Revista Musical Catalana. Núm. 278 Desembre 2007
Editorial: Per la renovació de criteris programadors / PANORAMA En record de Matilde Salvador. Francesc Taverna-Bech / Taula rodona d'El Primer palau. Músic solista o músic d'orquestra. Mercedes Conde Pons / Cicle Cambra Coral. Cicle ONCA. RRMC / Dietari d'un crític en excedència. Enric Ruiz & Cia. Antoni Batista / Mikrokosmos: Una eina excel·lent. Pere Artís / Tangents: Fenòmens íntims. Jordi Maluquer / Del seu affm.: Sr. Manuel Valls i Gorina. Jaume Comellas / Cobla: De Ceret a Banyoles. Josep Pasqual / Ars Subtilior: Ravel. Xavier Chavarria / Impromptu: Aproximar-se a la música. Francesc Taverna-Bech / Doble efemèride al Festival Narciso Yepes d'Ordino. Jordi Salazar / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Columna Música. Albert Torrens / Crítiques: Francesc Taverna-Bech, Josep Barcons, Jaume Comellas, Lluís Trullén i Mercedes Conde Pons, Albert Torrens, Xavier Chavarria i M. Lluïsa Moran / TEMA Músics estrangers, El fruit d'un procés inexorable / La perspectiva internacional de les orquestres de casa. Mercedes Conde Pons / Amb el cor a Catalunya. Ana María Dávila / MUSICALIA Maria del Mar Bonet. Esclats mediterranis. Joan Alcaraz / El mes de desembre a l'abast. Música de cinema amb l'OBC. Quartet Casals. Recordant Marlene Dietrich. Música per a nens i grans. Boscos endins Dagoll Dagom. Nova producció de la Cenerentola al Liceu. Mercedes Conde Pons i Jaume Comellas / Paper d'assaig. La música sovint... Narcís Comadira / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
R!VISTA MUSIC Matilde Músics Maria del Mar Bonet Salvador estrangers la gr_:an senyora recordada en el seu traspàs a les nostres orquestres de la Canco' o Les emocions no es creen so les Darrere de les emocions, els records i les experiències úniques, hi ha persones, empreses, Patrons, Membres d'Honor, Membres Protectors, Patrocinadors, Socis de l'Orfeó Català i Amics del Palau, que amb el seu suport i col·laboració fan possible el Palau de les emocions. Gràcies a tots. Tu també pots ajudar a crear emocions trucant al93 295 7214. aberti¡ -~-.::::" f s • ••grup.aclómUtua ~~ lmtlllll [~~~UCA CATALUNYA .1:;"10 .... . . . •tro~ é fUNDM:IO PUIG ~ oliviaplaza Ihotel I~ Pronea r Mlultti.WI'.-.«NNI u I=>!!!J;;.;;;;.;;.,,.,.,... E~ ft.:,tw.IO-. M0flt.l)"stL a ~OLO~!! /\gbOr Cil!JD AUÓI ~. nanca¡a CAIXA CATAWNYA EL PAlS t?i l:mif.t;rt;'J ..:::/E\J~~DI - os Fundació ® WtQII!_dc_~ HI fecsa endesa r-..O D•mm Caball!nedl!s ......... f) s 1\rdadónendesa Tde/Wrial ~ (h~ IIIB._,!ID El •s,C,P,F ... SIEMENS ouu.n. ...• ~ rUH0A00 CMCA CATAWN"(A. <> ..... gasNatural ... _ _~p~_ - --MPG ~ ~ ABC CATALUNYA, AOCENTURE, ACERS BEAGARA, AGEFREO, SA, AGROUMEN, AGUAS FONT VB.LA YlANJARÓN, SA, AGUSTI TORELLÓ, S.A., AITANA, AIRAT, S.A., AUANÇA. ALSTOM TRANSPORTE, SA, ALTAE BANCO PRIVAD!~ (GRUPO CAJA MAORIO),ALLIANZ SEGUROS, AON·GIL & CARVAJAI.,ARMANO BASI, ASCENSORS JORDÀ SA,ASEPEYO,ASSOCIACIÓICOL·LEGID'ENGINYERS INDUSTRIAlS OE CATAI.UNYA,ASTRAI.PO{)L, BAGUÉS-MASRIERA JOIERS . BANCO POPULAR ESPAR<lL. BANKINTER, BAOU~ASSOCIATS, FAMILIA OMCELÓ BONAOA. BASSAl OGILVV, CADENA COPE, CAIXA DE GIRONA, CAIXA DE TERRASSA, CAMBRA DE COMERÇ DE BARCELONA, CANON ESPAÑA. SA, CAPRABO, SA, CAVA SUMARROCA, CHOPARO, CIMENTS MOUNS, ClAIUANT IB~RICA, CLOS INTERIORS, S.L, COBEGA. SA, COL·LEGI D'ENGINYERS DE CAMINS CANALS IPORTS- CATALUNYA. COL·LEGI DE FARMACtUTICS DE BARCELONA, COMRÀOIO, COMSA, SA, CONOIS SUPERMERCATS, CONSORCI OE LA ZONA FRANCA DE BARCaONA. COPCISA, CRÉDITO YCAUCIÓN, JOAN CURTO I MASSANA. CI-IOCOLAT FACTORY, JOSEP DANIEL ILLUISA FORNOS, DIARIAVUI, CARLES DIAz IGOMEZ, OOW CHEMICAL IBtRICA, ORAGAOOS, S.A, EL MUNDO DE CATALUNYA, EL PUNT, ERCROS, ESTEVE, EUROARMS TREBALL TEMPORAL, FRANCESC FERNÀNDEZI JOVAL, RAMON FERRER ICANELA, AGUERAS INTERNATIONAI. SEATING, S.A, ARA DE BARCELONA, FM.2 1NSTALMCIONS, SA, MARIA FONT DE CARULLA. RJNOACIÓ JESÚS SERRA. RJNDACIÓ PUIG'Iml', RJNOAClÓN AI.TADIS, RJNOACIÓN CUATRECASAS , FUNOACIÓN HERBERTO GUT DE PROSEGliR. RJNDACIÓN VODAFONE, GABINET UR16E, GADE I GRUPO DE ASISTENCIA YOISERO ELECTRONICO, SL, GISA, GLAXOSMITHKUNE, G.P.O., S.A., GREMI DE CONSTRUCTORS DE BARCELONA I COMARQUES, GRUPO AC MARCA, HABITAT GRUP EMPRESARIAL,IBERCAJA.IBERDROLA.I.C. EMPRESARIAL. S.L,INDRA.INVERSIS BANCID, ISS, LA SEDA DE BARCELONA, LABORATORIS DR. ECHEVARNE, LABORATORIS INIBSA. S.A., LABORATORIOS AlMIRALL, S.L, LAYETANA IMM061UÀRIA, LOTO CATALUNYA, AL66IT MALLOFRÉ, MIOUEL AliMENTACIÓ GRUP, SA, HORACI MIRAS I GINER, MORGAN STANLEY, Wll'i, NAT\Jl SYSTEM, S.L, NEC eàltCA, SA, NESlÚ ESI'AÑA, SA, NISSAN MOTOO l88tCA. SA, OOYEU. ONA F.M. ONDA RAM8LA. OWlEO TV, PANASON1C FUNOACIÓ TECHHICS. PORT AVENT\JlA. PORT DE BARCELONA. PRICEWATEIIHOUSECOOI'E OOADIS, RACC. RECIDlETOS GRUPO DE CO!.WICACIÓH, SA, RENFE, REGAL. RE\'ISTA MUSICAL ORFEÓ CATALÀ CATALANA, RFIAL GRUPO. RICARDO MOUNA. SA, ROCA JUNYENT, S.L, FRANCIESC RUBIRAI.IA I~CA. m ANTOHIO RUMEU DE DEIÀS, SA8A APARCAMENTS, SA, 11111111111111 PALAU DE LA MÚSICA SAC R.E.SA, SAGE lDGIC COitmOL, SAUCRU , SAHOFI · AV9ITIS, JOAN SANTAI.lÀRIA ISEGUIA, EMI.J SARRIOH IAWIENT, SAYTa SER'I9S INfORMÀTICS, SEI.MAR, SA, SERVIRED, S.GAE·FUNOACIO AI.ITOR, JOSEP SINGLA IBARCELÓ, ~AY latRICA, S.L. SONY GROUP, TORRASPAPEL, OSCAR TUSOUE1S BLAHCA, VIATGES BAIXAS, S.A. WNW.palaumuslca.org •·M#ii·l+i.s • 41!1i!IQ4iii .¡ RéVISTA MUSICAL 4a ÈPOCA EDITORIAL PANORAMA ANY XXIV 5 6 7 8 9 ari NÚM. 278 Pe r la re novació de criteris pr·ogramadors En record dc t\l aülde Salvado r per Prantesc Tavema-Bech .............................................................................................................................................................................. 1'aula rodona d'El Prime r Palau. "Mt'tsic solista o músic d'o•·questra" per Mercedes Co11.tle Pons ...............................................................................................- .... ......................................................... . RMC CONsELL EDITORIAL: Fèlix Millel (president), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas. Gregori Estrada, Gabriel Ferrer. Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa lloret. Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CONsELL DE DIRECCIÓ: Pere Artls (editor), Jaume Comellas (director), lluls Mlllet (director musical) i Montserrat Urpi (coordinació amb I'ESMUC). DISSEHY ORIGINAL: Ferran Sendra. Cic le Cambra Coral. Cicle O 'CA per IWMC -----------········--···············------------------------·-············--··············-····--··········------------- .. Die ta l'i d' un cl'itic e n excedència. Enric Uuiz & Cia per ¿Jntoni Batista 10 Mik.-okosm os: na ei na exccl·leot per Pere ,4rtfs _____________ _________________________________ ., _________ _ ................................................................................................... EN LA MORT DE MATILDE SALVADOR ll MAQUETACIÓ I St:CIIf:TARIA DE REDACCIÓ: Teresa Martlnez. PuBucrrAT: Gestac Indústria, 13, pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 A/e: molist@gestac.org PREIMPRESSIÓ: Ormograf, SA IMPRESSIÓ: Agpograf, SA DISTRIBUCIÓ: Dlstrlbarna, SA DIPÒSIT LEGAL: 8·34-432/83 ISSN: 1887-2980 Do ble cfe mè1·ide al FcsüvaJ Narciso Yepes d'Ordino per Jordi a/a::ar 20 Ho han elit, ho han escl'il ........................................................................................................-.................................................................... . A propòsit de ... Columna Müs ica per ;1/IJert Torrens ..................................................................................................................................................................... CrlLiqucs 21 22 COL•LABOREN EN AQUEST NÚMERO: Joan Alcaraz. Pere Artls, Josep Barcons, Antoni Batista. Xavier Chavarria, Narcfs Comadlra, Jaume Comellas. Mercedes Conde Pons, Ana Maria Davlla, Jordi Maluquer, M. Lluïsa Moran, Mònica Pagès i Santacana. Josep Pasqual. Eduard V. Patsi, Jordi Salazar, Francesc TavemaBech, Albert Terrens i Uufs Trullén. TEMA MUSICALIA pet· Jaume Com el/ns, F'roncesc Taverno-Bech, Llu ls Tru/lén, A/erredes Conc/e Pons, ;1/bert T'orrens, Xavier Chavarria, Josep Bnrcons i J\1. Lluïsa /1!/oran 29 Mús ics cstmoge rs. El fruit d' un pmcés inexomble ............................................................................................................................................................................ La pe rspecti va intem acio na l de les orq1.1estr es •de casa... per Mercedes Cende Pons ___ ___ ____ _____________ ________________________________ _ ................................................................................................ Amb e l cor a Catalunya per Arw \lar/a Ddt'ila 30 34 36 per Joan /I/cara:: ---------·-·························································--.··········_.. .............................................. . t\laria del 38 ~l ar BoncL Esclats m editerranis El mc de desem b•·e a l'abasL Mús ica de c ine ma amb l'O BC. Qua r'let Casals. Recordant Marle ne Oie L1·icb. Mús ica per a nens i grans. Boscos endins per Oagoll Dagorn. 1 o va producció dc La Cenerentola a l Liceu per Mercedes Coll{/e Pons i Jaume Comellas ~ J per Na rels Comadim _.................................................................................. . 4.............................................................................. 44 CONCERTS Pape r d'assaig. La mtrs ica, sovioL.. Mús ica e ncr·c uada. Sidokus.com per Eduard V. Patsi 45 Revista de I'ESMUC, pàgines centrals 3 483 . . •.. ·'··/ PALAU MUSICA CATALANA Cambra Coral IVTemporada 2007-2008 COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA Jordi Casas Bayer, director Dijous, 13 de desembre de 2007, 19.30 h . .................................................................................... MESTRES DE L'ORFEÓ CATALÀ JOfdl Armonoal, pitloo Jordi Caau B/Jyor, érecror L. Mlllet: Jovon/vola, Prog/)llb s la Verge del Remei, Lli doma d'Arogó I CatakineSques (plano 901) F. Pujol : Ouédr<lla9G"I8 I La gata t9befirll A. Nicolau: Et>tre llor.; 1Lo noi de 1a fTIIJI8 A. Vives: L'~t i La b8languera U. M. M lllet: Bruc I pa/l8ran I B tústec Yllance! Dijous, 24 de gener de 2008, 19.30 h . .................................................................................... EL VELL S'APROPA AL NOU JOfdl Armengol, poano Johon Ouljek. chclor B. Holten: Klllg9$lJfi(J&'!6 (De: l!1sdom og Ga/skabJ P. Eben: Dllionarlo Greco B. Brltten: 7he 86/lad ol Ull/e Musgrave and Lady &mard J . Duljck: Alma, búscate en ml. op. 25 Dijous, 21 de febrer de 2008, 19.30 h . .................................................................................... "RE-VISIONS" Clono Bokor, plano Jordi Cuaa Boyor, dire<:lor Atguntt obfM dl ceMt cotnp0$1tora han eat~ulat altteS compositors a oomp~lu, adaptar• o a •ontlquir411•, 100001 un lftle punt de vista Bach • Buaaonl Bach· Myra Hou Chopin • Falla Goauoldo • StraVInsky Guon-oro·l\J<Ina laaao·Bech Pelostl1no · Wagner Seondelll • ScN!nberg W - ·Uut Dijous, 27 de març de 2008, 19.30 h . .................................................................................... COLORS DEL NORD Jorol A~mengo~, poano Oanlol Mestre Dalmau, chclor E. Grieg: Peces Ltlques. op. 57, nún. 6-1 /f&nW! ~, N«rumt>-1 Flffl &I/mer (Cbltre &oms). op. 74 D. W lkander: Kung /Jjel<onvalfe (9 rei de ta val de U/fe) J . Sibelius: V8lse Tnste, op. 441 K6rsv\llndama (Cer elois vents) FUNDAOÓCAIXACATALUNYA + Pauocinador del Coc- de Combra del Palau do la Música Colalana ABONAM ENT A 4 CONCERTS: 36 143 € PREU PER CONCERT: 10 112 € Organitza I patrocina: INFORMACIÓ I VENDA D'ENTRADES: lnlemet: www.palaumuslca.org A lat laqutllas del Palau de lo Musica Catalana Tel. 902 442 882 • Aie: taqulllesOpalaumuslca.org .......:oo 1m1llll ml ORFEO <:ATALÀ PALAU 0[ LA M~SI<:A EDITORIAL n el nostre número anterior es publicava la informació que la versió de l'òpera Boulevard Solitude de Hans Wemer Henze, presentada en la danera temporada del Gran Teatre del Liceu, havia estat escollida per la crítica convocada per Amics del Gran Teatre del Liceu com la millor proposta de l'última temporada. El fet té valor en si mateix, però ara ens interessa remarcar-ne la capacitat que té per projectar una realitat molt interessant. I és que propostes estèticament avançades, ja sigui per contingut -en aquest cas partitura- o per continent -dramatúrgia-, o pels dos components junts, cada dia tenen una millor acceptació dels espectadors. En aquest sentit, i sense abandonar l'àmbit operístic català, cal recordar que en el curs de les darreres set edicions - les que corresponen exactament a la centúria actual-, l'esmentada distinció ha anat a raure a quatre espectacles també liceístics que gaudeixen de l'esmentada doble característica. Recordem Billy Budd (temporada 2000-01), La- Per la renovació de criteris programadors RMC 278 dy Macbeth de Msenk (2001-02), i Die tote Stadt (2005-06) . I encara, en calent, caldria afegir l'esplèndid resultat acabat d'aconseguir per la doble proposta, tan atrevida, d'El castell de Barbablava/Diari d'un desaparegut. Pel mig s'hi han interposat tres grans títo.ls wagnerians: Parsifal (2004-05), Siegfried (2003-04) i Das Rheingolcl (2002-03); títols que tanmateix han estat servits des de pressupòsits dramatúrgies innovadors; per tant, lluny d'estètiques convencionals. Un component molt important de la qüestió és que es pot extrapolar també a l'àmbit concertístic estricte, salvant diferències evidents, la principal de les quals l'absència del recurs al component plàstic. En aquest sentit, cal trencar els encrostaments argumentals que tot allò innovador és objecte de resistències pels receptors, fet que suposa perpetuar uns models programadors repetitius i rutinaris que acusen símptomes clars d'un desgast cada dia més perceptible. Perquè en el fons hi ha una vara de mesurar infaJ.lible, que no és tant la del criteri estètic com el de la qualitat intrínseca. I aquí, entesos i no tant, ancorats o no en pressupòsits d'una o altra mena, a la fi acabem trobant-nos-hi tots. 5 -185 PANORAMA EN RECORD DE Va ésser el passat mes de setembre quan vam rebre la notícia del traspàs de la compositora Matilde Salvador. 11 per FRANCESC T AVERNA-BECH os mesos abans, en el cicle Celebracions que organitza la Fundació Caixa de Ca talunya . se li havia dedicat un concert en el qual Xosé Avitïoa ens va oferir una interessant semblança de la seva personalitat, mentre que la soprano Isabel Manar i el pianista Mac Maclure van interpretar dos dels seus nombrosos cicles liederístics -entre tots assoleixen més de 500 cançons- més representatius de la seva aportació musical. Ben segur que per a Matilde Salvador, amb els seus 89 anys de vida, el concert degué constituir una mena de recapitalució de la seva trajectòria creativa. desenvolupada en una labor de veritable nivell artístic. Havia nascut a Castelló l'any I 918, va estudiar el piano amb Joaquima Segarra i el seu pare, Josep Salvador Ferrer; amplià estudis al Conservatori de Castelló i el compositor Vicente Asencio Ruano, el seu marit, va ésser el seu preceptor en composició. Des de 1933 inicià la seva carrera compositiva. Remarquem en la seva primera etapa Alba lfrica (1936), les Tres cançons valencianes per a soprano i orquestra, guardonades el 1937, i l'òpera El rei barbut, estrenada al Teatre Ptincipal de Castelló l'any 1943, i a continuació desplegà la seva vena creativa en un ampli ventall de formulacions que, mantenint la seva fidelitat a la cançó de concett i del D 6 486 lied, passava per l'òpera i el ballet, sense oblidar la música coral. Un repertori en el qual fi gura com a títol emblemàtic l'òpera Vinatea, estrenada el 1972 al Gran Teatre del Liceu - lïns al moment l'única obra d'una dona representada al nostre escenari- i recala en la cançó. sigui aquesta de caire popular, àdhuc infantil, o bé adscrita en la d'estil culte. I en totes s'adverteix l'aproximació als aires mediterranis i francesos, i a la vegada una ascendència de caire romàntic. Per altra banda, com diu ella mateixa: ''Cerco sempre que en el contingut emocional hi hagi una ressonància popular. .. ,. Així, en la música de Matilde Salvador trobem la constant d'aquells artistes o creadors que persegueixen més el comunicar unes emo- Segons Florent Schmitt, les m elodies vocals de Matilde Salvador ''Eren extremament originals, admirablementfetes i d'un sentiment profund i comunicatiu." cions o sensacions abans que circumscriure's en l'originalitat, o bé en l'especulació del fenomen sonor. Ella va romandre arrelada en la fid elitat a la terra nadiua per parlar o compondre en un llenguatge íntel·ligible per als oients. Fet que no significà que la seva música s'insctigués en el tòpic, o bé en la reiteració d'unes fórmules autoritzades per la tradició i l'ortodòxia. Sinó que, ben al conh<ni, el que sí pretenia era profunditzar PANORAMA en l'esperit, en les arrels d'allò que a través dels temps els músics han anat aportant i validant amb llurs vivències en l'art dels sons. Allò que tan bé ens ma-41 nifesta Mompou -un compositor profundament admirat per Matilde Salvador-, "compondre és començar de nou amb tol allò que ja sabem". I és així com la compositora llevantina plantejava la creació, creació que no abdicava als preceptes tonals i que defugia tot el que tingués de fons estrictament acadèmic, per declarar com a exigència indefugible i essencial: "Respectar exactament i minuciosament l'expressió del text, dins d'una Unia sòbria i natural..." D'ella, de la seva música. arrelada i escrita sota el mestratge espiritual de Falla i Turina. El compositor francès Florent Schmitt escrivia que les melodies vocals de Matilde Salvador: "Eren extremament originals, admirablement fetes i d'un sentiment profund i comunicatiu." Fins a cert punt unes composicions dignes de figurar en una antologia dellied conreat des d'una perspectiva inqüestionablement llatina. Destaquem també els seus ballets: El segoviano esquivo ( 1951 ). estrenat per la companyia del mític Antonio en el Festival de Granada, Sortilegio de la Iuna ( 1954), Com és la lluna i Les hores; com també L'enamorada del rei, Retaule de Nadal, Betlem de la piga, o bé en el camp simfònic: Plany per la mort de Falla ( 1946), en l'apartat instrumenta l, Planyfvola i la Sonatina per a piano, i especialment les seves col· leccions líriques per a veu i piano o bé corals, com Tres tonades antigues, llomenatge a la poesia femenina sud-americana, Els asfade/s, Cançoner de l'enamorada, Tonadi/las sefardíes, i les delicioses Trenta cançons per a guitarra ... Totes elles i altres partitures donen forma a un nodrit catàleg de música en el qual sempre t'impressiona l'estil directe i planer d'un discurs allunyat dels artificis purament omamcntals, admirablement estructurat quant a forma i tensió expressiva. Certament, els pentagrames de Matilde Salvador tenen aquella simplicitat pròpia de les creacions que emanen d'una equació ben resolta entre el que ca l dir d'essencia l i el que és estrictament necessari per comunicar-ho. És a dir, no extralimitar-se en les maneres i centrar-se estrictament en l'acció d'expressar. Fins a cert punt són aquestes raons que aquí esbossem com a comentari improvisat davant la mort d'una compositora entrevista en el curs de l'audició esporàdica i no continuada de les seves músiques, que mai, però, deixà de captivar-nos per la seva bellesa i l'elegància d'un lirisme profundament poètic, mai banal, ni tampoc complex. però sí escrit amb naturalitat i sincera emoció. lLA RODONA D'EL PRIMER PALAU TAl ...,. ?J 'l' ~ · ~.,. ' úsic solista o sic d'orquestra" D'ESQUERRA A DRETA: NABI CABESTANY. PATRICIA DE NO, XAVIER CESTER. ANGEL JESÚS GARCIA I JOAN ENRIC LLUNA l passat 9 d'octubre va tenir lloc la taula rodona que cada any convoca el cicle de concerts El Primer Palau i que enguany tractava del tema "Músic solista o músic d'orquestra". En aquesta ocasió es va comptar amb quatre destacats músics del territori espanyol que treballen amb assiduïtat a Catalunya, sigui com a solistes o com a membres d'una orquestra, i que destaquen per Ja seva important trajectòria artística. Es tracta del concertino de l' Orquest ra Simfònica de Barcelona i Nacional de Ca talunya (OBC) -i antic concertino de l'Orquestra del Festival de Bayreuth- Angel jesús García, el clarinetista joan Enric Lluna -clarinet solista a t'Orquestra de la Comunitat Valenciana, l'Acadcmy of Saint Martin in the Fields i l'Orquestra de Cadaqués i membre fundador del grup de vents Moonwinds-, Nabí Cabestany -assistent de solista dc violoncel a l'OSC- i Patrícia de No, flautista a l'Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. De la interessant conversa que va moderar el crític del diari "Avui" Xavier Cester. van destacar diverses idees que defineixen la situació del músic actual -tant en el vessant solístic com en el de membre d'una orquestra- i la problemàtica que l'envolta. L'increment massiu d'orquestres a l'Estat espanyol els darrers vint anys ha provocat un canvi radical en la situació dels músics espanyols: la manca de preparació inicial d'aquests es compensa progressivament per un augment del seu niveiJ professional, fet que els permet cada cop més assolir el nivell que demanen les orquestres. Anys enrere ni l'oferta ni la preparació era l'actual. Això va portar molts músics amb talent -com t'Angel jesús García o el joan Emic Lluna- a viatjar a l'estranger per tal dc re- E bre la formació necessària, una circumstància enriquidora però que no ha de fer caure en la idea errònia que tot el que ve de fora és millor que el que hi ha al nostre país. Davant la dicotomia entre ser músic d'orquestra o músic solista, tots quatre músics van estar d'acord a considerar totes dues tasques com a destacades, ja que participar com a músic en una orquestra permet madurar com a músic, compartir el fet musical i participar en la interpretació d'un extens catàleg del qual no participa un músic solista. Tot i això, com a solista, el músic pot oferir el cent per cent d'allò que vol expressar, d'una manera molt més directa que no pas dins d'una orquestra, però també d'una manera molt més individual, sense participar de la col·lectivitat i la sociaUtzació musical. La tendència educativa a Espanya ha portat erròniament a considerar la tasca d'un músic solista molt per sobre de la d'un músic d'orquestra. tot creant també expectatives errònies en els músics. atès que la competitivitat com a solista és encara més gran que la del músic d'orquestra. Això va plantejar la problemàtica de l'educació actual-tot i que de més qualitat que en el passat-. poc realista davant la situació en el món real. Actualment hi ha una allau d'informació excessiva, en dehiment de la formació musical, que consisteix, a la fi, en l'execució, tant individual com col·lectiva, musical. Els músics van destacar també la necessitat de ser un bon professional, sigu i qu ina sigui la tasca que es desenvolupi en el mercat laboral, i tenir la ment oberta a la realitat artística: escoltar molta música i anar a concerts per conèixer altres perspectives. I no oblidar que al cap i a la fi, la feina del músic és vocacional: un no pot ser músic si no sent aquesta necessitat o voluntat d'ex1Jressar mi~ançant la música. 