Soluc ions en el número següent. sidokus.com Instruccions : Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re. Mi, Fa, Sol. La, Si). tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesFA SOL DO LA Ml RE Sl ta particular composició musical. 1 encara hi ha una altra pisSOL FA DO LA RE Sl Ml ta: si s'interpreten les notes que hi ha a les caselles ombrejades DO SOL Ml Sl l'A LA RE (en ordre: d'esquerra a d reta i LA Ml RE SOL DO FA Sl de dalt a baix) sonen els pri mers com passos de la peça musical FA Sl LA RE Ml SOL DO que s'indica al peu del sidoku. RE LA Sl 44 476 FA DO SOL DO Sl Ml SOL Ml LA RE FA Sidoku d'octubre 2007 (núm. 276) Cànon (Pachelbel) Solucions en el número següent. LA DO ... LA SOL SI SI FA DO SOL SI FA SOL SI DO RE LA DO Sl <ww" .sidok us.C'om> Escala diatònica en Re concerts BARCRONA (BARCRONts) 2 NOVEMBRE 20 h Liceu El castell de Barbablava de Bartók. Diari d'un desaparegut de janacek. Dir.: Josep Pons. 3 NOVEMBRE 20 h Liceu El castell de Barbablava dc Bartók. Diari d'un desaparegut de janacek. Dir.: josep Pons. 21 h Capella S. Àgata f~dith de Katarina Livljanic. (Festival d'Òpera de Butxaca). 17 h Liceu El castell de Barba blava de Bartók, Diari d'un desaparegut de }anacck. Dir.: Josep Pons. 19 h Capella S. Àgata fudith de Katarina Livljanic. (Festival d'Òpera de Butxaca). 19.30 h L'Auditori Camerata de Moràvia. Ivan Zenaty, violí. Bach, Mozart. Dvórak. 20 h Palau Cecília Bartoli, soprano. La Scintilla (Oquestra Barroca del Teatre de l'Òpera de Zu ric). Rossi ni. (Palau I00). 5 NOVEMBRE 21 h Palau Alfred Brendel. piano. Haydn, Beethoven, Schubert, Mozart. (lbercamera). 9 NOVEMBRE 19.30 h MNAC David Blay, violoncel. Núria Ruera, piano. Oltra, Guinovrut. (Cicle Anna Ricci). 21 h L'Auditori Temporada OBC. Boris Belkin, violí. Dir:: Eiji Oue. Xostakóvitx, Rakhmàninov. 21.30 h L'Auditori La Cuzzoni d'Agustí Charles. (Festival d'Òpera de Butxaca). 11 hi 12.30 h Petit Palau Bim bom, nadons al Palau. (Concerts Familiars al Palau). 19 h L'Auditori 21.30 h L'Auditori 11 hi 12.30 h Petit Palau 11.15 h At. Barcelonès Orquestra de Cambra Amics dels Clàssics. Dir.: Joan Palet i Jbars. 11h L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 12 NOVEMBRE 21 h Palau Los Angcles Philhannonic. Dir.: Esa-Pekka Saloner1. Sibelius, Stucky. (Palau I00). 13 NOVEMBRE 21 h Petit Palau Beaux Arts Trio. joan Rodgers. soprano. Beethoven, Xostakóvitx, Ravel. (Pa lau I00. Concerts de Mús1ca de Cambra). 14 NOVEMBRE 20 h Catedral Christoph Schoener, orgue. Buxtchudc. (L'Orgue de Ja Catedral de Barcelona. Euroconccr!). 21 h Palau BBC Philharmonic. H. Hahn, violí. Dir.: G. Noseda. (Palau I00). 15 NOVEMBRE 20 h Liceu (Foyer) Hangman, Han~man! i Tlle Town o[Greed de Lleonard Balada. Dir.: Alvaro Albiach. ( estival d'Ò pera de Butxaca). 16 NOVEMBRE 20.30 h Conserv. Liceu Corbin Beissner, piano. Mozart, Ribas, Beissner, Alkan, Liszt. (Cicle Anna Ricci). 21 h L'Auditori Temporada OBC. Oir.: Michel Plasson. Fauré. Bizet, Chausson. 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 20 h liceu (Foyer) Hangman. H011:nan! i The Toum o[Greed de Lleonard Balada. Dir.: Alvaro Albiach. ( estival d'Òpera de Butxaca). 11h L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 18 h liceu (Foyer) Hangman. Han¡;/an! i T~e Town o[Greed de Lleonard Balada. Dir.: Alvaro Albiach. ( estival d' pera de Butxaca). 18.30 h At. Barcelonès Albert Giménez i Cecíl ia López, piano a t uatre mans. Mozart. Ravel. Satie, Rakhmàninov. (Associació Massià- arbonell). 19 NOVEMBRE 20 h Liceu Aida de Verdi. Oir.: Daniele Callcgari. 21 NOVEMBRE 21 h Palau josep Colom. piano. Bach, Ravel, Beethoven. (Euroconcert). 22 NOVEMBRE 20 h Liceu Aida de Verd i. Dir.: Daniclc Callegari. 21 h Palau jONC f ilharmonia. Francesca Tristano Schlimé, piano. Dir.: . Valdivieso. Dcbussy, Schlimé, llaydn. Ravel. (Cloenda El Primer Palau. Festa de la Música). 