7 -187 PANORAMA CICLE CAMBRA CORAL Quatre concerts per a una programació oberta i eclèctica ~per _R_R_M_c____________ na programació molt oberta, variada i eclèctica és la proposta que fa el cicle del Cor dc Cambra del Pa lau de Ja Música, en Ja seva edició de concerts que sc celebrarà al Petit Palau. De l'Escola dc l'Orfeó Català a compositors contemporanis i versions i revisions de diversa índole, hi ha un mosaic molt atractiu, a manera dc vast calidoscopi del món coral cambrístic universal. A més, hom hi obre les portes a un director forà, Johan Duijck, que amb jordi Casas. titular del Cor, que dirigirà dos programes, i Daniel Mestre, director assistent, compartiran la responsabilitat del cicle. Per començar i sota la direcció de Casas, el dia 13 de desembre s'interpreta un programa integrat per obres de la família dc l'Orfeó Català: Lluís Millet, Lluís Maria Millet. Francesc Pujol i Amadeu Vives, ultra Antoni Nicolau, que s'hi va relacionar. Són obres, moltes dc Ics quals ben conegudes, que arri- U baran en la versió original i més autèntica, per exemple amb veus exclusivament masculines per a jovenívola i L'emigrant, i femenines pe1· a Pregària a la Verge del Remei. johan Duijck és un nom importantíssim en el món de la direcció i també de la direcció coral, també en la parcel·la pedagògica. Dirigirà el segon programa, amb el títol d"'Oid meets New" (que no quedi per anglosaxofília lingüística), amb un programa en el qual compositors actuals escriuen sobre referents musicals o literaris antics. No es tracta, per tant, de noves versions d'unes obres concretes. Els compositors són Bo Halten, Pelr Eben, Claude Debussy -de qui s'oferirà Hommage à Ra- meau-, Benjamin Blitten, Maurice Ravel ("Menuet" de Le tombeau de Couperin) i dues obres del mateix Duijck, una curiosament el "Menuet" (de Le Tombeau de Ravel) i finalment una composició coral basada en textos de santa Teresa de Jesús. La part pianística serà a càrrec de Jordi Armengol, titular del Cor. "Re-visions" és el títol del quart programa, en el qual s'ofereixen noves versions d'anteriors obres; aquí sí que correspon a un material original concret treballat per nous creadors. És el cas del tractament coral amb text de mossèn Cinto Verdaguer de la Balada de Mallorca de Chopin fet per Manuel de Falla, o el conegut Ieh ruf zu dir, Herr de ). S. Bach en la versió de Ferruccio Busoni, la d'Stravinsky per als motets de Carlos Gesualdo llumina nos, etcètera. Hom comptarà amb la col·laboració de la pianista Diana Baker i la direcció serà de Jordi Casas. Finalment, Daniel Mestre, amb Jordi Armengol al piano, dirigirà un programa integrat per obres de Grieg, Wikander i Sibelius. Josep Colom i 'Les quatre estacions' al cicle de l'ON CA I P"er RRMC I cicle que protagonitza l'Orquestra Nacional Clàssica Andorr·a (ONCA), al Petit Palau començarà una nova edició, la quarta, el pròxim 20 de desembre amb un dels concerts sobre el paper més interessants, amb la presència del pianista barceloní josep Maria Colom, que interpretarà el Concert per a piano en Mi bemoll, "jeunelwmme" de Mozart. El programa serà precedit per quatre obres curtes: La oración del torero de Joaquín Turina, l~omança op. 42, en Do major de Sibelius i Adagio op. 11 de Barber. El títol del programa és "L'Onca convida" i, naturalment, el convidat és Colom. El cicle es vertebra com en les edicions anteriors a través de quall-e concerts d'una hora aproximadament de durada, sense descans, que se situa a Ja franja horària del vespre, a partir de dos quarts de vuit. Nonnalment s'hi ofereix una obra dc durada llarga complemen- E 8 488 JOSEP COLOM tada amb altres de menor extensió. La versió de Les quatre estacions d'Antonio Vivaldi mereix sempre una gran atenció, atès com n'és aquesta partitura, de mengívola, brillant, descriptiva i assumida per amplis sectors d'afeccionats. És una obra que algun dia havia de caure en la programació barcelonina de I'ONCA i que ara arriba amb el protagonisme solista del seu director i fundador, Gerard Claret. L'estrena barcelonina de la composició de títol tan insòlit com /5 x 15 x 15 d' AJbert Garcia Demestres esdevé pretext per al titol del tercer programa, "L'Onca estrena"; aquesta composició va ser un encàiTec del XV Festival de Peralada. El programa comptarà amb l'aHicient de l'actuació del duo de violonceJ.Iistes Jordi i Daniel Claret -cosins- en el Concert per a dos violoncels núm. 2 de Vivaldi. Completarà el programa la bella Serenata op. 6 de josef Suk, un nom gran del món de la corda europea. El cicle acabarà el 13 de març amb una proposta absolutament atípica. Amb el títol de "L'Onca proposa" s'oferirà un muntatge en què text parlat i text musical situen un món llegendari andorrà emparat pel títol L'Andorra màgica en vuit dies "Llegendes d'Andorra". El text és de Miquel Desclot i la partitura de Pere Bardagí. Amb Gerard Claret en la doble funció de concertino i director, hom comptarà amb el treball actora] de Jordi Bosch, un dels actors catalans més prestigiosos, i de l'actriu Ester Nadal. Aquest muntatge ja es va oferir fa força temps a Andorra. PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA Enr ic Ruiz & Cia La música té una rebotiga; tot i que diria que tots tenim una rebotiga. Uespai, que no per invisible no existeix, que fa possible que les coses quadrin i que llueixi qui té el focus i la càmera al davant. La rebotiga del Palau ha estat molts anys regida per l'Enric Rui z, que tot just s'h a jubilat. Parlar d'ell és parlar de les moltes persones que, con1 ell, fan possible que, en aquest cas, la música s'escolti i es vegi, se senti i es gaudeixi. per ANTONI BATISTA erò abans d'entrar-hi cal deixar clares dues prèvies qüestions. Una, d'ordre periodístic. Sé que l'article d'avui és força de portes endins i per tant contradiu la norma periodística de la generalització, però m'abelleix de recuperar el caràcter de butlletí intern que aquesta RMC va tenir als seus orígens. La segona, d'ordre semàntic: jubilar-se no es fer-se vell, jubilar-se és assolir el jubileu, la festa, el merescut homenatge del lleure full li- P me. Lleure fulli i me, en el cas de l'Enric, de qui ha treballat full lime. L'Enric sempre era al Palau; com es deia en la vella Catalunya indusnial, obria i tan· cava la fàbrica. Ser als llocs ja és un mèrit. treballar, l'acaba d'arrodonir. Si a més a més. com és el cas, la persona és polivalent, podem parlar de prestacions exponencials. Tot plegat fa que la gent que treballa tant i de tantes maneres, acabi esdevenint un nivell encara més preuat en l'ordre laboral, el de solucionar problemes. L'Enric tenia les claus angleses manuals i intel·lectuals. La mà li funcionava, i el cap també, li van reconèixer els seus companys de feina, els seus caps i els seus subordinats, i els artistes amb els quals va haver de tractar. Els que va haver de tractar i, sobretot, els que va haver de suportar. Hi ha noms que no diré que encara li posen la pell degallina. L'Enric havia de gestionar les manies de camerino. psicopatologies molt freqüents en els artistes, que s'incremen· ten en els episodis crítics en els quals estan en capella, abans de sortir a l'escenari. L'Enric ha viscut inoblidables moments com a improvisat metge de divan. La gran cantant que li feia guardar un metre per parlar amb ella, per evitar possibles contagis. El músic que sortia a l'escenari amb un mitjó de cada color, el que s'oblidava de calçar-se. Les corredisses per un tenor que cancel· lava un concert i ca lia reposa r-lo. Les anades a buscar un vi d'una deter- minada marca i anyada, un medicament a la farmàcia de guàrdia o la més inversemblant (perdó) collonada. Els problemes dels protocols. Les indisposicions i desmais. a les bambolines o al pati de butaques. El tamboret o la cadira exactes per a tal o tal altre pianista. Les demandes de calering de camerino, un increïble univers de capricis: les fruites, les aigües. els alcohols, els kosher, els fumadors, els antitabac... I els imprevistos, com la improvisació dc la capella ardent del gran Tete Montoliu, en plena canícula d'agost. I els derivats de les obres. Mare dc Déu. les obres! L'arribada dc l'Enric Ruiz al Palau ja va suposar una innovació. Ell va portar les formes d'uns temps nous i va amorosir tractes. Jo puc dir en primera persona que d'es· perar palplantat a la porta a esperar assegut a l'interi01~ hi vaig passar quan l' Enric es va fer càrrec de la consergeria. El tracte telefònic, lluny d'aquell gèlid i imperatiu, veritablement esfereïdor "Palau, parli !". Una educació igualment estesa als acomodadors. que ell va saber contagiar, tret sempre dels que neixen vacunats contra l'amabilitat i les bones maneres, i e t fulminen amb la llanterna quan has comès delicte tan gruixut com per exemple deixar-te un abric al damunt d'una barana patrimoni de la huma· ni tat. Descriure l'Enric físicament no és difícil: mana el bigoti. Impecablement vestit sempre, amb gust. o sabré, però, dcsctiure el que deu de ser un personatge complex, però això ja dóna detall de la seva personalitat. La discreció. Saber estar, saber dir el just, saber callar. Un toc de sentit de l'humor i la bondat. Que parlin bé de qui els ha manat. aquells als qui ha manat, arrodoneix aquest breu apunt. L'Enric era el noi dels encàrrecs. però en Fèlix Mi llet, que ell no ho sap però és clarivident, el va elevar al màxim rang saltant-sc tot l'esca lafó. Ara vindrà el centenari del Palau i parlaré d'en Fèlix, no s'escaparà de la meva columna, però avui he volgut contribuir modestament a jubilar l'Enric. i en valorar la seva feina. valorar també la de tots els que. com ell, no toquen cap instrument però fan possible la música. 9 489 ~ Una eina ex cel·lent ot i els evidents progressos pedagògics experimentats els darrers anys, encara hi ha una mancança notòria de materia l adient per explicar una assignatura tan important i transcendent com la Història. Per això els folkloristes i pedagogs laime Aiats, Valentí Girbau i els germans Xavier i Ignasi Reviró. després d'un extens i acurat treball de recerca i compulsa han publicat a l'editorial Farell un llibre magnífic: Cançons populars de la història de Catalunya, amb la transcripció del tex! i la melodia de cada cançó. Amb aquest llibre els alumnes poden aprendre la història de Catalunya mitjançant les cançons tradicionals que expliquen el contingut sencer o els episodis més importants d'un fet concret. rent un malleu a la parèmia diria que amb aq uest ll ibre es maten dos pardals d'un sol tret: a) s'aprèn sensc esforç la història del nostre país, i b) s'educa i es fa progressar la sensibilitat musical dels estudiants. No hi ha dubte que aquest volum, en mans d'un professor competent i il·lusionat. és una eina magnífica per al seu treball docent. Caldria que l'exemple s'escampés i s'apliqués el procediment a alh·es matèries com les de l'àrea social. Lamentablement. em temo que no es podria aplicar a les matemàtiques. Felicitem-nos. doncs. per poder disposar d'aquest treball excel·lent i sobretot als autors que han fet fàcil allò que per a molts era difícil o gairebé impossible de dur a terme. L'arrelada tradició pedagògica del nostre país -amb noms tan il·lustres com Alexandre Galí, Àngels Garriga, Marta Mata i M. Teresa Codina entre molts d'altres- té una nova demostració amb aq uest llibre que ca ldria que totes les escoles tinguessin i apliquessin. Premis 2007 El Primer Palau T 10 490 per PERE ARTÍS FERNANDO ARIAS ANTONIO ORTIZ l violonceHista madrileny Fernando Arias va resultar guanyador del Premi El Primer Palau 2007, dotat amb 6.000 euros, que s'atorga en el cicle El Primer Palau promogut per la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música amb el patrocini de Mitsubishi Electric Europe. El segon premi, dotal amb 3.000 euros, va ser atorgat al pianista malagueny Antonio Ortiz; i van ser concedits dos accèssits de 1.500 euros cadascun a la violinista barcelonina Carleta Amargós i a la percussionista lleidatana Carme Garrigó. El jurat era format per Ramon Coll, Eva Graubin, Francesc Llongueras, Assumpta Mateu, Lluís Millet, Cristoforo Pestalozzi i Adolf Pla. Per la seva banda, el ju rat de la crítica, [ormat per Manuel Cereijo, jaume Comellas, Mcrccdcs Conde Pons, )ordi Maluquer, Pablo MeléndezHaddad, javier Pérez-Senz i Francesc Taverna-Bech, va atorgar el Premi de la Crítica, dotal amb 1.000 euros per a adquisició de material musical, a la percussionista Ca rme Garrigó. El lliurament dc premis va tenir lloc el proppassat 22 de novembre en el concert de cloenda del cicle, també concert dc la Festa de la Música, en el qual intervingué el pianista Francesca Tristano Schlimé, guanyador del Premi El Primer Palau 2006, juntament amb la jove Orquestra Nacional de Catalunya, dirigits per Manuel Valdivieso. E Fèlix Millet, reelegit president de l'Orfeó Català L ' assemblea general de l'Orfeó Català. que se celebrà el passat dia 22 d'octubre, va reelegir Fèlix Millct i Tusell president d'aquesta entitat. També va ser rcclcgicla com a voca l Marta Maragall i Garriga. Joan Segura i Pons va ser elegit secretari Il. i l'Assemblea ratificà la proposició de la junta Directiva de nomenar secretari honorari Pere Arlís i Benach, atesa la seva llarga vinculació a l'entitat i el coneixement que té, com a historiador dc l'Orfeó i del cant cora l en general, de tots els aspectes de la història dc l'Orfeó Cata là i del Palau de la Música Cata lana. La memòria d'activitats de l'exercici 2006-2007 se centrà majoritàriament en l'àrea artística dc l'entitat, integrada per l'Orfeó Català, el Cor dc Cambra del Palau de la Música Catalana i els cors de formació de l'Escola Coral. En l'assemblea també es donà informació als socis de l'Orfeó sobre els diversos actes - musicals. culturals, institucionals- previstos per celebrar el Centenari del Palau de la Música Catalana. NOTICIAR I iiJ;1:C•i¡f;1~. (j Avuin1úsica Nova temporada ' Associació Catalana de Compositors presenta la seva Xl temporada d'Avui música i la tercera temporada de Lloc de Pas, que incideixen una vegada mês en les estrenes, en les noves propostes musicals i, en definitiva, en la difusió de les obres dels compositors catalans. En aquesta ocasió, els grups o solistes escollits per formar part de la temporada han estat clarinet i percussió, Septiminio, quartet de corda miijançant l'acord amb I'OBC; el concert de guitarra solista interpretat pel finalista del Concurs Miquel Llobet; el duo de piano a quatre mans: Joan Miquel Hermíndcz i Mireia Fornells; el Grup Instrumental de I'ACC, constituït pels següents instruments VI. , via., vic., n., ob., el., fg., percussió i veu. Finalment, un concert de mezzo i piano i la col·laboració amb la Banda Municipal configuraran una temporada en la qual destaquen la varietat i la qualitat de les propostes. A mês, tambê es durà a te1me el minicicle Lloc de Pas, en el qual es farà un diàleg entre la música i altres llenguatges artístics, com la poesia, el cinema i el videoart. Així, una vegada mês, A vuimúsica esdevindrà el gran aparador de la música contemporània a Barcelona tant per la quantitat d'obres estrenades com els compositors de reconegut prestigi programats. A banda d'Avuimúsica, no hem d'oblidar l'increment de la difusió de la música contemporània duta a terme per l'Associació Catalana de Compositors i renectida en activitats paral·leles i en coHaboracions amb altres cicles de concerts, concursos, conferències, cursos i publicacions. Els llocs on es faran aquests concerts seran L'Auditori, Sala Mompou de l'SGAE i el MACBA. El primer dels concerts serà el dia l 1 de desembre de 2007 a les 20 ha l'SGAE, i l'últim, inclòs en el minicicle Lloc dc Pas. es farà el dia 5 de juliol al MACBA. Com ja ês costum, tots aquests concerts s'enregistraran i seran emesos per Ràdio Nacional d'Espanya i per Catalunya Música. La roda de premsa de presentació del cicle es farà el dia LO de desembre a les 12 hal local de l'SGAE. L Josep Vila, nou director del Coro de RTVE I director de l'Orfeó Català, josep Vila i Casai'las, ha estat nomenat recentment director del Coro de RTVE, en substitució de Mariano Alfonso, i a partir d'ara alternarà la direcció dels dos cors. Josep Vila va participar en la inauguració d ·aquesta temporada els dies I I i 12 d'octubre passat, en què el Coro i I'Orquesta de RTVE van interpretar Carmina Burana de Cari Orff. sota la direcció del mestre titular de I'Orquesta, Adrian LeapeL Amb aquesta obra es commemorà el 25è aniversari de la mort d'Orff. Nascut a Sabadell, Josep Vila inicià els estudis musicals al Conservatori Municipal de Música de Sabadell. on també estudià la carrera de piano, harmonia, contrapunt, fuga i composició i els estudis de direcció d'orquestra amb Salvador Mas. Ha dirigit diverses fom1acions vocals i instrumentals, entre les quals destaquen la Coral de Belles Arts de Sabadell, Orquestra de Cambra del Conservatori d'Igualada i Coral Càrroina. El gener de 1990 fundà el cor dc cambra Licder Càmera de Sabadell. Des de l'abril de 1998 ês el director dc l'Orfeó Català, i des de 2005 professor de direcció de cors a I'ESMUC. E Nou projecte discogràfic entorn dels Borja l Centre Internacional de Música Antiga i l'Ajuntament de Gandia, representats pel director del Cenh·e, Jordi Savall, i l'alcalde de Gandia, Josê Manuel Orengo, han signat un preacord que estableix l'ed ició d'un nou projecte discogràfic titulat «La Música en temps dels Borja», a càrrec de Jordi Savall i els seus en sembles, amb motiu de L'Any Borja el 20 I O. Aquest preacord se signà el passat octubre en el tTanscurs de la Fira del Llibre de Frankfurt, on jordi Savall, amb La Capella Reial de Catalunya i Hcspèrion XXI, oferí dos concerts, l'un a Frankfmt i l'altre a Dortmund. E TANGENTS Fenòmens íntims u poso que tothom ho ha experimentat: et lleves al matí i et ve al cap una melodia que tal vegada, almenys conscientment, fa molts anys que no l'has escoltada. Fa la sensació que el cervell descontrolat és com una màquina escurabutxaques que quan li toca fa "clinc" i surt el que surt. Quan un pot dominar una mica aquest atzar es produeix una lleugera i íntima satisfacció. Darrerament vaig poder sentir els dos dies seguits el programa de compositors catalans del segle XX que va oferir l'O BC a L'Auditori amb la fmalitat tambê de durlo a Frankfurt en el marc de la seva Fira del Llibre com un exponent musical de la cultura catalana. D'aquesta intensitat. en va néixer un referent musical que no em va abandonar durant uns quants dies. La melodia que més em revenia era la d'una dc les peces que formen el cicle La rosa als llavis que va compondre Eduard Toldrà sobre poemes de Joan Salvat-Papasseït. Tot el cicle m'agrada molt i si hagués d'escollir un parell de cançons, polser triada .. Mocador d'olor" i "Seré a ta cambra, amiga" i, en canvi, em venia al cap la tercera,"/ el seu esguard... ". Al cap de poc aquesta melodia s'alternava amb el començament del segon moviment de Don Quixot te de Robert Gerhard. aquesta pàgina literària cervantina descrita amb un so ben català, en què es desgrana una melodia popular vallenca i es cita en més d'una ocasió l'inici d'Els segadors. Després de tres dies intensos en què interiorment anava taral·lejant una o altra cosa, de cop se'm va imposar una altra cançó del mateix concert, la conegudíssima "Damunt de tu només les flors" del cicle Combat del somni de Frederic Mompou sobre poemes de Josep )anés. Però no em venia en la melodia inicial tan coneguda i que ja havien emprat Biber, en el seu Passacaglia per a violí sol, i Vivaldi, en la segona ària del motet In Furore, sinó que em venia en la frase musical cantada quan diu ... ''perquè S la mel'a 11ida "... Tot un consol veure que. abocat a escoltar música exquisida. el gruix del subconscient es va omplint d'aquests sons i ens els recorda. En una època menys selectiva, quan el meu h·eball em feia estar al mig del món i obert a tots els Cils musicals i emissions televisives, em venien al cap, sense voler, la Poupée de ci re que no deixava de ser un tema afusellat del "Prestissimo'' de la Sonata op. 2 núm. 1 de Beethoven, o, ja sense cap justificació que no fos Ja poesia insòlita d'alguna de les seves frases, Las chicas son guerreras del Gropo Coz. Uff! perJORDIMALUQUER 11 491 I DEL SEU AFFM. COBLA Sr. Manuel Valls i Gorina Des d'una noslàlgia plena d'admiració Estimat amic, Queda una mica lluny el dia 2 d'octubre, quan una bona col la d'amics ens vàrem aplegar a La Pedrera per recordar-lo en un acte que va tenir el mèrit de la concordança moll exacta amb la seva manera de ser. Almenys amb la que jo l'iden tifico. Va ser un acte en primer lloc digne, i també distès, afable. senzi ll, planer. optimista i fins i tot amb un punt d'enjogassament i ironia. I és clar, per força nostàlgic i evocador. I molt carregat d'afecte. Estic segur que a vostè li hauria agradat disfrutar-lo; s'hi hauria trobat còmode. Jo m'h i va ig sen tir molt feliç, perquè em vaig retrobar amb qui per a mi va ser un gran referent de virtuts, que no sols vaig admirar i estimar, sinó que vaig intentar emmirallar-me en el seu mestratge implícit, a manera d'osmosi. Vostè formava part d'una generació de crescuts en l'autodisciplina feixuga dels anys més refractaris a la gran cultura i a la dignitat convivencial; per tant. persones que van haver dc lluitar amb els contravents ferotges anorreadors dels valors més elevats. Amb el recurs solitari d'una acrescuda sensibilitat i dignitat. van maldar primer per afermarsc individualment i dc manera consegüent per fitar referències de normalitat en el nosh·e cos social; per fer que en l'crm gairebé absolut que era el nostre ambient cultural i soci!ll, no manquessin mai illes esparses de verdor, referenciaclorcs dc la veritat autèntica i no de l' imposada . Mareja pensa r en el buit que hauria dominat el nostre ambient musical sense persones com vostè i altres companys dc generació. Vostè va respondre sempre quan se'l va necessitar. Va estar litera lment a totes - musicals o no-, fins al límit del risc personal més immediat (tancada d'intel·lectuals a Montsetnlt en plena època de gran duresa repressiva). I és clar, va escriure mllsica bona i de tota mena i per a diversos interessos: teatre, cinema, coral, lied. òpera, mllsica simfònica i fins i tot una òpera de butxaca que caldria que el festival ad hoc: pogués estrenar-li. Alhora. la barreja d'erudició i proclivitat comunicativa el va menar, ultra esdevenir un crític rigorós. compromès i ple d'autoritat. a escriure gairebé una vintena dc llibres d'un gran interès, mentre quedava al calaix un ambiciós i no nat projecte d'Història dc la Música Catalana. Molta feina. per a tan sols 64 anys d'una existència acabada just pocs dies abans del naixement d'aquesta Revista a la qual tant hauria aportat. Però a part. jo voldria destacar la seva finor d'esperit. Amb una imatge senyorívola i elegant, convertia tot el que passava per vostè -fins i tot allò més itTellevant i si cal vulgar- en matèria distingida. El seu inteHigent, permanent i fi sentit dc l'humor l'haurien envejat els anglesos més conspicus. Er·a un humor - irònic però no sarcàstic i mai feridor-, fruit molt en un primer pla del context de generositat l~tn definitori de tot vostè. També de la seva amplitud d'horitzons intcl· lech.tals i encara d'una visió profundament optimista de la vida, que com va recordar molt oportunament el seu l'il i Víctor el va portar a escriure en el seu epitafï que quan moriria seria "sense tenir-ne ganes". Tan poques com vostè en teníem els que el vàrem conèixer i, inevitablement, estimar. De Ceret a Bany oles ' aposta de Banyoles per l'animació de la creació per a cobla per Ja via del concurs es va produir gairebé en paral·lel al desenvolupament de la mateixa formació instrumenta l. Als inicis, les obres participants sc centraven gairebé en exclusiva en la forma sardana, però ja aleshores s'hi presentaven glosses per a cobla o sa rdanes per a cobla i cor amb participacions il·lustres, com les d'Eduard Toldrà i Josep M. Ruera. La dictadura va actuar amb la seva aclaparadora solemnitat i va tallar una activitat que no es va recuperar fin s als primers vuitanta. Des d'aleshores, els Foments de la Sardana de Banyoles i Ceret s'han mantingut aliats per desenvolupar un model de competició creativa que ha estat patró per a altres propostes similars i amb el qual no ha parat d'incrementar la literatura per a cobla, tant quantitativament com qualitativa. L'aposta pel format lliure ha facilitat que els creadors indaguessin en formes musicals no habituals en cobla, mentre que l'interès per indagar en diferents camps sonors ha afavorit un creixement estètic del qualla cobla ha resuJtat clarament beneficiada. En tots aquests anys, el Certamen Ceret-Banyoles ha estat valedor de primers noms de la composició catalana, com ara Vicenç Acuña, Josep Prenafeta, Joan Lluís Moraleda, Salvador Brotons i Xavier Boliart, mentre que ha afavorit la incorporació de promeses com Albert Carbonell, Paco Viciana, Esteve Palet, Víctor Cordero i Marc Timón. D'aquesta manera, la literatura per a cobla s'ha nod rit d'un bon nombre d'aportacions estel·lars, entre les quals es poden destacar Le cirque des étoifes dc Joa n ). Blay o el Tirant lo Blanc de joan LI. Moraleda. El certamen ha estat basat en un model la columna vertebral del qual s'ha mantingut, amb comptades variacions i afegitons puntuals, inalterable durant gairebé trenta anys. Els seus objectius, basats en l'afavoriment per la creació i en l'aportació de nous valors i estètiques a la literatura per a cobla, s'han acomplert sobrerament, però com a gran deute hi ha el fet que massa sovint les obres premiades han estat condemnades a les prestatgeries de l'oblit. La divulgació no té per què ser un objectiu principal (tot i que convé no oblidar-lo), però el pitjor és que el país no ha sabut aprofitar la feina que s'hi ha desenvolupat. En un país notmalitzat, les aportacions culturals que n'han sorgit haurien perfectament afavorit que les mateixes ciutats acollidores disposessin a hores d'ara d'equipaments musicals de primer ord re per tal de no haver d'aprofitar espais d 'acústiques dubtoses, mentre que la xarxa musical hauria aprofitat el devessall creatiu per incorporar les noves obres als circui ts comercials. Un cop vertebrat i consolidat el proc6s creatiu, sembla lògic que al seu redós es configurin les iJúraesh·uctures necessàries per tal que els seus fruits no es converteixin en flor d'estiu. L Del seu affm. Jaume Comellas 14 per JOSEP PASQUAL Calixta Bieito, entre els millors ARS SUBTILIOR artistes de 2007 segons "Opernwelt'' a revista "Opernwelt" (El món de l'òpera), la més innuent de l'àmbit operístic germànic, inclou Calixto Bieito en la seva llista dels millors d'artistes de l'any 2007 i li dedica un article en què repassa la seva trajectòria als territoris de pa1·la germànica. Com a director escènic. Bieilo ha estrenat. entre altres ciutats, a Salzburg, Hannover, Stuttgart, Frankfurt, Berlín. Friburg i Basilea (Suïssa). Segons el crític Heinz W. Koch, "Bieito detecta allò catastròfic amagat da- L rrere la façana d'allò artísticament bell. Tanmateix, no per això es(?) nega als intèrprets l'oportunitat de/lluir-se vocalment. Al contrari, la gran expressivitat del context escènic els(?) du a aprofitar al màxim l'expressió musical.,. "És indiscutible que Bieito és d'aquells que alimenten el nou i desitjat públic j011e aportant perspectives noves i radicals. Quan Bieito estrena, sempre tornem perquè ens continua despertant/a curiositat.·· La temporada 2006-07 Bieito va estrenar Don Car/os de Verdi a Basilea; Electra d'Strauss a Friburg; i jenufa de Jan:kek i La fanciulla del Wesf de Puccini, a Stuttgart. Per a aquesta temporada. la Komische Oper de Berlín manté en el seu repertori les seves posades en escena d'El rapte del serrall de Mozart. i /\lada me Butterf/y de Puccini. Jordi Codina presenta un nou CD l passat 27 de novembre es presentà a Casa Luthier (Balmes, 73, a Bm·celona) el disc compacte L'almanac, de la compositora Glòria Villanueva, interpretat pel guitarrista Jordi Codina. Jordi Codina ha tingut una intensa activitat els darrers mesos i en podem destacar la participació com a solista, el passat octubre, en el concert d'homenatge al compositor Francesc Taverna-Bech interpretant la seva obra Caminava la nif, amb l'Orquestra de Cambra Catalana dirigida per Joan Pàmias. També el passat estiu, el guitarrista va participar en els festivals de Cadaqués, Pals i Sant Pere Pescador, i amb l'Orquestra de Cambra de l'Empordà a l'Estartit amb un programa dedicat a The Beatles. També cal destacar el concerts que va oferir el passat agost en el cicle Música a I'Entresòl de la Pedrera, amb obres de Sor, Tàrrega, Llobct, Poulenc, Vi lla-Lobos i Montsalvatge. D'a ltra banda, Jordi Codina estrenà en la temporada passada del cicle Avuimúsica la seva obra La guitarra captiva, per a guitarra, conjunt dc vent i percussió (obra únka en el seu gènere), amb la Banda Municipal dc Barcelona dirigida per Domènec Gonzalez de la Rubia. E Elena Copons guanya un premi a Stuttgart l passat octubre la soprano terrassenca Elena Copons. acompanyada de la pianista japonesa Chihiro Gordon. va guanyar el segon premi del lli Concurs Internacional dc Lied 2007 d'Stuttgart, per a duos de cant i piano i dotat amb 12.000 euros. La soprano catalana és la primera representant de l'Estat espanyol d'arribar a la linal i fer-se un lloc al podi dc guanyadors. En l'ed ició d'enguany, els 39 duos participants, provinents dc 25 països diferents. van haver d'interpretar un total de 31 /ieder dels compositors Robert Schumann. Hugo Wolf i Hermann Reutter, repartits entre les tres fases eliminatòries i la final. Elena Copons resideix a Viena des de fa vuit anys. Ja havia actuat anteriorment amb la pianista Chihiro Gordon a Catalunya (Palau de la Música. novembre de 2006) i ho tornarà a fer aquest desembre al Teatre Municipal d'Olot. També participa en tres concerts a L Auditori de Barcelona amb el Magnificat de Bach amb I'OBC, sota la batuta del mestre Salvador Mas. E El Quartet Quiroga, Premi Oj o Crítico d'RNE l Cuarteto Quiroga, format per Aitor Hevia, Cibran Sicrra-Vi1zquez, Lanclcr Etxebarría i Helena Poggio, acaba de ser distingit amb el Premio Ojo Crítico en la categoria dc música clàssica, que atorga Radio Nacional de España. El jurat justificà la distinció en la ''seva inqüestionable qualitat artística i E la seva notable trajectòria en tan sols quatre anys de carrera". Aquest premi s'afegeix als nombrosos que ha rebut aquesta fom1ació recentment, d'algun dels quals hem fet esment en aquesta Revista. Recordem que l'any 2005 va resultar guanyador del premi que s'atorga en el cicle El Primer Palau i que fa pocs mesos ha aconseguit el segon premi i premi únic dc la premsa i crítica internacional en el prestigiós concurs Internacional de Bordeus. Ravel ' ha sabut greu que el filòsof Eugenio T1ias hagi ignorat Mauticc Ravel en el seu llibre El canto de las sirenas. Em sembla que és un compositor fascinant, un dels més importants del segle xx, amb una p1'0ducció minsa (no aniba a la vuitantena d'obres) però riquíssima i molt personal. I un detall com aquest no fa res més que conlïnnar el menysteniment i l'oblit injust a què el tenim sotmès. El28 d'aquest mes farà setanta anys que va molir i encara és un compositor no ja desconegut, sinó pitjor encara, mal conegut. El Bolero li ha fet més mal que bé: tot i ser poc representativa dc la scva producció, és l'única obra seva coneguda universalment. i pocs l'entenen com el que 6.. un sofisicat cxpeliment úmbric al servei d'un ballet. Encara em retrunyen al cap animalades com les d'aquell biògraf desaprensiu que deia que el Bolero era la constatació de la incipient demència que patia Ravel; o. més recentment, atrocitats com les d'un titular demencial en la secció d'esports d'un diari pamnet (d'aquests que regalen) que comparava el joc previsible i inellcaç del Bru-ça amb el Bo· lero: dóna voltes i voltes, sempre repetint el mateix, i no sap mai com acabar la jugada {sí, sí: en un titular!). La ignorància sol ser descarada. Els músics inclassilicables desconcerten. A la marmita dc Ravel. hi trobes impressionisme. Tombeaus a la ban'OC3, efluvis romàntics. esquitxos de jazz, aires de zortziko ... No creà escola ni tingué hereus, però pocs artistes han estat tan genuïns, personals, únics i irrepetibles. Transgressor al punt just. sense trencar mai amb un públic que sempre el va estimar. seduït per l'exòtica combinació de gràcia melòdica, relinamcnt ha1mònic i instrumentació sublim (és. sens dubte, el millor orquestrador de la història). Ravel era un personatge singular, un dandi de metre seixanta. misteriós, discret, solitari: francès dc sang basca, perfeccionista i meticulós. de passions contingudes i humor amable. lla seva música té el seu mateix somriure melangiós. nostàlgic i amb un cert desencant, que incomoda i no s'estila. En el seu art, a diferència de molts dels seus coetanis i pn~decessors, no hi ha vehemència ní arrogància, no pretén imprcssionru· o commoure: més aviat ens parla d'un delicat art de saber viure, d'allò més mediterrani. Ravel demana el seu temps, un estat mental, i una disposició a deixar-se hipnotitzar pel sortilegi de la seva música, a viatjar al món que eU genera, oníric i fantasiós. i abandonar-se dolçament al seu encanteli. Li cal una oïda fina, atenta a les subtileses d'una música delicada i essencial. lo m'apunto al gest simbòlic de Xavier Montsalvatge, que es va fer una foto agenollat i en actitud dcvocional davant la casa on va n6ixer; al poblet de Ciboure, a la costa d'Iparralde. I en tot cas. me'n ric, com ho faria ell, dc comentaris com el que un servidor va sentir en ce11a ocasió (us en dono paraula!), d'algú que admirava profundament una obra titulada Bolero de Ral'el, però de qui no en recordava l'autor... Ah. si! Rakhmàninov! M per XAVIER CHAVARRIA 15 -195 AGUA LAVANDA PUIG ...la frescor de la naturalitat NOTICIAR I Quatre compositors en concert i representació a la Sala Beckett mb un recital de música de Ximo Cano va començar el dia 23 del mes passat la tercera edició del cicle titulat 4x4 de Música Actual que se celebra a la Sala Beckett. Aquesta iniciativa ofereix cada any obra de concerts de diversos compositors actuals de l'àrea Lingüística catalana, servits amb un complement dramatúrgic. Es tracta dc propostes que, tant musicalment com esc.ènicament, es mouen en el context del petit f01mat, tot cercant una forma nova, original i còmoda de fer penetrar la normalment poc còmoda acceptació de la música contemporània. A l'obra de l'esmentat Ximo Cano, s'hi va afegir el dia 30 d'octubre la d' Anna Bofill, una de les escasses compositores catalanes, amb interpretació del pianista Jean Pierre Dupuy i amb l'actor Jordi Colet, escenografia d']gnasi Llorcns i direcció escènica de Glòria Balañà. El dia 13 de novembre el compositor protagonista serà Manuel Ribera i Ja seva obra serà interpretada per un conjunt format per Rosa Maria Caparrós (clarinet), jordi Sanchez (piano), Oleguer Bertran (violí), l'actor Elias Barberà, escenografia de l'esmentat Ignasi Llorens i direcció escènica d'Iban Beltran. Finalment, el dia li de desembre el concert serà dedicat al compositor Ramon Humet, recentment guanyador del Premi Reina Sofia, amb interpretació d'un conjunt format per Sílvia Vidal (piano), Teresa Garrigosa (mezzosoprano), Horacio Curti (shakullaclzi), l'actriu Anna Casas, direcció escènica de Raquel Tomàs i escenografia d'Ignasi Llorens. La coordinació del cicle és a cura ~ \ Q f d'Albert Mestres i !ban Beltran. A lt1:C•i¡f;j,i,f;i IMPROMPTU Aproximar-se a la música om digué el crític Adolfo Salazar: la música en/ra i surt per l'orella. D'altra banda, l'impromptu és una peça musical que té com a característica principal d'ésser un cant a la llibertat creativa; és una obra que generalment s'acosta més a la improvisació i a l'exercici dc la fantasia que no pas a la creació sobre uns motlles fonnals preestablerts, com succeeix en el cas de la sonata o bé de la fuga. En són ben il·lush·atives de quina és la fesomia d'un impromptu, les peces així intitulades per Schubert i Chopin. Transvasant aquest esperit al camp literari de la música. l'impromptu podria ésser com una reOexió lliure i gairebé sobtada sobre qualsevol tema ¡·eferit a l'art dels sons. sense pretendre-hi, però, cap teoria o idea definida ... ~Certament. la crítica d'un concert, d'una OD'l>-.0 bé el fet d'informar sobre una activiFe:, t, ltactar d'una qüestió d'ordre sociològic, í cèJm altres aspectes més concrets í tècnics u els continguts estiüstics i estètics o l'esACJ~ í de la trajectòria històrica, ens mostren ~ 11. ~~~;~o e repertori extens i variadíssim de la litera_ . , . , , . . Assoctactó Catalana d lnterprets de Mustca Classtca (ACIMC) va iñhlt~ tura musical. on cap també, doncs, la fantasia d'un impromptu ... gurar el seu habitual cicle de concerts amb un homenatge que va retre Am. amb l'epígraf "Impromptu~ volem proa la soprano Catme Bustamente, que en va ser una de les fundadores. posar als nostres lectors una sèrie de qüestions L'acte es va celebrar al Conservatori del Liceu el dia IO d'octubre i hi van inque vinguin a ésser com una reflexió d'ordre tervenir, en sengles parlaments, el president de l'esmentada entitat, Cecilio Ticquasi estètic que, excitant la nostra fantasia, les; l'antic rector de la UB, josep Maria Bticall; el pianista i compositor Manuel afloren en.el nostre e~ perit _quan s'escol~a una García Morante, i Antonio Bustamante, ultra el germà de la protagonista, auobra, una mterpretac16 o.be quan. r~flcx10nen~ tor d'un 11 ib re biogràfic sobre ella. sobre .el q~e ens comumca .la mus1ca o fins 1 Al llarg dels parlaments es van manifestar tant els mèrits que ha acumulat la lot. qums ~o.n els ~vantal~es 1 ~ls problem~ dc cantant i pedagoga al llarg de la seva dilatada i molt més consistent trajectòria la mfonnauca a I hor~ d escnu.re una partttu~ pervirtuts del que és conegut de manera generalitzada, com també les seves ra ... Seran unes reDextons quasi sense .ordre 111 sona ls que formen part del patrimoni més selecte del món de relació de la faconcert, sense pretendre unes conclusions fer,. ' . mament assentades, ni endinsar-se per camins , . mtita mustcal catalana. dc l'estètica -tot i que s'hi