22 h Sala Beckett Odola de jordi Rossinyol. (Festival d'Òpera de Butxaca). 20 h Liceu Aida dc Verdi. Dir.: Daniele Callegari. 20.30 h Conserv. Liceu Anna Feu, soprano. Jordi López Ro~, piano. Domènech, Guinovart, Brotons, Homs. Gerhard. (Cicle Anna icci). 4 NOVEMBRE 10 NOVEMBRE 11 NOVEMBRE 17 NOVEMBRE 18 NOVEMBRE 23 NOVEMBRE 'o,.~ (1 ) I®C 277 45 477 CONCERTS 21 h L'Auditori Temporada OBC. Dir.: Christopher Hogwood. Mendelssohn, Schubert. 21.30 h L'Auditori Serius Cabaret. (festival d'Òpera de Butxaca). 22 h Sala Beckett Odola de jordi Rossinyol. (Festival d'Òpera de Butxaca). 19 h Palau OSV. Vicenç Prats, flauta. Dir.: Rubén Gimeno. Mozart, Dvorak. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició) . 22 h Sala Beckett Odola de Jordi Rossinyol. (Festival d'Òpera de Butxaca). llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 18 h Liceu Aida de Verdi. Dir.: Daniele Callegali. 26 NOVEMBRE 20 h Liceu Aida de Verdi. Dir.: Daniele Callegari. 27 NOVEMBRE 20 h Liceu Aida de Verdi. Dir.: Daniele CaJiegali. 28 NOVEMBRE 20 h Liceu Aida de Verdi. Dir.: Daniele Callegari. 21 h Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Grup instrumental. Dir.: Jordi Casas Bayer. Pare Antoni Soler. (Palau 100. Concerts de Música de Cambra). 20 h Liceu Aida de Verdi. Dir.: Daniele Callegari. 21 h Acad. Marshall Tarabàbula d'Ulna Ysamat. (Festival d'Òpera de Butxaca). 20 h Liceu Recital juan Diego Flórez, tenor. Vincenzo Scalera, piano. Mozart, Donizetti, Bellin.i., Rossini . 21 h Acad. Marshall Tarabàbula d'Urna Ysamat. (Festival d'Òpera de Butxaca. També tercera representació l'I de desembre). 24 NOVEMBRE 25 NOVEMBRE 29 NOVEMBRE 30 NOVEMBRE BARBERÀ DEL VALLtS (VALLB OCCIDENTAL) 1 NOVEMBRE 18 h Romànica Gospel Lait. CAPELLADES (ANOIA) ~e 277 17 NOVEMBRE 21 h Paper de Música j Francisco Poyato, piano. Mozart, Rossini, Satie. GIRONA (GIRONB) 2 NOVEMBRE 21 h Auditori OBC. Denys Proshyev, piano. Dir.: Pablo Gonzalez. Chopin, Schumann. 11 NOVEMBRE 19 h Auditori Emili Brugalla, piano. Ruth Lluís, piano. Homenatge a Joan Guinjoan. 14 NOVEMBRE 21 h Auditori Mlchel Camilo Trio. Spirit of the ¡\!loment. 22 NOVEMBRE 21 h Auditori Hanne Hukkelberg. Rykestrasse 68. 24 NOVEMBRE 21 h Auditori Ensemble de l'Orquestra de Cadaqués. Marianne Pousseur, spreachstimme. Dir.: Vassili Petrenko. Schonberg, Schubert. Aud. Nacional ONCA. Gerard Claret, concertino director. Orquestra Infantil i juvenil de l'l11Stitut de Música i Dansa del Comú d'Andorra la Vella. jordi Albelda, concertino director. Concert de Santa Cecília. PRINCIPAT D'ANDORRA 18 NOVEMBRE 18.30 h REUS (BAIX CAMP) 18 NOVEMBRE 18.30 h Teatre Fortuny Orquestra Camerata XX I. Raül Garcia, violí. Dir.: Tobias Gossmann. Beethoven, Schubert. (Associació de Concerts de Reus). 30 NOVEMBRE 21 h El Cfrcol Kàtia Novell, violí. Luis Parés, piano. Komgold, Williams, Rota, Gershwin. (Associació de Concerts de Reus) . RIPOLLET (VALLB OCCIDENTAL) 23 NOVEMBRE 22 h Teatre-Auditori l Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). Dir.: Jordi Casas Bayer. Música coral clàssica i popular. SABADELL (VALLB OCCIDENTAL) 23 NOVEMBRE 21 h La Faràndula i La rosa del azafran de Guerrero. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). ¡ (Segona representació el dia 25 a les 18 h). TERRASSA (VALLB OCCIDENTAL) 8 NOVEMBRE 21 h Centre Cultural 18 NOVEMBRE 18 h Centre Cultural ¡ María Bayo. soprano. Maciej Pikulski, piano. (Fundació Caixa Terrassa). ¡Gran Canaria Ballet. Dir. artístic: Anatol Yanowski. (Fund. Caixa Ten·assa). VILADECANS (BAIX LLOBREGAT) 46 478 30 NOVEMBRE 21 h Atrium l La rosa del azafrcín de Guenero. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). SEM P RE H EM RECOLZAT LA CULTURA. ' I A OBRA D ' ART . A R A FINS I TOT TEN I M LA NOSTRA PROP s Grup ,Agbor SEMPRE AMB LA MÚSICA I A MB EL. PAL.AU DE L.A MÚS ICA CATAI..ANA.