acostaran-, sinó que Carn~ e Bu~ta~ante va. cio~ re el torn de dtscursos amb un parlament d una es plamejaran com una mena de suggeriment exacta tdonetta~ 1 scny?nu. L acte es ~a cloure ~mb un concert ~n el qual van sobre unes possibilitats que originen motius P.rendre part detxebles 1 companys de I homenatjada, com el matctx Manel Gar~ suficients per continuar meravellant-nos en eta Morante, els cantants Rosa Mateu, Albert Montserrat, Josep Ferrer, Tom aquesta activitat on els humans. a través del Marsol, Raquel Lojendio, Xerach Alonso, )uanjosé Lopera i la pianista Eugèraciocini i de l'esperit, i mitjançant el so, entès nia Gassull. com a art, exposen idees, vivències i sentiments... I. com a primer pas, caldria definir què és la música: es diu que és l'art del sons, i hi afel passat 4 de novembre s'estrenà a Basilea l'obra ... und ich wandle durc/1 giria que també potser l'art del soroU, si aquest meine stille Ei11samkeit ... del compositor i director d'orquestra català Franl'elaborem amb un cert sentit expressiu i una cesc Prat, interpretada per I'Ensemble Phoenix Base!, sota la direcció de ordenació profundament conscient i amb caJürg Henneberger. L'obra (un encàrrec de la mateixa Ensemble per al seu segon pacitat per evocar sentiments i sensacions. concert dc la temporada, que es completà amb obres de Helmut Oehring, TrisTambé diríem que la música s'ha d'entendre com el resultat d'unes vibracions audibles que tan Mura i! i Hanspeter Kyburz) és per a flauta, clarinet, violí, viola i violoncel, el compositor o músic ordena i coordina sei suposa el retorn del compositor a una música pura, lliure de temàtica. És, tamgons les seves apetències de comunicació i que, bé, un passeig a través del fet compositiu i una reflexió sobre el valor de les aquest conjunt de sons (vibracions audibles) notes i la seva relélció amb el silenci. s'estructura segons unes Lleis que s'han estaD'altra banda, el passat 18 d'octubre fou esh·enada a Madrid, per l'Orquesblert al llarg dels temps i segons les vivències tra de RTVE dirigida pel seu director titular, Adrian Leaper, l'obra Escenas de dc la sensibilitat dels que han cultivat la múpójaros del compositor barceloní Ramon I-Jumel, obra guanyadora del Premi sica. En definitiva, com dèiem: la música enReina Sofía dc Composició de Ja Fundació Ferrer Salat, dotat amb 18.000 eutra i surf per l'orella i cal, a més, per assolir ros. Posteriorment a l'obtenció d'aquest premi, Escena s de pajaros també va ser l'autenticitat, que ens faci pensar... Messaien. Oliver Composició de Internacional l'obra guanyadora del Premi I també, en el decurs del daner any, Ramon Humet ha guanyat el Premi dc Composició de l'Orquestra Simfònica de Montreal i té diversos encàrrecs simfò- per FRANCESC T AVERNA-BECH nics i de cambra que s'han d'estrenar pròximament. ' L earme• Bdustam}'ante h Offienatj a a per ' lVltrC C , Estrenes de Francesc Prat i Ramon Humet E 17 .J97 Inscripcions al Concurs Maria Canals CONVOCATÒRIES IX CONCURS INTERNACIONAL DE DIRECCIÓ DE l 'ORQUESTRA DE CADAQUÉS. Del 2 al 7 de juny de 2008. hi poden participar tots els directors d'orquestra nascuts a partir del dia 8 de juny de 1972. S'hi atorgaran dos premis: 6.000 euros (primer premi) i 1.500 euros (segon premi); el primer premi també inclou la direcció de 32 orqucstTes d·Espanya i Europa durant les tres properes temporades. El jurat scri1 format per Guennadi Rozbdestvenski, Lutz Kolher, Alcjandro Posada, John Ncschling, Cornelia Schmidt, Enrique Diemeckc i l'Orquestra de Cadaqués. Cal fer la inscripció per lntemet abans del dia 7 dc gener de 2008 a <www. orquestradccadaques.cOm>. Per a més inf01mació, condicions de participació i obres que cal preparar, es pot consultar el mateix web. 23è PREMI DE MÚS ICA CIUTAT DE MANRESA. PIANO I MÚS ICA DE CAMBRA. Del 15 al 17 de febrer de 2008, hi poden prendre part els joves espanyols, o residents 11 l'Estat espanyol. En l'especialita t de piano, els participants ha n de teni r fi ns a 25 anys per a la categoria A i fws 11 16 a nys per a la categoria B. En l'especialitllt de música de cambra, eaJ que la mi tjana d'edat dels participants de la categoria A no superi els 28 anys (cap membre del grup pot superar els 31 anys), i que la mitjana d'eda t de la categoria B no superi els 20 anys. Les edats s'estableixen amb referència al dia 1 dc febrer de 2008. En l'especialitat de piano s'atorgaran premis des de 2.200 a 300 euros; i en la dc música dc cambra, de 3.000 a 350 cu ros. La data límit per inscriure-s'hi és el dia 25 de gener de 2008. Pe r a més informació i obres que cal p reparar: <www.conservatori-manresa.org>. ~e 278 CONCURS INTERNACIONAL DE JAZZ DE BUCAREST 200 8. Convocat per Joventuts Musicals de Romania. se celebrarà entre els dies 7 i 13 de maig de 2008 a la capital romanesa i és adreçat a bandes i vocalistes (instrumentistes i vocalistes, instrumentistes ilo vocalistes; les bandes han de tenir un màxim de 6 components), presentant un repertori comple tament lliure. Els concursants han d'haver nascut després del elia I de maig de 1976. Hi haurà dues proves eliminatò ries i una final, i s'hi atorgaran tres premis: el gran premi, dotat amb 1.200 eu ros, i dos premis especia ls dc 400 euros cadascun, a la millor banda i al millor vocalista, respectivament. Cada premi també inclou la realització de tres concerts. La data límit pe•· inscriure-s'hi és el dia IOde febrer de 2008. Per a més informació: <www.jmEvents.ro>. l 54 Concurs Internacional de Música Maria Canals de Barcelona que se celebrarà del 8 al 20 de maig de 2008 al Palau de Ja Música Catalana, ha obert la convocatòria per a la inscripció dels concursants. El termini per inscriure-s'hi és el 25 de gener de 2008. El reglament del Concurs i el butlletí d'inscripció es poden trobar a <www.mariacanals.org>. Enguany el Concurs farà un procés de preselecció entre tots els candidats inscrits, q ue per primera vegada podran presenta r un DVD. Una altra novetat important és la introducció en la segona prova d' una obra obligatòria a escollir pel concursant que hagi estat escrita a partir del 1980. El Concurs ofereix més de 25 concerts i recitals amb orquestra remunerats per CataJunya, Espanya i el món. El Concurs també ofereix premis especials, com el premi al millor intèrpret de música espanyola, els premis al millor intèrpret espanyol i català, i el premi al millor intèrpret de Manuel Blancafort. E rganitzat per Ja Fundació Orquestra de Cambra de l' Empordà i l'Ajuntament O de Figueres, el passat 1 de novembre tingué lloc a1 Teatre Jardí de Figueres el Concert d' Homenatge de l'Alt Empordà a Joaquim Serra, amb motiu del centenari del seu naixement a Peralada. Hi van participar La Principal de la Bisbal, l'Orquestra de Cambra de l'Empordà i l'Orquestra Filharmònica de Catalunya, q ue van interpretar una selecció de les millors obres que va compondre Joaqui m Serra. Esteve Palet, Premi de Composició Villa de Madrid l jove músic banyolí i professor de l'Escola Municipal de Música de Banyoles Esteve Palet ha estat el guanyador del Premi de Composició Musical per a Orquestra Joaquín Rodrigo, dels Premis Villa de Madrid 2007 i dotat amb 9.000 eu ros, amb l'obra Eclipse. El jurat era format per Enrique García Asensio, José Ramón Encinar, Zulema de la Cruz i José Luis Temes. Com a compositor ha escrit per a tot tipus de formacions, des de piano sol, obres corals. orquestra simfònica, grup de cambra i sardanes. En destaquen ¡\ifonlik (per a cobla i percussió, guardonada amb el premi especial Autor Jove del 18è E Certamen Ceret-Banyoles de 2002), Rapsòdia per a piano, cobla i percussió (Premi Manel Saderra i Puigferrer del 20è Certamen Ceret-Banyoles de 2004) . Als funcans (sardana, segon premi en el 21 è Certamen Ceret-Banyoles de 2005), Protesta! (per a mezzosoprano i piano, primer premi del I r Concurs de Composició Vocal Amics del Liceu de 2006) i Salvadoriana (sardana, accèssit del 14è Certamen Ciutat de Mollet de sardanes i música per a cobla de 2007). D'altra banda, Palet és el jove compositor en residència de la temporada 2007-08 del cicle J!C (Joves intèrprets Catalans) organitzat per La Porta Clàssica a L'Auditori de Barcelona. Ferran Granja, la pèrdua d'un gran professional erran Granja encara no tenia trenta anys i ja havia fet molta feina al món de la música.· La seva formació com a músic i com a historiado r li donava el perfil perfecte per realitzar tota mena de tasques tant en l'àmbi t del documen talis me corn de la gestió de tota mena d'esdeveniments musicals. Era un estret col·laborador de la seu de l'SGAE a Catalunya i a ell devem el contingut dc l'exhaustiu web que existeix sobre Frederic Mompou i de la part de documentació de les darreres publicacions sobre Xavier Benguerel i Joaquim Homs. Havia col·laborat an1b moltes altTes entitats, com la Fundació "la Caixa" o la Fira de Teatre al Carrer de Tàrrega. La seva activitat en el F 18 498 món de la música també abastava la interpretació, d'una banda com a violinista de l'Orquestra Simfònica de Sant Cugat del Va llès i de l'Orquestra de Cambra de Castellbis bal, i també com a professor a l'Escola de Música Creu AJta de Sabadell. Ferran Granja era, per tant, un clar exemple de la professionalitat que necessita actualment la música per desenvolupar-se a tots nivells. La seva desaparició significa una gran pèrdua, pel seu rigor i dedicació en totes les tasques que desenvolupava. Per als qui el vam conèixer és, evidentment, una pèrdua personal encara més gran. Des de la "Revista Mus ical Catalana", volem expressar el nostre record més profund. Mònica Pagès i Santacana PANORAMA Doble efemèride al Festival Narciso Yepes d'Ordino CA), un altre dels projectes que s'ha anat consolidant de manera paral·lela al mateix Festival. El públic va poder escoltar una interpretació acurada d'aquesta obra magna del concertisme, que va anar encam inada a reforçar els aspectes més intimistes de la partitu ra. L'obra va anar seguida de l'audició de la Simfonia núm. 1 dc Franz Schubert, que va ser objecte d'una lectura igualment correcta, però menys treballada pel que fa als matisos. D'altra banda, i a una dècada de Ja desapatició de Narcisa Yepes. el Festival va finalitzar el dia 27 d'octubre amb un concert homenatge pt'Otagonitzat per I'Orquesta Clasica Santa Cecília, dirigida pel seu titular i fill del guitarrista - lgnacio Yepes-, i amb el pianista joaquín Achúcarro -un altre col·laborador habitual del certamen ordinenc- en la part solista. El cartell del recital estava format per tres obres imprescindibles del gran repertori, que van ser exceHentment interpretades per la formació madrilenya: l'obertura Egmont de Beethoven, Noches en los jardines de España de Manuel de Falla i la Simfonia núm. 6, "Patètica" de Txaikovski. Clausura d'alt voltatge orquestral per a un cicle en el qual tampoc no va fa ltar, com és habitual, una cita amb la música moderna, en aquesta ocasió de la mà del per JORDI SALAZAR Auditori Nacional d'Andorra, a Ordino, va ser escenari durant el mes d'octubre passat d'una nova edició del Festival Internaciona l Narcisa Yepes, marcat en aquesta ocasió per una doble efemèride: d'una banda, la proposta cultural arribava a la vint-i-cinquena edició; de l'altra, es complien deu anys de Ja mort del popular guitarrista que dóna nom al certamen, i que en va ser padrí des del primer any de vida del cicle. el 1983. El director artístic del Festival, Gerard Claret, va concebre una programació en què aquestes fites es posaven en relleu a h·avés de dos recitals que van constituir l'espina dorsal d'aquest Festival Yepes. Així, en primer lloc, el quart de segle d'existència del certamen va ser celebrat amb un recital a càtTec de dos intèrprets que n'han estat involucrats des de bon començament: el mateix Gerard Claret com a solista de violí, i el seu germà Ll uís Claret, el prestigiós violoncel·l ista, van oferir el dia 20 d'octubre una bri llant versió del Doble concert de Johannes Brahms. Al costat dels solistes, Marzio Conti dirigia l'Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra (ON- L ' prestigiós saxofonista Llibert Fortuny. El jove intèrpret, acompanyat del seu darrer projecte, I'Eiectric Big Band XXL, va oferir el 13 d'octubre un lloable concert marcat per la fusió de les sonoritats de les orquestres de jazz tradicionals amb les darreres aportacions de la música electrònica. uant a la música tradicional, un altre gènere assidu del cicle, va estar representada pel popular gaiter Carles Núñez, que va actuar al costat de l'ONCA, sota la direcció de David Brophy, en el concert d'obertura del certamen, el 7 d'octubre. Així mateix, també va haver-hi ocasió per presentar a la societat andorrana una nova formació de cambra sorgida de la Jove Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra (JONCA). Es tracta dels Solistes de la JONCA, grup format per Sergi Claret i Francesc Planella. violins; Sílvia Garcia i Elias Porter~ violes; i Jordi Claret i Daniel Claret, violoncels. En aquest primer concert al Principat, el 14 d'octubre, La formació va optar per un programa que combinava música romàntica i contemporània, integrada pels sextets de corda de Brahms i Martinu, dues interpretacions marcades per la bona sintonia enh·e els membres del conjunt. O ¡-·-------------·-·------·----------·----------- - -------- --------------- ----·-------·-----··-..·------·--·--·-----·----------.., EVJ:STA M USICAL CATAlANA I R., : ~ BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA i• I CI PALAU DE LA M ÚSICA, 4-6 . - 08003 BARCELONA Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compteJllibreta atenguin els rebuts que els presentam el Consorci del Palau de la Música Catalana. pel pagament de la meva subscripció a 'Revista Musical Catalana' ENTITAT 1 I I I 1 OFICINA U I I I DC I I I NÚM. COMPTE I Titular compte:..................................................................................................................................................... I I : ¡! ' I I I I I i Ll l I I DNI: ........................................................ i ----------------------------------------------- ---------------------• BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ ! Nom i cognoms del subscriptor: ...................................................................................................................................... I Adreça: .................................................................................................................................................................................................... Signatura: .~::::~~~;::·;.:~~-=j::::::~;:~::;;::=~•T••<oo• . ... . .... .. ..... I :~:6~::;~=~ II (o bé tal6 bancari adjunt a favor de 'Revista Musical Catalana') . Per a subscripcions a l'estranger, consulteu el preu. L BS SEVBS DADBS SERAN INCORPORADBS ALS A1XERS DEL GRUP PALAU DB LA M úsiCA (ORFEÓ CATALÀ, FUNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA M úSICA I CoNSORCI DeL PALAU DBLA M ÚSICA CATALANA), AMB SEU AL CARRER PALAU DE LA MUSICA 4 - 6, DE BARCaoNA, CP 00003, PER FER-NE LA GESTIÓ GENERAL, I EN AQUESTA ADREÇA POT EXERCIR 'IOTS ELS DRETS D'Ao::Ss, ROC'!!RCACJÓ. CANCEL·LACIÓ I OPOSICIÓ. !:........_,_,__,__,__,____________________________________ , - --..----······--·---------- ---------------------1I 19 -199 PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT La publicació del llibre EL CANTO DE LAS SJRENAS del fil òsof barceloní EUGENIO TRIAS ha afavorit un concret protagonisme als mitjans de comunicació d'aquest pensador i, amb ell, de la reflex.ió en profunditat a redós del fet musical. Això es trasllada inevitablement al contingut d'aquests secció. En tot cas, EL SUBSTRAT REFLEXIÓ, de forma curiosa, s'escampa també a altres aportacions d'un interès notable: des de la que fa l 'escriptor JORDI CABRÉ NO DlRECTAMENT SOBRE LA MÚSICA però sí amb el seu pretext, a la més directa dc LA MEZZOSOPRANO CECILIA BARTOLI, de protagonisme també exultant a casa nostra a final d'octubre i principi de novembre. També refl exió és la que ofereix l'editorial d' una publicació coHega madrilenya a L'OMBRA ALLARGADfSSJMA DE LUCIANO PAVAROTIJ. «Afortunadamente, LO QUE QUEDARA DE PAVAROTTI sení lo que lc hizo grandc, LA HERMOSURA DE SU VOZ.LA GRANDEZA DE SU ARTE y la luminosidad que otorgaba a sus interpretaciones. No dircmos aquí si fue peor o mejor que 1pero sí que FUE ENORME NO o tros SÓLO EN LO FfSICO. El mundo del markcting cultural deberii buscarle ahora un succsor que seguram ente vaya de la mano dc esc otro mundo real que constituyc el público de los teatros. Él SEÑALÓ CON El DEDO A JUAN DlEGO FLÓREZ. oll·os hablan dc Rolando Villazón, ambos bicn cstablecidos como VENDEOCRES DE DISCOS y con ese punto de atractivo personal sin el que hoy no se tri un fa. A cllos les toca responder a esas cxpcctativas y SUCEDER A PAVAROTTI COMO UNO DE LOS MITOS VIVIENTES del mundo de la ópera en su versión masculina. El otro sigue en activo y SE LLAMA PlACIDO DOMINGO>}. Ed itorial "Scherzo". Octubre de 2007. r... «lA MÚSICA TIENE VALOR DE CONOCIMIENTO. A mi me pcrmite conocer de una manera distinta de como conozco a través dc la literatura o Ja filosofia>>. Eugcnio Trías (amb Ramon Andrés). Lourdcs Margades . "El País", 20 d'octubre dc 2007 20 500 «En el siglo xx la música entró en una fase de una enorme audacia, por cjcmplo El CUESTIONAMIENTO DE LA TQNALIDAD, Ja entrada en otras f01·mas de cntendimicnto del conccpto mismo de la materia sonora, Ja cspccificación de todos los para metros musica les, LA LA- BOR EN ESTE SENTI DO INTERESANTfSIMA DE TODOS LOS SERIALISTAS, de las escue! as de la scgunda posguerra. Pero también creo que lo que ha dado dramatisme a la historia dc la música es que SE HA EXACERBADO LA FUERZA, El CONTROL DEL PODER PÚBLICO, ECONÓMICO SOBRE TODO; DEL CAPITAUSMO, EN DEFINITIVA. 1... 1ocurrc, sin embargo, que mientras en otras artcs, como la pintura, la arquitectura, el teatro o la literatura ha habido una especie dc integración y acomodo natural en las estructuras dc la modernidad, incluso en las f01·mas institucionales y de poder económico que la constituyen, y llegan al público, LA MÚSICA TOPA CON LOS PODERES TERRENALES, QUE SE INCLINAN POR UN TIPO DE MÚSICA, DE LA CULTURA DE MASAS, DE UNA CALIDAD DUDOSA, aunque de vez en cua ndo haya destell os y despuntes. 1... 1 LA MÚSICA [A ESPANYA] NO HA LOGRADO TODAVÍA LA INTEGRACIÓN QUE TIENEN TODAS LAS OTRAS ARTES. Ha quedado arrinconada. En parte por la propia tendencia que tienen los músicos a una cierta autoprotección lógica y porque la musicología ha sido a veces muy hermêtica. pero también porque como es un mundo difícil, muchos pensadores y gente de la cultura ticnc micdo a penetrar en este terreno>}. Ramon Andrés (amb Eugenio Trías). Lourdes Morgades, "El País", 20 d'octubre de 2007. «[...] i és que segurament si avui ENTRE NOSALTRES HI VIUUN MOZART O UN BEETHOVEN no tenim el temps ni les eines (ni segurament la sensibilitat) per detectar-lo. El SEU GENI SERÀ PROBABLEMENENT IGNORAT, OBLIDAT OREDUÏT. Ens agrada dir que bevem encara dels compassos del romanticisme, però hem decidit liquidar aquest tipus d'existències i transfOtmar-Jes en ficcions històriques perilloses d'imitar». Jordi Cabré. "AVUI", 31 de octubre de 2007. «VOLIA REMARCAR LA POCA PRESÈNCIA QUE S'HA DONAT A LA MÚSICA Al SEGLE XX en el camp del pensament, potser per l'excessiva presència de la filosofia del llenguatge. Heidegger, per exemple, parla sempre de la veu, el silenci, l'audició i en canvi res de la música. [ ... ] Un filòsof melòman com WITTGENSTEIN, TAMPOC TÉ PRESENT LA MÚl La SICA EN LA SEVA FILOSOFIA. música, tot i que té a veure amb emocions i passions i els afectes, apel·la al pensament i a Ja intel·ligència. NO ÉS CASUAL QUE ES PARLI DE PENSAMENT I INTEL·UGÈNCI.A MUSICAL, ja que els músics són grans constructors de form es. La bona música no és la que solament desperta emocions i sentiments, sinó la que a través dels afectes remou les nostres idees». Eugenio Trías. ValeLia Gaillard, "El Punt", l de novembre de 2007. r... «LA ÓPERA ES liBERT AD Y SENSUALIDAD. Y PARA LA IGLESIA, LA MÚSICA, COMO TODO LO QUE IMPLICA LIBERTAD, ERA UN PELIGRO MORAL Temían cualquier expresión del sentimiento humano porque podía cuestionar su poder y sus verdades absol u tas. En aquella época (segle XVIII] LA VOZ FEMENINA ERA CONSIDERADA COMO UN DESNUDO, COMO UN ANCLA SENSUAL [ ...] TERMINOLÓGICAMENTE, LA DIVA DEBE SER ALGO ASÍ COMO LA REPRESENTACIÓN DE UNA DIVINIDAD. Una mujer, como en el caso de la Mali bran, que scpa crear proyectos, curiosa, con sentido del humor. Y que sea capaz de actuar contra corrien te. ¿Que yo lo consiga? No sé, depende a quién lo pregunte [ ... ). PARA EMPEZAR,LAS DlVAS DE HOY NO SABEMOS HACER NADA, NO ESTAMOS A LA AlTURA, EN COMPARACIÓN CON LAS DE ANTES>}. Cecília Bartoli. Núlia Escur, "La Vanguardia. Magazine", 28 d'octubre de 2007. PANORAMA A PROPÒSIT DE ... U edició d'una sèrie d'enregistraments inèdits de Victòria dels Àngels per Columna Música Una de ]es iniciatives posades en marxa per la Fundació Victòr.ia dels Àngels per honorar la memòria de la soprano barce'lonina és el resca t de gravacions seves que fins ara mai no havien vist la llum. Una tasca que du a terme, des de fa uns mesos, úria Viladot de la mà de Columna Música. ~r ALBERT TORRENS -Fins ara hem vist tres entregues d'aquesta sèt·ie. Amb quin ritme n'apareixeran més i quin ordre se seguirà? - Abans dc presentar el projecte, i fins i tot abans de constituir la Fundació, ja havíem començat a trebal lar-hi. En set mesos. vam treure l'òpera Martha i el disc de recitals a Tòquio, perquè ens vam comprometre a començar el I5 de gener, que va fer dos anys de la mort de la Victòria. La nostra intenció és agafar la velocitat de creuer de fe r entre 2 i 3 discos l'any i anar intercalant l'òpera amb els recitals. És clar que això encara no és definitiu , perquè algunes ed icions només estan emparaulades i encara no n'hem demanat els permisos. -Quin procés segueixen els enregistraments des que us arriben fins que surten al mercat? - Tot el material o riginal arriba primerament a la Fundació, que ens l'ofereix després dc fer-nc una ptimera tria i de valorar cada projecte en una reunió amb e l Consell Assessor. Aquest mate rial procede ix d e fo nts mo lt diverses, però sobreto t de grans seguidors d'ella, que han anal a recitals arreu del món i que se'n saben la vida i miracles. A causa de l'estat en què arriba -cassets, cintes i fins i tol bobines grans dels el1!'egistraments fets per les ràdios-, el primer que fem és enviar-lo a un bon tècnic. Nosaltres, concretament , en tenim un a Àustria que treballa amb una tecnologia molt bona. -Com és que hi ha tants enregistra- NúRJA VILADOT O POT EVITAR TRANSMETRE E LA CO NERSA EL MATEIX ENTUSIASME QUE POSA E LA SEVA FEINA. AixÒ NOMÉS VOL DU\ QUE J.,.li:S GANES DE TREBALLAR FORMEN PART DEL CARÀCTER D'UNA P E RSONA QUE HA FET CAMÍ PRÀCTiCAMENT SOLA 1 PEJ\ CONVENCiMENT PROPI I QUE POSA TOT L'AMOR EN UNA TASCA QUE SAP DIFÍCIL PERÒ IMPRESCJ DlBLE. J ÉS QUE ELLA NO ES LAMENTA DE LES DIFIC ULTATS AMB QUÈ TOPA, SI NÓ QUE SE'N QUEIXA E ÈRGICAMENT I EXIGE1X QUE CANVIÏN LES COSES. Es THACTA, DO CS, SENSE CAP MENA DE DUBTE , D'U CAS DE SA A PASSIÓ PER LA FEINA. ments inèdits de Victòria dels Àngels? -Certament , n'hi ha molts. i el més important és que no es tracta d'un repertOii repetitiu. Per això nosaltres intentem anar a buscar aq uest valor diferencial: és molt estrany, per exemple, que I'Ave Maria de Schu bert no estigués editat, i per això ho fem . Però aquest fenomen tam bé passa amb altres músics. -Per què Ja Fundació tria Columna Música? -Suposo que. en part , per la cura amb què fem les nostres edicions: hi posem ganes i entren per la vista. Tot s'edita en tres idiomes i s 'envia arreu del món -tol i que al japó ens haurem de p lantejar de fe r els ll ibrets en japonès. Crec que se'ns veu una voluntat de ser una discogràfica amb tots els ets i uts i tenir un funcionament normal. -Parli'ns del fun cionament del seu negoci. -Estem fent de manera sistemàtica una feina de recuperació dc patrimoni que altres fan només esporàdicament. Fem uns vint projectes cada any. gairebé tol primers enregistraments, i el 90% és música contemporània. en la qual ens hem especialitzat per gust personal. però també perquè és un buit que hi ha en les discogràfiques. La música contemporània és molt difícil de comercialitzar: com q ue s'hi han de pagar drets. no es programa i, per tant , no es crea públic i no es ven. Hi ha entitats que poden fer molt per la música contemporània - encàrrecs, exposicions ...- , però cal que hi creguin. - Però no tot és culpa de la música contemporània ... - No. és clar. Ara. a més, hi ha una crisi discogràfica. La gent s'ho baixa tot d'lnte rnet. Nosaltres ens hem a nm adaptant a tot: vam crear dc seguida la nostra pàgina web. som a totes les botigue digitals. tenim distribució internacional per tol el món ... Tot plegat. una feina addicional a Ja programació i promoció dc més de vint disco . 21 501 i);J:C,)¡f;i.: (i eR rT I e A Terratrèmol Bartoli PALAU 100. Cecília Bartoli, meuosoprano. Orchestra La Scintilla. Vicente Garcia, Persiani, Mendelssohn, Rossini, Donizetti, Balle, Hummel, Bériot, Bellini. PALAU DE LA MÚSICA. 4 DE NOVEMBRE DE 2007. per J. Comellas gnoro si quan va acabar el recital, Cecília Bartoli se sentia cansada; del que sí estic segur és que els espectadors, si no cansats sí que estàvem totalment atuïts, molt feliçment atuïts, davant l'allau d'energia que va desfenna r la can tant en el curs dc dues hores llargues de presència damunt l'escenari del Palau. La seva va ser una actuació a part, molt a part dels motlles comuns d'un recital líric. Des dc l'ambientació prèvia fins a la conclusió, tot va ser diferent de tot. Seguint les fom1es d'actuar del món del pop, el recital I no dissimulava la condició subliminal de pretext per promocionar el seu darrer enregistrament discogràfic, ell mateix també un producte molt a part en el marc d'aquesta indústria. Hi havia per tant un context mercadològic que embolcallat amb les teles oripellades del món clàssic, donaven a aquest món un atractiu moll impropi, i per tant, original, insisteixo, en el context. L'homenatge de Cecília Bartali a Maria Mali bran esdevé, d'aquesta manera, una operació ben calculada i de resultats segurament previsibles. És clar que això també es pol contemplar, i el supòsit és prou vàlid, des de l'òptica de la recerca d"originalitat de plantejaments, en una època en què trencar rutines esdevé una tasca evangelitzadora inajornable. Vegemho pel costat que ho vegem -no pontifico-, resultava imprescindible que el contingut estrictament artístic tingués una categoria a to. r això ningú no li ho pot n ega ¡~ a la mezzosoprano italiana, i tampoc no ho descobrirem ara; en tot cas, permeteu-me perpetuar el record de la versió de l'ària "Assisa al piè d'un salice·· d'Oie{{o de Rossini. Un programa atractiu pel seu cos intrínsec i pel contingut poc convencional, l'acompanyament modèlic del conjunt La Scintilla -una descoberta feliç- i lïnalment la manera tan exultanl, energètica i joiosa de manifestar-se - ni que tot fos calculat- , acabà convertint el recital en una autèntica festa lírica. ------------------------------------------------------------------------------------------------- Música entrevista IBERCAMERA. Wiener Kammerorchester. Ingrid Fliter, piano. Dir.: Virgínia Martlnez. Barber, Chopin, Schubert, Wagner. PALAU DE LA MÚSICA. 29 D'OCTUBRE DE 2007. per Francesc Taverna-Bech ---------------------------- l prolífic Schubert va compondre vuit simfonies i tanmateix diríem que solament se'l considera en la seva important significació per la Vuitena, coneguda com "'la Inacabada", i la Setena. que 1xma el sobrenom dc "la Gran"; la resta constitueixen una me- E na de conjunt simfònic de variadíssim contingut i nivell estè· tic que sembla escrit per omplir les vetllades musicals que passava amb el seu grup d'amics. Velitablement, aquestes produccions, en el fons deuen més al classicisme vienès que no pas al romanticisme beethovenià. Bon començament IBERCAMERA. Viviane Hagner, violí. Till Fellner, piano. Bach: Sonata núm. 5. BWV 1018. Kurtéig: Tres peces op.14/e. Bartók: Rapsòdia núm. I Sz 86. Beethoven: Sonata núm. 9 op. 47, ~Kreutzer". PALAU DE LA MÚSICA. 4 D'OCTUBRE DE 2007. per Llufs Trullén --------------------------- n programa escollit amb precisió; amb Bach i Beethoven com a alfa i omega del recital, envoltant Kurtag ( 1926), l'autor romanès de la plenitud del segle xx que tanta influència ha rebut de Bartók, de qui precisament s'ofeda la seva primera Rapsòdia. Era un concert amb el qual la violinista Viviane llagner -que un any després tomava al Pa- U 22 502 lau, en aquesta ocasió acompanyada per Till Fellner- inaugut·ava la XXIV temporada lbercamera i en què l'essència de la música de cambra rebé un tracte summament meticulós i subtil a càrrec dels dos intèrprets. Resulta ineludible, però, començar pel final del recital, amb la versió de la Sonata Kreutzer, en la qualla música Més o menys la música de la Tercera no sobresurt especialment d'aquest esperit fonnulari i convencional no allunyat de Salieri. D'altra banda, l'amable Adagio per a cordes de Barber, amb la seva música ni compromesa ni innovadora, més aviat acadèmica i hedonista, es complementava amb el poètic Jdilli de Sieg{ried de Wagner i, per acabar, el sempre brillant, emblemàtic i perfecte Concert núm. 2 per a piano i orquesIra de Chopin. Aquest era el programa que presentà I'Orquestm de Cambra de Viena i potser podríem dir que la selecció resultà un xic desmesurada, és a dir, hi havia obres que s'haurien pogut suprimir, sense que, per aquesta causa, l'actuació hagués perdut nivell i, en canvi, hauria alleugerit el concert. Així, tot i sent notable, el nivell s'apropà més a la voluntat d'arrodonir bellament el discurs que no pas a incentivar l'expressió emotiva de la música. També, d'alguna manera, ens baulÍem de preguntar si Virgínia Martínez o fins i tot la remarcable pianista Ingrid Flitter van poder sintonitzar am b un conjunt orquestTal de nivell instrumental correcte però quelcom fred i poc inclinat al diàleg musical. de Beethoven, sublim, poderosa, majestuosa, va ser compresa. recordem-ho, l'any 1889 per Lev Tolstoi amb la novel·la homònima en què com a rerefons hi ha la gelosia del protagonista portada a l'extrem i motivada per la incomprensió que en veure la seva estimada interpretar aquesta obra li resulta del tot impossible evitar de pensar en la plena simbiosi entre els dos artistes, una unió amb la qual fins i tot es podria assoli r un amor quasi transcendent, si no real. I de fet, afrontar la Kreutzer suposa encara avui un repte, endinsar-se en el més sublim del romanticisme cambrístic per aconseguir extreure'n tota la poètica inhet-ent de l'obra. Hagner i FeUner van enfocar la Kreulzer amb fortalesa, seguretat, majestuositat, desplegant una tècnica poderosa i aprofundint en el seu caràcter més poètic i subtil. Un Beethoven essencialment bell en el qual no va fa ltar aquella entesa tan indispensable per assolir el màxim de musicalitat. Una versió que corroborava l!t qualitat de tot l'escoltat a la ptimera part, amb un Bach d'una elegància i sentit discursiu perfectament traçat en el decurs de Sonata, un Kurtag en el qual Hagner va endinsar-se dins aquest món miniaturista amb precís detallisme i un Bartók en el qual el ritme i el color van predominar en el decurs d'una versió dinàmica de la Rapsòdia. Kyrie eleison JOHN ELIOT GARDINER PALAU 100. Orquestra Revolucionària i Romàntica. Monteverdi Choir. Dir.: John Eliot Gardiner. Brahms, Mendelssohn, Schumann. PALAU DE LA MÚSICA. 22 D'OCTUBRE DE 2007. per Mercedes Conde Pons aber gaudir dels silencis que ofereix la música sembla ser l'esforç més diñcil d'aquell qui n'és receptor. En un món en què la comunicació verbal i tecnològica ocupen cada cop més l'atenció, és fàcil oblidar que hi ha un altre tipus de comunicació molt més íntima, molt més essencial, que és la que porta alguns homes a escriure música, que és la que po1ia d'altres homes a rebre-la. I perquè aquesta comunicació es pugui dur a terme, cal respectar els silencis que ofereix la música. Aquesta interjecció ve suggelida pel canvi d'actitud que es va poder percebre per una part del públic en el con- S cert que va oferir John Eliot Gardiner al Palau de la Música. Si a la primera part el públic es va mostrar subjugat per l'etereïtat i uniformitat vocal d'un Cor Monteverdi amb unes obres a cappel/a de Mendelssolm, Brahms i Schumann absolutament redemptores - afavorint el clima de recoUiment i reflexió a què conviden els salms d'origen luterà d'aquests grans compositors romàntics-. a la segona part el mateix públic - això s'ha de creure- va perdre la concentració, tot desdibuixant la unitat d'una Segona Simfonia de Brahms executada notablement per una Orquestra Revolucionària i Romàntica si bé no tan eficaç com el co1: sí apassionada i mereixedora d'aplaudiment al fi. nal de la interpretació, no a l'entremig. Seguint les sàvies paraules dels salms luterans posats en música per Brahms, "Crea en mi, oh Déu, w1 cor pur i fes renéixer en mi un esperit [ermn i "no ens deixis allunyar del conhort de les rectes creences. Kyrie eleison ··. Gràcies Mestre Gru·diner i tanmateix, Kyrie eleison. El talent de La Fura... i d'un productor DIARI D'UN DESAPAREGUT de Leos Jamícek. Llibret: Ozef Kal· da. Michael Klinig. Marisa Martins. Assumpta Mateu. Beatriz Jiménez. Anna Alàs. El. CAS1EUMBARBABLAVA de Béla Bartók. Llibret: Béla Balazs. Williard White, Katerina Dalayman. Orquestra del Gran Te· atre del Liceu. Dir. escènica: Àlex Ollé i Carlus Pedrissa (La Fura dels Baus). Escenografia i vestuari: Jaume Plensa. Dir. musical: Josep Pons. Coproduccíó: Gran Teatre del Liceu, Opéra National de Paris. LICEU. 2 DE NOVEMBRE DE 2007. per J. C. C. o tothom podia esperar les convençudes i entusiàstiques demostracions de satisfacció amb què es va saludar un dels programes operístics -no del tot operístic, a més- més aniscats i sobre el paper més poc agraïts que hagi ofert el Gran Teatre del Liceu en el decurs de moltes temporades. El mèrit rau en primer lloc en assumir l'aposta la Direcció del Teatre: i, naturalment. en els artífexs que el van fer possible: direccions dramatúrgica i musical i intèrprets. Però hom remarcaria amb una insistència al marge però no gens marginal, el del productor, aquesta figura a la qual em referia fa un cert temps -vegeu recensió del Festival de Peralada-, que p1i· mer la inventa i després la mena a port tot seleccionant acuradament els recursos més idonis. Gérard Morticr, des de la N direcció de I'Opéra ational de Paris és qui, com el bon escultor entreveu en un tros informe de marbre una escultura mestrívola, va intuir que darrere d'aquest doble programa insòlit podia haver-hi una gran realitat. I. sobretot, podia haver-hi una visió nova i profundament enriquidora i suggestiva de dues obres coetànies, farcides de Veritat i unides pel context argumental de sengles viatges iniciàtics vers l'autodestmcció; obres, especialment la de Janacek, que nonnalment d01men empolsinades a les golfes dels despatxos dels programadors. La resta, que no és poc, és el talent de l'imaginatiu i poderosament creador equip que tan bé va saber entendre l'encàrrec. Taquí barretada fins al límit de la lumbàlgia per a tots: en primer Uoc per als furers Ollé i Padrissa, juntament amb Jaume Plensa, malgrat incisions d'ortodòxia ''furera"(Diari... ) poc justificables. amb un fantasiós recurs de la perspectiva espacial basada en components luminics. Barretada també per a un aplec de cantants, d 'aquests tan sòlids com allunyats de l'estrellat convencional-entrar en el regateig de mèrits gairebé resulta ofensiu-; i finalment barretada per a josep Pons, que va lligar tots els recursos amb aquesta capacitat tan seva de fer que les coses funcionin de mane ra fluida i amb un domini còmode i no gens emfàtic de tots els ingredients al seu abast. 23 503 Impactant 'Requiem' de Verdi CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Orfeó Català (dir.: J. Vila). Verònica Villarroel, soprano. Nancy Fabiola Herrera, mezzosoprano. Aquiles Machado, tenor. Stefano Palatchi, baix. Dir.: David Giménez Carreras. Requiem de Verdi. PALAU DE LA MÚSICA. 27 D'OCTUBRE DE 2007. per F.T.-B. eixant de banda la dialèctica de si Verdi va fer una òpera religiosa a la seva manera o estil o bé lota l'ostentació de la litúrgia incidí profundament en el dramatisme de la seva música, Verdi, en compondre aquesta monumental missa dc difunts, va imbuir-se totalment dc l'esperit tràgic amb el qual l'home afronta el seu dubte existencial. Què és la mort o què és l'existir? Quin és el designi diví? Veritablement, resulta tràgicament angoixós admetre aquest trànsit vers la incògnita del que ens és desconegut. I com a home de teatre, Verdi interpreta D aquesta cerimònia mortuòria amb una desesperació absolutament vital, cridant amb tota la força possible el seu no a la mort. Certament, no és aquí el lloc de djlucidar si la religiositat de la música ha dc passar per aquests viaranys, o bé si la justícia de Déu podem entendre-la o explicar-la. Amb 101, sí podem afinnar que en la interpretació d'aquesta espectaculat· obra lírica, cal abocar-s'hi amb tota la passió possible i fms i tot descontrolar-se en l'entusiasme del cant i dc l'execució instll.lmental... Així, amb justícia es van ovacionar les intervencions dels cantaires de l'Orfeó, pletòrics en la vitalitat i força del seu cant, en un dramatisme lílic velitablement impressionant i notablement ben resolt tant en l'emissió vocal, com en puntuació de les frases. Igualment Nancy Fabiola impressionà pel seu cant majestuós i emotiu, de musicalitat entranyable en la seva ilicció apassionada. Dins d'aquesta tònica es va desenvolupar també el treball del baix Stefano Palatchi, pel seu noble i vigorós lirisme. No hi van desentonar tampoc les facultats vocals del tenor Aquiles Machado, mentre que Verònica Villarroel va assolir moments de notable nivell en les seves intervencions finals del "Libera me L'orquestra va resoldre sense problemes la seva labor, amb una lectura d'estimable nivell i tensió dc l'extensa partitura. L, per últim, destaquem l'espectacu laritat dc la versió 9 • NANCY FABIOlA HERRERA que oferí amb gest enèrgic el director David Giménez Carreras d'aquest impressionant fris sonor que és el Requiem de Verdi, ovacionat amb entusiasme pel públic que emplenava la sala del Palau. ------------------------------------------------------------------------------ ------------------mència, més exterioritzada que no aprofundida, més passional que no intimista. Una lectura tècnicament impecable, objectiva, fins i tot cerebral, que deixava a banda en· focaments més tendents cap a la recerca de la personal sensibilitat que envolta aq uest concert. L'OBC, dirigida pel jove director Vassili Petrcnko, va obrir el concert amb la versió de 2006 d'El lleó afamat, una de les obres que gaudeix de més reconeixement de Rodríguez Picó, revisió de la pàgina orquestral de 1998, i que continua posseint un atractiu i un color certament remarcables i que atorguen al compositor una personatital musical definida . )a a la segona part , la monumental Simfonia núm. 5 de Prokófiev, amb un Petrenko que dominava a bastament els colors, les temàtiques d'una obra optimista i triomfal escrita el 1944 i estrenada el gener de 1945. L'OBC va respondrehi correctament, amb una certa fredor, amb un excés de rO· tunditat tímbtica i amb unes sonoritats que alguns moments no manifestaven una nitidesa del tot diàfana. Un Prokófiev rotund, btillant, eloqüent. marcial. en detriment d'una visió serena i solemne i del perfil de música popular que envolta respectivament el primer i darrer moviments. tiu, l'organista Montserrat Torrent. El programa del concert proposava un re;:orregut des de la música medieval catalana -amb dues peces del Llibre vermell de Montserrat- li ns a duets del Renaixement italià, passant per cançons castellanes dc l'època, i alternant en tot moment les interpretacions dc l'orgue en solitari amb Ics dc veu i instrument. És clar que, més enllà d'una interpretació adequada, el més destaca ble del concert va ser tot allò que l'envoltava i que el va convertir en tol un t'C· gal: sobretot, l'exceHcnt orga- nització de l'Associació d'A· mies de l'Orgue de Collbató, una entitat que cal felicitar per la cura amb què tracta tots els detalls. des de la projecció en una pantalla de primers plans dels intèrprets fins a la qualitat del programa dc mil que tants programadors sovint menyspreen. El concert - no cal dirho- va acaba r amb el públic dempeus, premiant la iniciativa i homenatjant de manera especial una organista a qui els anys no han minvat ni l'art ni les ganes inesgotables de treballar. Que sigui per molts anys! Excel·lent interpretació de Bagaría TEMPORADA OSC. José Enrique Baga rfa, piano. Dir.: Vassili Pe· trenko. Rodrfguez Picó: El l/e6 afamat (versió 2006). Rakhmàninov: Concert per a piano núm.l. Prokòfiev: Simfonia núm. 5. L'AUDITORI.19 D'OCTUBRE DE 2007. per LL.T. frontar una obra com el Concert per a pia11o 1úm. I dc Rakhmàninov amb uns resultats tan brillants i amb una qualitat interpretativa indubtable confirma el bon nivell que està assolint un dels nostres valors pianístics més rellevants, com és José Entique Bagaría. Acompanyat per I'OBC dirigida pel jove director Vassili Petrcnko. Bagaría va endinsar-se en les demandes tècniques d'aquest concert amb uns criteris interpt·ctatius basats en la solidesa tècnica, en la sonoritat brillant i en la càrrega emotiva romàntica, segell inequívoc del llenguatge del compositor. Sonoritats majestuoses, fortalesa tímbtica. poderosos atacs. claredat d'articulat, tot enfocat cap a una versió plena de fogositat i vehe- Un torrent organístic impetuós ASSOCIAQÓ D'AMICS DE L'ORGUE DE COll BATÓ. MÚSICA ANTIGA I POPULAR. Montserrat Torrent, orgue. Carme Miró, so· prano. Raül Fernandez. tenor. Obres del Renaixement català, espanyol i italià. ESGLÉSIA DE SANT CORNELl (COLLBATÓ). 21 D'OCTUBRE DE 2007. per Albert Torrens na feliç trobada entre dues generacions dc músics és el que va propiciar el primer concert d 'un nou cicle de l'Associació d'A· mies de l'Orgue dc Collbató. L'auditori. a més de l'exccl·lcnt instrument de l'església dc Sant Corneli, va ser testimoni dc la U 24 504 coHaboració - tan harmoniosa com poc habitual-entre l'entusiasme de dos joves cantants - la soprano Canne Miró i el te· nor Raül Fernandez- i la veterania, però també el saber fer. d'una de les intèrprets més reconegudes del nostre país entre els que encara estan en ac- ESMUC • MÚSICA TRADICIONAL HESM~lJC ' . ' editerrama s d'Arrel anresa punt de trobada i balanç en el desè aniversari de 'Mediterrània' Diverses imatges corresponents als quatre dies de durada de la most ra. Els professors Cati Plana i Marcel Casellas, van fer diversos concerts al mateix estand de I'ESMUC i van convidar la gent a conèixer l'oferta educativa de l'Escola a desena Fira "Mediten'ània" d'Espectacles d'Arrel Tradicional, que es va celebrar de l'I al 4 de novembre passats a Manresa (Bages), va comptar un any més amb la participació activa dc l'ESMUC, 1.1 través del Departament dc Música Tradicional de l'Escola. Enguany, a més dc comptar amb un cstand informatiu destinat a donar a conèixer l'oferta docent per al curs 20072008, ja sigu i vinculada als estudis de grau (titulació oficial) com també a la formació continuada: I'ESMUC també va organitzar diverses audicions que van L 2 ESMUC comptar amb la participació tant d'estudiants com també dc professors de l'Escola. En paraules del cap del Departament dc Música Tradicional dc I'ESMUC, josep Moliner. la Fira representa "una oportunitat per donar-nos a conèixer com a Escola i com a músics: en aquests deu anys Manresa s'ha erigit com un autèntic punt de trobada ineludible per als músics. els programadors, els constructors, els mi~ans de comunicació...". En aquest sentit, Moliner també va destacar el caràcter interdisciplinari dc la Fira, en tant que aposta per tot tipus de vessants derivats del fet tradicional i popular: música, dansa, teatre, arts de carrer... ts en relació a la programació de la Fira que Moliner va fer una petició explícita als responsables de la mostTa: "De cara a futures edicions, seria bo que la cobla hi tingués un paper més destacat, a Mediterrània. És una pena que. com a formació , sempre quedi relegada a un segon terme quan en realitat té moltes possibilitats des del punt de vista artístic", va afinnar. Aquest és el tercer any consecutiu de participació de l'ESMUC en la Fira de Manresa. ACTUALITAT i{j~. iiij Classes magist rals i concert de luxe amb el violoncel·lista en- Sin n Yang quest músic reconegut, de família de Taiwan i nascut a Suïssa, va impartir diverses classes magistrals als estudiants de I'ESMUC els dies 5 i 6 dc novembre passats. Durant la seva estada a l'Escola, Wen-Sinn Yang va treballar individualment amb dotze estudiants seleccionats de mancra prèvia entre tots els alumnes de vio- A loncel de I'ESMUC. Per últim, el músic taiwanès va oferir un recital de violoncel sol on va tocar obres de Bach. Crumb i Cassadó. Tant els estudiants com els professors de l'Escola defineixen les classes de Ya ng com a "p rofundament competents ta nt des del punt de vista tècnic com també musical~. En paraules del professor de l'ES- MUC i violoncel·lista Cristoforo Pestalozzi, també cal remarcar ''les seves explicacions. extremadament clares. així com un tracte humà molt respectuós i agradable, sense renunciar en cap moment a una exigència màxima··. Wen-Sinn Yang va començar o tocar el violoncel als quatre anys d'edat i es va formar amb Claude Starck a Zuric i Wolfgang Boettcher a Berlín. Posteriorment va seguir les classes magistra ls impartides per )anos Starker i David Geringas. L'any 1989 es va convertir en violoncel solista de l'Orquestra de la Ràdio de Munic i l'any 199 1 va guanyar el Primer Premi al Concurs Internacional dc Ginebra. Des dc l'any 2004 és professor al Conservatori Superior de Mun ic i actua com a solista en les sales més conegudes del món. lla col·laboral. entre altres. amb els directors Lorin Maazcl i Mariss )ansons. 3 ESMUC ' ' ' " " ' ' ' ACTuALITAT I Tret de sortida a la segona edició del cicle ''Els concerts de l'Acadèmia'' J Leonid Sintev va ser especialment generós en la realització dels bisos icmo solo. Aquest és el títol del concert inaugural de la segona edició del cicle ''Els concerts de l'Acadèmia de I'ESMUC'', que va omplir la sala Tele Montoliu de L'Auditori el 6 dc novembre passat. El pianista rus Lconid Sintsev va tocarà la Sonata op. IOl, en La major. de Ludwig van Beethoven i la Sonata núm. 7, op. 83, dc Sergej Prokol'ev, així com nombrosos - i generosos- bisos destinats a mostrar el seu clar domini de l'instrument. De manera prèvia al concert , va tenir lloc la lectura d' un frag- P Montserrat Vellvehí va recitar el text de Plató adaptat pel poeta Manuel Forcano ment dels "Diàlegs de l'Acadèmia de Sòcrates (Llibre 111) I La música en La República" de Plató, en una adaptació del poeta i traductor Manuel Forcano. La lectura va anar a càrrec dc l'actriu, proressora de l'Institut del Teatre i directora del Festival Shakespeare, Montserrat Vellvchí. Aquest cicle, que enguany integren un total de vint actuacions dc caràcter gratuït (excepte el concert que s'inclou dins el Festiva l de Música Antiga de Barcelona), tindrà lloc a les sa les de L'Auditori. En parau les del director de l'ESMUC, Salvador Mas, ''Els concerts de l'Acadèmia" volen ser "la veu de l'Escola en allò que li és propi, l'activitat acadèmica, donant a conèixer a la ciutat i al país allò que es ra a I'ESMUC de portes endins". El cicle inclou també les actuacions dels grans conjunts dc I'ESMUC que durant el curs acadèmic 2007-2008 s'ampliaran amb la incorporació del conjunt de Música Antiga (que se suma, així, a la Cobla, I'Orquestra Simfònica i la Big band de l'Escola, formacions presentades el mes de gener passat). Podeu consultar la programació sencera del cicle a: tvww.esmuc.cat. Audició d'estudiants de final de carrera de viola í J 4 ESMUC Els estudiants de final de carrera de viola Manuel Esteban. Sixto Franco, Lander Molinos, Carlos Vallés i Laura Resina, tots ells alumnes del professor Ashan Pillai, van realitzar un concert -audició el dia S de novembre passa t, a la sala de Cor, oberta al públic. Bona part d'aquests estudiants realitzaran al llarg del curs acadèmic 2007-2008 el seu projecte final de carrera, imprescindible per finalitzar Ja seva titulació oficial a I'ESMUC. En la imatge, un dels músics que van participar a l'audició ARTICLE iJj.':(iiij Història en cau e tu I I 1 J (i}"er CARLES LORENTE a cita del tubista nord-americà Roger Bobo sintetitza el que podríem dir que és Ja !Ustòria dc la tuba dels darrers vint-icinc anys a Espanya. L'interès vers aquest instrument s'ha expandit i ha creat un moviment molt esperançador pel seu futur. Algunes de les manifestacions que constaten aquest moviment són evidents: l'aparició d·una literatura especialilzada, la proliferació d'un repertori específic, la programació de recitals i un llarg etcètera que demostren que és un instrument amb projecció dc futur. Malgrat que l'existència de la tuba és relati vament curta, -el director dc banda prussià Wi lhelm Wieprecht i el constructor berlinès Johann C. Moritz patentaren la tuba l'any 1835 1- , aquest instrument ha patit una acceptació i una introducció per part de la societat mus ical com cap altre membre de l'orquestra. En poc més de segle i mig d'història, la tuba ràpidament desplaça de l'orquestra els que havien intentat ser els greus de la secció de vent: el serpentó i principalment l'oficleide. Durant tota la història de la tuba, els intèrprets d'aquest instrument han hagut d'estudiar amb professors no tubistcs: trompetistes i principalment trombonistcs, per proximitat, ban estat els principals pedagogs dels tubistes i bombardinistes espanyols fins fa escassament vint-i-cinc anys. Aquest fet ha produït una desconeixença del repertori específic de l'instrument i una falta d'interès generalitzada per l'evolució del món de la tuba. No obstant això, aquesta situació es va començar a resoldre amb Ja creació de la que va ser la primera plaça de professor de tuba de conservatori superior. L'any 1985 el tubista valencià Miguel Moreno va guanyar una plaça a Madrid. A partir d'aquesta data trobem tot un seguit de professors als principals conservatmi s superiors. La creació dc cursos d'especialització2 ha facilitat que els intèrprets es puguin trobar amb nous professors, apro- L "Mai abans en La història de la nuísica no havia succeït res com açò; un instrument relativament nou entra en escena, en un increïble curi espai de temps sofreix un desenvolupament a aquest nivell... amb artistes virtuosos, un repertori massiu i una espantosa energia col·lectiva entre els seus aficionats '~ riència. I és que cap a la dècada dels 80, el retard tècnic i interpretatiu dels Pérez Casas i Vega fundir en la tècnica de l'instrument i ha estat detetminant per a alguns dels primers tubistes, que van decidir sortir a estudiar a l'estranger arran de l'expe- "Uinterès vers aquest instrument s'ha expandit i ha creat un moviment molt esperançador pel seu futu.r.' tubistes espanyols en relació amb els d·altres països europeus i dels Estats Units era una realitat. però no mancava la inquietud d'alguns per posarse al mateix nivell; el sorgiment d'aquests cursos ho constata. La mancança de mètodes específics espanyols per a tuba, ha fet que als conservatoris i escoles de música s'utili tzessin principalment mètodes d'altres instruments i països; en el cas dels metalls greus, provenien principalment de l'escola francesa. Així i tot, hi ha uns pocs mètodes escrits per espanyols com el conegut mètode de Francisco Funoll y Alpuente, que possiblement siga el primer de les seues característiques que trobem a l'Estat durant el segle XIX. i concretament va ser editat el 1862 i publicat per l'editOJial A. Romero 3. El títol d'aquest mètode és Método completo de bombardino bajo, de bombardino barítono y de trombón tenor, en Do o en Sib, con tres o cua/ro pistones o cilindros. n dels primers mètodes de tuba que trobem a Espanya és el de José María Beltnín Fernandez (València, 18271907), compositor, director i docent. Músic major del regimen t d'infanteria de Zamora núm. 8l'any 1860. Coneixem que fou publicat a Madrid l'any 1866. El pròleg d'aquest mètode comença amb el text següent: ·'Método dc bajo profunda aplicable a todos los instrumentes graves conocidos con el nombre de saxhorn, bombardón, contrabajo, helicón. bastuba, pellitón, etc.. bien sea que estén construidos en tono de Do. de Sib, de Mi b. o de Fa y que tengan tres o cuatro pistones o cilin- U 5 i{j.aiiti ARTICLE Banda de València dros a rotación". Un altre testimoni és el Método Completo para trombón de pistones, bombardino. tuba y denuís saxhorns bajos dc Miguel Badia, antic professor del Conservatori Municipal de Barcelona, que va publicar un dels primers mètodes espanyols. Actualment la tuba ja compta amb un molt variat i complet programa d'estudis adaptats a l' instrument o dc nova producció. La mancança d'un repertori específic en què la tuba tingués un paper solista ha propiciat mu ltitud de transcripcions i ha estat sempre un dels factors més preocupants dc l'instrument. Fins fa aprox imadament vint-i-cinc anys, era un instrument pràcticament discriminat pels compositors. El referent quan es parla de repertori per a tuba solista és el primer concert per a tuba i orquestra del compositor anglès Ral ph Vaughan Williams que data de l'any 1945 4 • A més d'aquesta obra hi ha el Tuba Concerto d'Edward Gregson. la Sonata per a tuba i piano de Paul Hindcmith, el Concert del rus Lebedcv. el Concert dc john Williams, i les obres per a tuba d'Alce Wilder. a producció d'obres per a tuba solista de compositors espanyols, ha estat pràcticament nul·la durant tot el segle xx. A Espanya trobem poques composicions que calgui destacar: els concerts o obres obligades que es demanaven per a accedir a les bandes militars. Per als exèrcits de terra i aire, el Concert del murcià Bartolomé Pérez Casas, i com a obra obligada per a l'exèrcit de !erTa, el Concert per a tuba d'Emilio Vega. Gran part dels primers materials específics dc la tuba com a solista van ser importats per músics que viatjaven a L 6 ESMUC l'estranger amb la banda o quan anaven per Europa a rebre classes d'altres tubistes i intentaven portar el màxim material possible de les cases de partitures franceses, alemanyes o nord-americanes principalment. Donada la poca informació i material de què es disposava, va aparèixer una iniciativa conjunta de diversos tubistes espanyols durant la dècada dels vuitanta. Es creà I'Asociación Amigos de la Tuba, que va ser una peça clau per a la introducció d' un nou i extens materia l per a l' instrument, i va promoure l'organització de diversos cursos. Aquesta associació va agrupar gran part dels tub istes i bombardinistcs professionals o no professionals de l'escena espanyola. Avui dia pots trobar amb certa facilitat mètodes i concerts de tota mena, enregistraments de solistes de tot el món, infOlmació dels diferents conservatoris i professors de tuba de tot arreu, així com pàgines web i publicacions especialitzades en el camp de la tuba. Ai.Kí és que aquest instrument no resta immune a l'era mediàtica que s'obre pas en l'actualitat. ''Fins fa aproxinladanaent vint-i-cinc anys, era un instrument pràcticament disc:ri.minat pels compositors:' NOTES 1. La tuba és l'únic instrument orquestral del qual es coneix la data exacta de la patent, que va ser el 12 de setembre de 1835. 2. L'any 1981 va nàixer a la localitat de Torrent (València) el Curs Maria no Puig. Aquest curs és pioner entre els cursos d'estiu de la seua categoria a tot Espanya. Des dels seus inicis, el solista de l'Orquestra Nacional d'Espanya, Miguel Navarro Carbonell, imparteix la classe de tuba. 3. Anys més tard el va tornar a publicar la Unión Musical Española. 4 . Estrenat per Phil ip Catelinel amb la London Symphony Orchestra. 5. Lorca (Múrcia, 24 de gener de 1873Madrid, IS de gener de 1956). Director de l'antiga Banda del Real Cuerpo de Alabarderes de Madrid des del 1897 fins al 1911 . És la banda actual de la Guardia Real. 6 . Emilio Vega (Madrid, 1877-1943) va succeir Pérez Casas en la direcció de la Banda de Alabarderes. Destaquen Ics se ues obres per a instruments solistes acompanyades de piano. BIBLIOGRAFIA -AUSTRELLS MORENO, Salvador. (2003) La Banda Municipal de Vatencia y su aportación a la historia de la música va· lenciana. Valencia: Universitat de València. -FERNANDEZ DE LATORRE. Ricardo. (2000) Historia de la Música Militar de España. Madrid: Ministelio de Defensa. - TubaNews http://www.tubanews.com/ Carles Loren te és titulat en l'especialitat de tuba per l'Esmuc. Actualment és professor de bombardí i tuba a l'EM de la Banda d'Ulldecona i de Llenguatge Musical a l'AMTP de Vila-seca i a l'EMM de Tarragona. Membre de Toobass Quartet, del Hiplips Quintet de Metall i de la JONC. Recentment ha realitzat el projecte final de carrera entuba't! del qual s'extrau part de la informació d'aquest article. carlsolorente@hotmail.com I AGENDA lfj411fj Activitats desembre 2007 Els concerts de l'Acadèmia (L'Auditori. Sala Tete Montoliu. Lepant> 150. Barcelona) Entrada gratuïta A les 19 hores Dia 1 1: Concert de postgraduats. Ia Part: Tribut a Rakhmàninov. Músics: Ferran Cullell, piano. Obres de Sergej Rakhmàninov. 2a Part Músics: Maria H inojosa, soprano. Francisco Poyato. piano. Eduard Toldrà: Canciones sobre textos de poeta s clasicos castella nos. Manuel de Falla: Canciones populares españolas. Dia 18: Quintet Yberia Antón García Abril: Alba de los caminos. Johannes Brahms: Quintet op. 34, en Fa menor. Aquest programu pot estar subjecte a canvis d'última hora. Concert de cloenda del 39è Festival Internaciona l de Jazz de Barcelona Dia I, 21 h I Palau de la Música El festival clausurarà l'edició d'enguany amb un concert homenatge a Tete Montoliu, i comptarà amb la participació d'una big ba nd f01mada per membres de I'ESMUC i del Taller de Músics. dirigida per Zé Eduardo. Teoria i Composició i Direcció Classes magistrals 4x4 Dia 11. a les 16 h. Aula 356 A càrrec de Ramon Humet. Música Clàssica i Contemporània (Música de Cambra) Marató de Música de Cambra Dia 14 al 16 dc desembre - Matí i tarda Actuacions gratuïtes durant Lot el cap de setmana Horaris: Divendres. 14 de desembre, de 16 h a 2 1 h, a la Sala d'Oquestra Dissabte, ISdcdesembre,de IOha 14hldel6ha21 h, a les Sales de Cor, Orquestra i Tete Mon tol iu (L'Auditori) Diumenge, 16 de desembre. d' li ha 14 h I de 16 ha 20 h, a les Sa les dc Cor i O rquestra Podeu consultar les activitats de l'Escola a www.esmuc.cat. 7 ESMUC Estudiant de trompeta de l'ESMUC (Jazz j Música Moderna) Participa com a n1úsic en la producció "La plaça del Diamant" del TNC "Participar en una producció corn aquesta t'ensenya les moltes hores de treball que hi ha en tot muntatge" El trobem entre canvi i canvi d'escenari, al "camí tècni c" del Teatre Nacional de Catalunya, tot jusl un parell de dies abans d'estrenar la producció qu e donarà el tret de sortida a la celebració de l'Any Rodoreda. A més de Leandre López, el també estudiant de l'ESMUC Blai Navarro (acordió i pian o) formen part de l'orques trina d'aqu es t ambiciós munlalge. Tota una experiència que aquest trompetista de Molins de Rei (1977) no ha volgut desaprofitar. -=-per RUT MARTfNEZ 8 ESMUC - Per contextualitzar una mica... Quan entres a I' ESMUC? - Després d'estudiar durant anys el que coneixem com a "música clàssica"; és a dir, partint de la formació clàssica tot i que ja des d' un bon començament vaig tenir interès per la música més "moderna". A més, fe ia força "bolos'' de música moderna. jazz. funky... Més q ue no pas de clàssic. D'aquí que em plantegés per què no centrar-me en estud iar estrictament el llenguatge associat a la música moderna. Em vaig presentar a les proves de l'ESMUC i vaig tenir la sort d'entrar a la primera. - 1 ara? - Sóc alumne dc tercer. de Matthew Si mon. La veritat és que el fet de venir dc formació més clàssica ha fet que em sigui relativament fàcil adaptar-me a la disciplina de I'ESMUC; tot això de combinar Ics classes teòriques i pràctiques. A més. la clàssica és una base bona, molt sòlida. sobretot en aspectes especialment delicats, com l'afinació en el cas de la trompeta. El món del Jazz ta mbé m'era familiar perquè des de ben jove vaig començar a ana r a concerts de manera regular, tol i que encara no en coneixia la tècnica, si més no des del punt de vista pràctic. Però és com to t: per aprendre'n cal treballar molt. En el cas del músic, toca r, toca r i tocar... - Per què, la trompeta? -La veri ta t és que vaig començar tocant la guitarra però. casualitats de la vida, un cosí del meu pare ja em va advertir que amb la guitarra cm m01iria de gana! (riu) Potser tenia raó ... El cas és que, com a instrument, la guitam! no em transmetia molta energia, no m'hi acabava de sentir còmode. D'aquí que optés pel metall i després de dubtar entre el trombó i la trompeta, em decidís per aquesta última. -Com arribes al TNC i, més concretament, a un muntatge de les dimensions d'aquesta Plaça del Diamant? -A més de la convocatò ria difosa a tra vés de I' ESMUC, tenia amistat amb una de les protagonistes d'aquest muntatge. D'aquí que m 'assabentés que es feien unes proves per escollir els músics de la producció. Em vaig presentar i em van agafar. Vist així sembla fàcil però les coses, en realitat, sempre són una mica més complexes i la sort acaba convertint-se en un factor decisiu. -Havies participat abans en muntatges teatrals? -Fa molts d'anys recordo haver col·laborat, com a músic. en un muntatge ti· tulat "Potser aquesta nit''. un musical que es va fer a Badalona però poca cosa més ... En cap cas, res semblant a una producció com aquesta. -El mateix Toni C.1sares, director d' aquesta versió de "La plaça del Diamant'' afirma que la parti tura original d'Òscar Roig té una importància destacada en el muntatge. És així? - Tota la música de l'obra va di rectament relacionada amb l'època -en especial, en el període comprès entre 1925 i 1945-; de fet, podem fins i tot resseguir e~ moment històric en què ens trobem a h·avés de les músiq ues que sonen en cada moment. D'aquí que du ran t la primera part de l'espectacle, toq uem untipus de música molt fresca, associada aJ ball d'envelat, a la Festa Major, mentre que a mida que evoluciona el text també varia la música. Dels valsos i passos do· bles inicials passem a uns litmes finals molt més elaborats, am b harmon itzacions més complexes. -A ningú se li escapa la complexitat de treballar en la Sala Gran del Nacional... Un espai amb una acústica molt particular... - Tens raó, la sala és difícil i aparentment molt seca; tens la sensació que el so s'escapa.... l més tenint present la formació que som -violí, clarinet, trom peta, acordió/piano i contrabaix- i que to· quem sense cap ti pus d 'amp lificació (acústic, per tan t) . Però amb l'experiència dels assaigs generals i de les indicacions tècniques del personal del Teatre. sembla que s'han resolt els possibles entrebancs sonors i que la gent sentirà l'orquestrina perfectament. -A dos dies de l'estrena, i havent fet ja els primers assaigs generals amb pÚ· blic, com valores l'experiència? - La veritat és que és impressionant. La manera de treballar, l'estructura del mateix TNC, La complexitat de la producció, els actors... Han estat moltes hores de trebaU i d'assaigs - pensa que l'o· bra dura quatre ho res!- i hem passat molts nervis però ha estat una experiència magnífi ca. Ens ho hem passat molt bé i hem après molt pel fet de participar en un muntatge absolu tament professional. -És, per tant, el teatre musical o si més no aquell que inclou música original una possible sortida per als instrumentistes i compositors? - Pot ser-ho, per què no? S'han d 'anar descobrin t noves coses, malgrat que en alguns casos et pugui trencar el1itme que portaves -en el meu cas, el de les classes diàtics a l'ESMUC. Si més no com a experiència ha estat molt interessant. Redescobrint Granados COR DE CAMBRA DE L'AUDITORI E. GRANADOS DE LLEJDA. Maria Lluïsa Cantos, piano. Francisco Poyato, piano. David Malet, orgue. Dir.: Xavier Puig. Obres d'Enric Granados. AUDITORI ENRIC GRANADOS DE LLEIDA. 27 D'OCTUBRE DE 2007. per Xavier Chava rria nric Granados va ser el protagonista absolut d'aquest concert que celebrava el 140è aniversali del seu naixement i els 10 anys justos del primer concert del Cor de Cambra d'aquest aud itori; la festa es coronava amb la reestrena d'una obra seva, perduda des de feia més de 90 anys: El cant de les estrelles. A la primera part la pianista Maria Lluïsa Cantes ens en va oferir una magnífica selecció d'obres per a piano: La maja y el ruise1ior, El amor y la muerte, els Valsos poètics i l'Allegro de concierto, en una lectura apassionada, quasi arrauxada, plena de temperament i a una velocitat ve11iginosa que, E tot i la meritòria nitidesa tècnica, va ofegar aJguns passatges que demanen més aire, més elasticitat, per poder-ne paladejar les delicades coloracions i el ric teixit harmònic. A la segona part, i am b aquella sensació de qui desembolica un regal, vam assaborir dues obres corals, gairebé inèdites i sorprenents en la producció de Granados. Per començar, L'herba de l'amor per a lreS veus mixtes i orgue, composta l'any 1914 i dedicada a l'Escolania de Montsen11t; una obra amb un llenguatge insòlit en Granados, auster, contingut, de regust modaJ i atmosfera cecilianista. Xavier Puig i el seu cor, amb l'eficaç acompanya- ment de David Malet, van saber donar el color just i adequat a l'esperit devocional d'aquesta peça, de bella simplicitat. La cirereta del concert. però. era El cant de les estrelles, un poema coral per a piano solista, tres cors i orgue que, des de la seva estrena al Palau de la Música l'I 1 dc març dc 19 1 1 interpretat per l'Orfeó Català i amb el compositor tocant el piano, no havia tornat a sonar mai més al nostre país. El manuscrit es va trobar ara fa tres anys als Estats Units i després d'una profunda restauració va tornar a sonar fa uns mesos a Nova York, i finalment ha tornat a Catalunya. El COlli de les estrelles és una obra agradable, el gran protagonista de la qual és el piano, que té una brillant introducció de caràcter rapsòdic i diversos passatges d'inspiració romàntica, que el pianista Francisco Poyato va de- fensar amb seguretat i convicció. Interessant també la textura sonora generada per la combinació del piano i l'orgue, tot i que ens hauria complagut més sentir-ho amb un orgue com cal i no pas amb un teclat elècttic. El tractament de les veus, en canvi, és molt més modest: Granados, hàbil i enginyós creant per al piano. atorga un paper pla als tres cors, amb poc relleu i un joc de contrastos i textures poc visible. Tot i la impecable execució del cor, ens va quedar el dubte de saber com sonaria aquesta obra amb un centenar de veus i un orgue de grans dimensions, com quan es va estrenar. En qualsevol cas, interessant i vaJuosa la recuperació d'aquestes obres dc Granados que ens va pe1metre intuir el bon moment de forma del cor que dirigeix Xavier Puig. El Primer Palau. Un nivell notable de qualitat EL PRIMER PALAU. Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra. Gemma Corrales, flauta. Xoan Elias Castiñeira, piano. Isabel Villanueva, viola. Cariota Amargós, violr. Dir.: Marzio Conti. J. C. Bach, Mozart, F. Martin, Kabalewski. (26 de setembre de 2007). I Antoni Ortiz, piano. Marisa Escobar, soprano (Aian Branch, piano acompanyant). Mozart, Mahler, Hahn, Toldrà, Chopin, Debussy, Prokófiev. (3 d'octubre de 2007). I OSV. Jorge Blasco, piano. Fernado Arias, violoncel. Maria Florea, violr. Dir.: Alvaro Albiach. Xostakóvitx, Mendelssohn, Liszt. (10 d'octubre de 2007)./ Nèstor Bayona Pifarré, piano. Carme Garrigó, percussió. J. S. Bach, Berg, Charles, Granados, Klobokar, De Mey, Xenakis, Rodeiro. (17 d'octubre de 2007). PALAU DE LA MÚSICA. SETEMBRE-OCTUBRE DE 2007. per F. T-8. nguany, onze joves artistes van ésser els escollits per participar en la dotzena edició d'El Primer Palau optant al Premi i a les gires de concerts que es promouen des de la mateixa organització. Certament, no va ésser gens fàcil escollir d'entre tots ells qui havia d'ésser el guanyador i quins els escollits a intervenir en els concerts de les gires El Primer Palau en Gira i El Primer Palau al Món que sc celebraran en diverses poblacions. En realitat. tots ells van lluir en els concerts dc prova un notable nivell musical, ja que les lectures que van oferir van captar sense obstacle l'atenció del públic assistent. Així es va manifestar en el subtil i poètic fraseig d'Isabel Villanueva, en la bellesa sonora del pianista Xoan Elias Castiñeira, en la musicalitat i bon gust de la flautista Gemma Con·ales i en una lectura d'impactant força virtuosística de E la violinista Carleta Garrigó. Referint-nos ja al segon concert, Marisa Escobar, soprano, va exhibir uns notables dots vocals, mentre que Antonio Ortiz va lluir un pianisme impactant en la seva lectura de la Sonata núm. 7 de Prokófiev. El violoncel·lista Femado Arias va manifestar la maduresa del seu temperan1ent musical amb una versió memorable del Concert per a violoncel de Xostakóvitx, mentre que Maria Florea es va lluir en una nítida lectura del Concerl per a violí de Mendelssohn i el pianista jord i Blasco va superar sense dificultats els esculls del Concert núm. 1 de Liszt. Quant al quart i darrer recital del cicle, diríem que Nèstor Bayona, piano, va oferir unes estimables traduccions de la música de Berg, Charles i Granados, mentre que la percussionista Calme Garrigó va lluir-se en la seva execució espectacular de les obres de Klobokar. De Mey, Xenakis i . . . . jl : ~-- ~-- ' CARLOTA AMARGÓS MARIA FLOREA CARME GARRIGÓ Rodciro. Igualment. Ics orque:strt:s acional Clàssica d'Andon·a i Simfònica dd \ alll-:,. dili~'Ïdt:::. respectivament. per Marzio Conti i Ah·aro Albiach. van contribuir amb dicàcia allluïmt:nt dds solist~. 25 505 lt1:C.I;(1.~(1 eR fT 1e A I Romanticisme amb batuta jove TEMPORADA OBC. Denys Proshayev, piano. Dir.: Pablo Gonzalez. Chopin, Schumann. L'AUDITORI. 28 D'OCTUBRE DE 2007. per Josep Barcons ues obres clàssiques del repertori romàntic, però no excessivament programades. En la primera part, el Concert per a piano i orquestra núm. I en Mi menor, op. I 1 dc Frédéric Chopin: segona temptativa sim fònica dc Chopin per a l'instrument que ell mateix va elevar a cotes inusitades dc virtuosisme. En la scgona part, la Simfonia núm. 4 en Re menor, op. 120 de Robert Schumann, última peça simfònica del catàleg del compositor alemany -escrita, tanmateix, abans que la tercera i la segona, dc manera anàloga D al que passa amb els concer1s per a piano de Chopin. Per al concert, el jove director asturià Pablo Gonziílez -guanyador de l'últim Concurs Jntemacional de Direcció d'Orquestra de Cadaqués- va optar per una corda força reduïda, de la qual va saber extreure un so compacte, rodó i precís, amb articulacions molt dares en les veus internes i un fraseig general molt ben dibuixat. Denys Proshayev va afegir-se a l'orquestra amb molt de gust en les seves primeres intervencions -sobretot en el registre agut-, si bé la claredat i la finor que havia demostrat durant l'exposició va quedar un xic minvada en alguns passatges del desenvolupament. Després d'unes tos descomunals en acabar els prop de vint minuts que dura el primer temps, el segon moviment va destil· lar aquella sensació d'amor frugal i simple que porta a dibuixar més d'un somriure al rostre. Amb el públic més contingut, el "Rondó" i "Vivace" fina ls van deixar pas a un bis en el qual el pianista bielorús va fer gala d'una sobrietat molt continguda. El simfonismc dc Schumann sempre és difícil d'abo rdar, no només per la tendència a la proliferació temàtica -presentada, a més, amb constants reaparicions-, sinó per les peculiaritats del seu tractament orquestral, que obliga a estructurar amb molta claredat els diversos nivells tímbrics. Pablo Gonziílez va saber sortirse'n a la perfecció. plantejant una lectura molt ft·esca i vigorosa de la partitura, que en cap cas no va anar en detr-i ment de la precisió orquestral. Al contrari: l'oxigenació que aportava a l'obra va quedar palesa amb una rellevància especial en l'elegància que va imprimir al rítmic "Scherzo", o en la fúria de la coda que l'orquestra va resoldre amb una solvència admirable. Un molt bon regust de boca per a un matí lluminós de diumenge, que deixa entreveure la brillant carrera que espera a aquest jove talent. Apuntin-se'n el nom! ------------------------------------------------------------------------------------------------- El Giordano més verista EN OCASIÓ D'ANDREA CHtNIER. Cécile de Boever, Rocío Martínez i Cristina Plperno, sopranos. Francisco Corujo i Maurizio Grazia· ni, tenors. Carles Daza, baríton. Stanislav Anghelov, piano. Obres de Giordano. FOYER DEL GRAN TEATRE DEL LICEU. lS D'OCTUBRE DE 2007. per M. C. P. / E --------------------------------- s fanti1stic constatar l'in- terès que susciten les ITO· bades ''En ocasió de .. .'' l'òpera que es representa contemporàniament en la temporada estable del Liceu. Són trobades en què no només és permès dc gaudir d'una bona estona dc músic<r, sinó que a més tenen altres virtuts no menys rellevants. En aquests -diguem-nc- concerts dc petit format, un pot aprendre molt -i divertir-sc- amb les sempre ben trobades indicacions històriques dc l'apuntador de Ja casa, Jaume Tribó. artífex dels programes que es presenten en aquests concerts. Però a més, un pot gaudir d'aquestes "ITO· balles" musicals -algunes d'absolutament ignotes- i endur-se més d' un cop una agradable sorpresa. Per últim, els concerts solen venir ofer1S per joves promeses del cant o, si més no, per cantants poc assidus a la casa, que d'aquesta manera poden presentar-se al públic, en alguns casos com a pas previ a assolir més responsabilitats a la mateixa casa. En el cas del concer1 dedicat a l'obra d'Umberto Giordano, titulat "L'altre Giordano··, cal destacar que a banda de les seves dues òperes conegudes -Andrea Chénier i Fedora-. cap de les altres -que són les que es van poder escoltar al Foyer- han passat a la història de la música. No es tracta - tot s'ha de dir- d'una qüestió d'injustícia, perquè els fragments oferts no presentaven gaires al·licients a l'oïda, i menys encara com per imaginar-Ics damunt un escenari operístic. Tot i això, sí van semblar més meritòries les breus cançons amb acompanyament pianístic molt del gust de l'època -Puccini, Mascagni o Leoncanvallo també en van compondre- en què sovint s'assajaven temes que després es desenvolupaven en una òpera. Va resultar especialment sensible Se tu sapessi, interpretada amb molt bon gust pel baríton Carles Daza i les tres cançonetes interpretades per la soprano Rocío Martínez, de túnids mitjans però veu molt ben col·locada. La soprano Cristina Pipemo i el tenor Maurizio Graziani es van responsabi litzar dels fragments més compromesos -en Siberia i Mala vila- , am b prou mèrits tot i l'exigència. Al seu torn, el tenor Francisco Corujo va mostrar una bona línia vocal en els seus fragments juntament amb la soprano Cécile De Boever -la més completa de tots els cantants que intervenien en el concert- mentre que el pianista Stanislav Anghelov va servir atentament com a acompanyant, tot i que en les dues peces per a piano sol -Cocktail i Gerbes de feumostrés una certa manca d'unitat sonora. 40 o;o de descompte Els subscr iptors de la "Revista Musical Catalana" obtindran un 40% de descompte en la compra d'entrades a les taquilles del Palau de la Música Cata lana per als concerts dels cicles Concerts Simfònics al Pa lau, Música de Cambra al Petit Palau, Cambra Coral i Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra, de la temporada 2007-08, a partir del dia 10 de desembre de 2007. 26 506 Cal presentar el darrer rebut de la sub.scripci6. I 11 eR rT I e A ltJ:(,)¡f;J,i,f;l Això també és música clàssica FESTIVAL DE MÚSIQUES DEL MÓN. Anwar Abudragh &Maqa· mat Ensemble. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 27 D'OCTUBRE DE 2007. per J. B. an ser dues hores ininterrompudes de música que transportava a Llocs perduts. Als cafès de Bagdad, a les cases nobles, als palaus califa ls dels abàssides ... El repertori del Maqamat Ensemble -dirigit pel seu vocalista, oudista i jozista Anwar Abudragh- s'inscriu dins de la riquíssima tradició de la música clàssica àrab (i, concretament, en una de les seves manifestacions més excelses i més ben conservades fins ara: la música clàssica iraquiana). Una música que es basteix sobre la veu, V que canta versos esc1its majoritàriament en àrab, però també en turc, kurd o hebreu. I que els canta, tradicionalment, sense posar èmfasi en la bellesa del cant, perquè es considera que el text, per si sol, ja convoca tota la bellesa possible. Aquest noésel casd'Anwar Abudragh, que té una veu calidíssima i sensual, que s'alterna amb les dels altres membres del grup seguint l'esquema responsorial que presenten la majoria de les peces. Durant el concert que van oferir en el XJI Festival de Músiques del Món, dis musicals reduït ara a escola veu d'Abudragh es va fondre la de tercera fila. Mestre i deii confondre, igualment, amb la xebles, a través de l'encantainfinitat de sons que Abed Kasment (larab) a què condueix la sim treia al san tur-literalment, sàvia combinació dels modes san tur significa "cent sons- en (maqamat) i els ritmes (iqa'at), persa-. amb Ja percussió subvan transportar el públic de Ja tilíssima de tons terrosos dc Sala Oriol Martorell cap a les Sattar ai-Sadi, amb Ics seves lèr1ils latituds de Mesopotàmia. pròpies melodies a !'oud -el I segur que ells mateixos. que llaüt àralr- i al joze - una espèviuen en l'exili europeu, també cie de violí originari de l'Iraq, van transportar-s'hi. Com dila caixa del qual és un h·os de gué el gran filòsof iranià Al-Gacoco recobert de pell-, i amb zel (1058-111 1), ''l'èxtasi és l'airequeexhalaaq uestinstruaquell estat que sobrevé qu(/11 ment tan propi d'algunes tras'escolta música". Si la música dicions espirituals islàmiques ens permet transportar-nos a que és elney. llocs perduts, ara cal vetllar perElney - i també l'oud- era què aquesta mus1ca no es pertocat per Alia Majeed Al-Sup i(!)ll fOP aquests intèrprets dani. mestre d'aquests tres múue so~ls últims- deixin dc sics a l'Institut de Música ~ " Bagdad. un centre d'alts e!W-~~~~~ O ----------- ---- --------------- -- - ----- ------------------------- - ----~ - "Encontres" entorn de la contemporaneïtat ENCONTRES. Orquestra de Cambra Catalana. Jordi Codina, guitar· ra. Moisès Bertran, piano. Olivia Biarnés, soprano. M. Llu'isa lbañez, ar· pa. Dir.: Joan Pàmies. Taverna-Bech, Bertran, Turina, Guinovart. AUDITORI CCCB. 21 D'OCTUBRE DE 2007. per M. C. P. l Cicle de Concerts de Tardor 2007 de l'Orquestra de Cambra Catalana acollí el passat 2 1 d'octubre un homenatge a la figura de Francesc Tavema-Bech en el seu 75è aniversari. A l'auditori del CCCB es congregà un nombrós públic en un concert en què s'interpretaven sota el títol "Encontres~ diverses obres de l'esmentat Francesc Taverna-Bech, Moisès Bertran, José Luis Turina i Carles Guinovart. E Es tractava certament, d'un "encontre" - trobada- entre amics, una celebració compartida, atès que el director de l'Orquestra de Cambra Catalana, Joan Pàmies, també va rebre com a sorpresa la felicitació dels membres de la fomlació pel seu recent seixantè aniversari. Sempre és d'agrair sentir-se com a casa quan de la música catalana, i alhora contemporània, es tracta. Uàstima, però, que els resultats no siguin Moments màgics INTERSECCIONS. Maria LluTsa Muntada, soprano. Josep Surinyac, piano. Toldrà, Granados, Mompou, Montsalvatge, Falla. MUSEU vfCTOR BALAGUER (VILANOVA ILA GELTRÚ). 26 D'OCTUBRE DE2007. per M. Lluïsa Moran n l'epicentre museístic dc Vilanova i la Gelh'Ú va tenir lloc un event musical especial: Interseccions. En Interseccions van fer confluir la poesia, les arts plàstiques i la música. Aquesta última va anar a càrrec de la soprano Maria Lluïsa Muntada - l'ànima d'aquesta iniciativa-, acompanyada magistralment per Josep E Surinyac. El concert es podia anar seguint amb un original programa de mà compost per unes targetes, cadascuna de les quals representava una cançó. En aquestes apareixia un quadre o figura pertanyent al mateix museu que evocava el sentit, el tema i/o sensibilitat de la cançó. A la part del darrere també figurava la lletra. Tot sempre els desitjats. Davant d'un programa interessant , l'Orquestra de Cambra Catalana no va manifestar l'aprofundiment necessari en peces de veritable complexitat com Caminava la nit (fantasia concertant núm. l per a guitarra i cordes) de Taverna-Bech, amb la col·laboració del guitan·ista Jordi Codina. L'obra d'estrena de Moisès Bertran -en què el mateix compositor interpretava al piano- Concertino per a piano i cordes es va desvelar com un manifest d'impetuositat i reiteració melòdica - propera al minimalisme- de fort impacte auditiu. Va destacar per la seva qualitat tímbrica la soprano Oli via Biamés en la interpreta- ció de les magnífiques Cinco canciones amatorias de josé Luis Tutina. però no ho va fer tant en la Glossa sobre un tema renaixentista espanyol de Carles Guinovart l'arpista M, Lluïsa lbañez. Un concert d'irregularitats, enmig, però, d'un ambient unitari de sincera celebració. això anava complementat de la projecció dels quadres de Ics postals juntament amb cada cançó. La primera part del recital va ser dedicada al compositor vilanoví Eduard Toldrà amb cançons com Abril o Els albercocs i les petites collidores, en què el pianista Josep Suri nyac, demostrant una comoditat absoluta, va saber conduir la música i complementar la poesia cantada molt melodiosament i de forma prudent per Maria Lluïsa Muntada. Vam gaudir dc moments màgics en Les garbes dormen al camp, sorprenents com Cocorococ o encisadores com el Cantarcillo. A la segona part van començar amb Granados i Mompou, en la qual ja ITobàrem més còmoda i lliure la soprano Maria Lluïsa Muntada, totalment integrada en les tres cançons del Combat d'un somni, en les quals també destacaríem els preciosos contrastos tímbrics del pianista i l'encert de la soprano en el ca- ràcter i els matisos. Tres can- çons negres de Montsalvatge i tres més de Falla van configurar ja la part més lleugera, quant al tempo i el caràcter, de la vetllada musical. Un final brillant dels músics. a una encertada iniciativa tant en el propòsit de redescobrir un patrimoni artístic com en Ja combinació dels sentits estimulats alhora. Felicitats a la ideadora. JORDI CODINA 27 507 •'··, ...... • PALAU MUSICA CATALANA 1908 2008 ONCA al Petit Palau IVTemporada 2007-2008 ORQUESTRA NACIONAL CLÀSSICA D'ANDORRA Gerard Claret, concertino director Dijous, 20 de desembre de 2007, 19.30 h . .................................................................................... L'ONCA CONVIDA Josep Maria Colom, piano J. Tu ri na: La oraclón del torero J. Sibelius: Romança op. 42, on Do major S. Barber: Adagio op. 11 W. A. Mozart: Concert per a {JIBno en Mi bemoH majOr. K. 271, "Jeunehomme" Dijous, 10 de gener de 2008, 19.30 h . .................................................................................... L'ONCA PRESENTA Gerard Clarat, violi A. Vivaldi: Les quatra estacions Dijous, 14 de febrer de 2008, 19.30 h . .................................................................................... L'ONCA ESTRENA Jordi Claret I Daniel Claret, violoncels A. Vivaldi: Concert per a 2 viOlOncels F. 111 núm. 2 en So/menor A. Garcia Demestres: 15 x 15 x 15 (obra encàrrec del >fN Festíval de Peralada) J. Suk: Seranata op. 6 c...:.n...-cw BEOUESANNARIERA Dijous, 13 de març de 2008, 19.30 h . .............................................................. _................. .. L'ONCA PROPOSA Text: M iquel Desclot Música: Pera Bardagi Actors: Jordi Bosch I Ester Nadal "Llegendes d'Andorra" L'Andorra Màgica en vuit dies ......... ~ ti...- R-'Ir '1• ABONAMENT A 4 CONCERTS: 36 I 43 € PREU PER CONCERT: lO I 12 € Orgonl~ IP<Jiroclno: INFORMACIÓ I VENDA D'ENTRADES: lnternet www.palnum~slca.org A les taquillo.q del Palau da la Música Catalana Tot . 902 442 882 · Ne: roqullies@paleumuslca.org I~1111ili ......... Patrons dG I'OrquéStrn Nttclon.aJ C1è&Sica d'Andorru: MUSI~A 0 ~ 110 CAlAL.\ M I..W 0 [ lA MÚSICS ESTRANGERS El fruit d'un procés • Inexora uan llegim la llista de components de les nostres dues grans formacions simfòniques -OBC i Liceu-, però també de l'Orquestra Simfònica del Vallès, ens adonem que sovintegen, i en la segona de les esmentades fins i tot en són majoria, cognoms estrangers. Aquesta és una reaUtat que s'ha anat congriant els darrers anys com a conseqüència d ' una acumulació de circumstà ncies inexorables. Una de les quals és la intensificació del ritme de treball a què avui dia estan sotmeses les formacions simfòniques, que té poc a veure amb el que tenien fa uns quants anys. A tall d'exemple, molts deuen recordar la compatibilitat de funcions de bona part de les plantilles de J'OBC i del Liceu, i fins i tot les corredisses d'una part d'ells per desplaçarse del Palau al teatre de Ja Rambla a completar la seva altra ocupació. 1 com els dos concertinos titulars ho eren d'ambdues orquestres i s'a lternaven; aquests gaudien del privilegi de l'estalvi de presses. I, memòria per memòria, no oblidem que les aleshores curtes temporades operístiques de Madrid, que es des- e envolupaven quan la simfònica barcelonina havia acabat, eren cobertes per l'aleshores OCB i avui OBC. Però és clar, aquest no és l'únic argument. L'altre, que tampoc no esgota el tema, és que el nostre sistema pedagògic - i hi afegiria social- fins ara no ha es tat capaç de nodrir les necessitats creixents del sistema -val.gui la redun dància- professional. Aleshores, el recurs a mà d'obra estrangera ha resultat inevitable, afavorit a més, sovint, per procedències de pa"isos amb una tradició musical molt potent i arrelada que garantia uns mínims qualitatius satisfactoris. De tot això tracta el Tema a través de dos treballs de característiqu es diferents: el primer mostra el rerefons en profunditat del tema i el segon en desenrotlla el deta ll, la casuística, l'exemple concret que confirma i avala el que s'exposa en el primer escrit. El testimoni humà directe esdevé, per tant, confirmació viva i definitiva de la rea litat absoluta. El Tema, naturalment, resta obert, perquè també hi resten les circumstàncies. 29 509 La perspectiva internacional de les orquestres «de casa» La música és un llenguatge universal; no entén de religió, raça, geografia o política. Per això n o és estrany veure cada cop més - i des de fa anys- músics estrangers a les plantilles de les orquestres catalanes. Un fenomen estès a la resta de l'Estat espanyol i comú a gran part de les orquestres de nivell intern acional. Tot i això, la convivència de músics estran gers en una m ateixa orquestra és un fet coetani al creixement de la connectivitat i relació entre cultures, aquesta globalització que tants avantatges genera, però que alhora provoca també difer ències de perspectives i.deològiques i problemes d'assun ilació encara per resoldre. Fer un repàs a la història de la presència de músics estrangers a les orquestres catalanes comparativament amb la resta d'orquestres de l'Estat espanyol i en general del món occidental, permetrà també fer una anàlisi de la seva evolució i posar sobre la taula les qüestions o els problemes que es generen avui dia al seu voltant. per MERCEDES CONDE PONS Un repàs de l'evolució de les orquestres catalanes des de la seva obertura al món s podtia dir que fins fa poc més de vint anys, a Barcelona hi havia només una orquestra. No era ben bé a ixí, en realitat, perquè ja existien -encara que de fotma ioterdependent- l'Orquestra Ciutat de Barcelona i l'Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Perquè la gran majoria de músics que fotmaven part d'una de les orquestres, formaven també part de l'altra, de manera que era habitual veure els mateixos músics en l'una i l'altra formació, fent molt sovint doblet el mateix dia. El tancament del país de cara a l'estranger -fins a l'anibada de la transició cap a la democràcia- va tenir un paper decisiu de cara a la dificultat d'obrir, tant vies de comunicació cap a l'estranger -en termes d'acollir músics d'altres països a les orquestres espanyoles- com a l'hora de fotmar músics espanyols de qualitat que poguessin fotmar part de les orquestres professionals, fet aquest últim encara vigent fins fa pocs anys. Un cop Espanya assumeix la democràcia i a poc a poc el país millora econòmicament, les condicions laborals s'equiparen i fins i tot milloren respecte d'altres països estrangers -és el cas dels països de l'Est d'Europa-, tot petmetent l'arribada de més músics estrangers que veuen en certes ciutats de l'Estat espanyol nous focus musicals on poder desenvolupar una carrera professional i establir-s'hi. Aquest fet es produeix d'una manera accentuada a Catalunya amb el gir a què se sotmet l'Orquestra Ciutat de Barcelona -l'any 1985-, de la qual es planteja una actualització de la gestió i una millora qualitativa de la plantilla. És el moment en què definitivament es separa "anímicament" de l'Orquestra del Gran Teatre del Liceu i els músics que treballaven a totes dues orquestres han de decantar-se per una de les dues. Un fet que coincideix en el temps amb l'entrada en vigor de la Llei d'incompatibilitat laboral, que prohibeix a tot treballador ingressar dos sous institucionals, públics. L'Orquestra Ciutat de Barcelona - actual Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya- pateix una important transformació en l'època en què Ramon Martínez Fraile és regidor de Cu ltura de l'Ajuntament de Barcelona i jaume E 30 510 Masfener n'és el gerent. És l'època en què el mestre alemany Franz-Paul Decker assumeix la titula1itat de l'Orquestra - l'any 1986- i es du a tenne una intensa i difícil fei na de transformació de l'orquestra. Es convoquen audicions i es renoven moltes places. Gran part dels músics que passen a ocupar les noves places són músics de l'Est d'Europa, però sobretot - i més en el cas de l'Orquestra Ciutat de Barcelona- músics ameticans. Aquests darrers, buscant en Espanya un nou mercat musical, per fugir del massa lim itat mercat nord-americà. Mentrestant, l'Orquestra del Gran Teatre del Liceu es va omplir de músics romanesos, txecs i búlgars, principalment. Paral-lelament, l'any 1987 neix l'Orquestra Simfònica del Vallès, una orquestra en origen sotmesa al Cicle d'Òpera de Sabadell - i per tant, amb una activitat limitada- que a poc a poc va anar assolint un nivell suficient com per gestionar-se una activitat simfònica paral-lela. La manca de pressupost va plantejar la necessitat de crear una cooperativa entre els músics membres per tal de mantenir-la, un fet característic que ha permès que encara estigui en funcionament. Als seus inicis la proporció de músics estrangers era petita, tot i que amb els anys s'ha anat incrementant. Qui forma la plantilla de les orquestres actualment? atalunya està vivint -tot i que en menor mesura- el canvi que el creixement del nombre d'orquestres a l'Estat espanyol suposa de cara a la situació musical del país. Des de la revolució qualitativa de l'OSC en l'època del Franz-Paul Decker fins al moment actual, el nombre d'orquestres a l'Estat espanyol s'ha incrementat més del doble, un fet que incideix directament en e l paper que els músics estrangers desenvolupen al país. De les otiginalment lO orquestres simfòniques fa vint anys, es passa en molt poc temps a 27 orquestres simfòniques professionals, en règim d'activitat durant tot l'any. Això exigeix contractar molts músics, un fet que afavoreix l'arribada de més músics estrangers. ¿Per què no es contracten principalment músics espanyols? Perquè la realitat demostra que a Espanya hi ha hagut sempre un dèficit educatiu important -començant des de l'educació general bàsica- i fins fa molt pocs anys els m úsics espanyols no estaven prou preparats per treballar en orquestres professionals. Actualment, una gran part dels músics espanyols menors C FRAN Z-PAUL OECKER de 40 anys ja han estudiat fora i en ta majotia dels casos treballen, també, fora. Perquè en el moment en què ells han estat preparats per accedir als llocs de treball, aquests llocs ja estaven ocupats per la generació de músics anteriors a ells, a més a més estrangers. Fins que aquesta generació no es jubili no podran entrar més músics espanyols a les orquestres d'aquí. La lectura positiva, però, és que el món de la música a Espanya s'està movent molt, genera i necessita músics, i és només qüestió de temps arriba r progressivament a un equilibri e ntre el nombre de músics espanyols i el d'estrangers. En les últimes proves que s'han fet a l'O BC, per exemple, per cada plaça que s'obre hi ha un centenar de sol·licituds, i cada cop més són músics catalans els que guanyen les places: és el cas de dues noies catalanes que van ocupar dues places de violí vacants. Ja fa uns anys que s'està competint en igualtat de condicions. Però no s'ha d'entendre negativament, la presència d'estrangers a les orquestres d'aquí, atès que la música és universal i lïmportant és fer música amb la més alta qualitat. Aquí encara hi ha la idea que el que ve de fora és millor i això és un pensament equívoc. El que s'ha de treballar actualment a Espanya és l'àmbit educatiu, per tal dc crear i educar el públic del futur. un gran suport econòmic -no s'ha d'oblidar que el sistema d'orquestres americanes es basa en el patrocini privat, les donacions individuals i el percentatge de taquilles-, però quan es sw1 d'aquest circuit reduït, les altres orquestres no tenen capacitat d'absorció de la quantitat de músics ben preparats que hi ha, perquè es tracta d'orquestres molt centrades en l'àmbit comercial per poder sobreviure, i fan una important part de concerts pop i moltes d'elles amb una activitat limitada a quatre mesos a l'any. Per tant. els músics americans en arribar aquí troben la possibilitat - posant com a exemple l'O BC- de fer cada setmana un concert de música de repertori, un tipus de plantejament artístic al qual aspiren una gran part d'aquests músics. El cas dels americans no és únic; són deduïbles les raons que porten molts bons músics de països de l'Est a desitjar viure i treballar aquí, les condicions econòmiques i laborals d'aquells països encara estan molt lluny de ser mínimament acceptables. Un dels fets col·laterals que suposa la variada i nombrosa presència de músics de procedències diferents a les orquestres catalanes, però cada cop més arreu del món, és la progressiva estandardització del so d'aquestes, una dada que ha generat un debat encara obert: l'oblit progressiu del concepte "escola" que durant anys definia i identificava la procedència dels músics, però també de les orquestres. Actualment en les orquestres prevalia recerca del millor nivell musicat possible per sobre d'un so específic i característic. L'estandardització del so de les orquesh·es és un dels factors que més es critiquen avui dia; tanmateix. no s'ha d'oblidar que orquestTes com la Filhatmònica de Viena o de Berlín tenen encara la idiosincràsia arrelada del concepte "escola": en aquestes orquestres no pot tocar cap músic que no hagi passat pel mestratge dels fundadors i antics músics de l'orquestra. Però a banda d'aquest debat obert, cal matisar que si una orquestra és bona, i el seu director també, el so pot variar i adaptar-se al gust i l'estil que exigeix la música que s'interpreta. Quan l'O BC va convocar audicions per ocupar places, a l'època de Decker, gran part van ser ocupades per instrumentistes nord-americans. Els músics estrangers a les orquestres d'aquí: fets col-laterals spanya és territori d'acollida pel que fa a la música. Molts músics de qualitat han h·obat a les orquestres catalanes i, per extensió, espanyoles un tenitOti on assentar-se, forma r una família, viure-hi, però sobretot desenvolupar-se plenament com a músics. Els Estats Units ha estat un dels països que més músics ha aportat a les orquestTes d'aquí. Allà hi ha un gran nivell de formació musical, però en canvi les sortides professionals no són ni tan importants ni tan favorables com ens pensem des d'aqui. Les orquestres americanes -Ics de primera fila- són molt bones i tenen E 31 511 Internaciona lització de les orquestres: associacions i re lacions externes er tractar de la problemàtica que es pot generar al voltant d'una orquestra professional, existeixen associacions d'orquestres a nivell estatal que busquen la cooperació entre les orquestres membres, i a un nivell superior, entre les mateixes associacions de països diferents, per tal d'afavorir i protegir els drets dels seus membres. A Espanya hi ha l'Asociación Española de Orquestas Sinfónicas (AEOS). que actualment compta amb 29 orquestres mem bres. L'AEOS manté una relació estreta amb les associacions d'orquestres anglesa, francesa i finlandesa, per tal d'aprendre dc l'experiència de la ptimera - una de les més veteranes- i col·laborar am b les altres. L'associació anglesa és una de les modern itzades i actualment analitzen temes com la protecció de la salut dels músics, a un nivell tan detallat com, per exemple, l'estudi del consum d'alcohol entre els músics. L'associació espanyola tracta des dels problemes de relacions entre les orquestres membres, però també les relacions amb els compositors i amb l'SGAE. Actualment l' AEOS està fent un estudi de les malalties professionals dels músics, i s'està treballant per millorar les relacions amb el Ministeli de Cultura i fins i tot la possibilitat d'establir un diàleg amb el Ministeli de Treball. Un dels problemes més greus és que la legislació laboral no inclou un apartat especial per als músics d'orquestres -amb un règim de treball ben diferent de l'habitual P en un treballador normal- i això afecta a l'hora de compaginar la feina amb les baixes per maternitat o malaltia. A nivell europeu es treballa d'acord amb les altres associacions, i actualment es treballa en la nova legislació en matèria acústica. Perquè si la legislació que promou la Unió Europea s'aplica. s'hauran de tancar totes Ics orquestres, ja que les freqüències que emet un músic són superiors a les que permet la legislació. Un altre dels temes més conflictius és la competència deslleial que moltes "pscudoorquestres·· de països de l'Est d'Europa exerceixen sobre les altres. Les primeres sovint són orquestres inexistents legalment, que viatgen arreu d'Europa sense pagar seguretat social i cobrant en d iner negre, i el més preocupant. tractant els músics com si fossin esclaus: fent-los dormir a l'autobús, en tre altres atrocitats. D'altra banda, i en l'àmbi t de la mobilitat fronte re ra. les orquestres i -com a conseqüència- els seus músics, molt sovint troben problemes per ta l de viatjar, perquè països com els Estats Units posen grans d ificultats a l'hora d'obtenir visats, mentre que Europa és molt més permissiva en aquest sentit. El mateix que succeeix amb músics de països de l'antiga Unió Soviètica, sovint són grans músics els que guanyen una plaça en una orquestra d'aquí -on se'ls ofereix contracte flX. seguretat social, etc.-, però l'Estat no els concedeix el visat per sortir del país. Tot un seguit de circumstàncies que incideixen en una realitat, la mobilitat musical al nostre país. LLISTA DE NACIONALITATS I ZONES DE PROCEDÈNCIA MÉS NOMBROSES Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu Orquestra Simfònica del Vallès Catalans 27 17 26 Resta de l'Estat 28 29 14 Estats Units 12 2 1 França 5 6 1 Alemanya 4 10 o Itàlia 1 1 2 Sud-amèrica 2 5 2 Països de l'Est 8 26 4 90 102 50 33 513 Amb el cor a Catalunya o han nascut a Catalunya ni tampoc tenen cap an Lecedent genealògic qu e els uneixi a aqu esta tena. Procedents d'arreu del món, han arribat desconeixent la llengua, la cultura, els costums i Jes Lradicions catalanes i, per a més d'un, la integració ha estat un veritable exercici d'adaptació i descoberta. I tot i això, n'han sabut fer quelcom més que un lloc de residència. I per ANA MARÍA DAVILA inculats a les grans formacions orquestrals o, si.mplement, exercint Ja seva activitat artística a Cata lunya, els músics estrangers que avui s'h i troben arrelats es senten plenament partícips del teixit cultura l cata là i la seva aportació hi resulta inqüestionable. N'h i ha tantes històries com persones. Des de casos com el del xilè Eulogio Davalos, fundador del Concurs Internacional de Gu itarra Miquel Llobet, o el de l'alemany Peter Thicmann. creador dc l'Acadèmia de Música del Solsonès i del Festival d'Estiu dc la Catalunya CentTal, fins al del romanès Gheorge Motatu, que després de vint-i-cinc anys de vida a Catalunya té molt clara la seva identitat: "Jo sóc català", afirma. V ulogio Davalos. " Catalunya m'ha fet confiar en la formalitat de l'ésser humà." Va arribar a Barcelona només E 34 514 amb 50 dòlars a la butxaca i una guitan-a. Fugia d'aquell Xile de la dictadura pinochetista i confiava que la seva estada a Catalunya no aniria més enllà dels dos o tres anys. N'han passat 32 i amb la tranquil·litat d'aquell que ja sap on és i cap on va, el guitarrista Eulogio Davalos té clar que la seva vida està aquí. «Vaig sortir de Xile de la mà del mestre Miguel Angel Cherubito, amb qui jo havia fet duo durant més de vint anys i que /favors estava radicat a Barcelona. Amb el seu ajut, i el d'altres persones del món cultural català, joan Manuel Serrat entre e/ls, vaig rebre ww carta de Televisió Espanyola dient que em convidaven a participar en un programa. Evidentment, tot era fals, però gràcies a això vaig poder sortir del país i, tres mesos després, ho feia també la meva dona amb les neneS>>, recorda el músic. Com tols els exiliats de l'època, la família Davalos només té records de gratitud pel suport rebut en aquells moments durs. «La solidaritat dels catalans va ser extraordinària. I això ho vaig sentir molt especialment quan una de les meves filles va flaver de ser ingressada al Pavelló de Cremats de la Vall d'Hebron arran d'un greu accident domèstic. No teníem com pagar les despeses de l'hospital i llavors tothom es va abocar amb nosaltres, des de gent del barri que no coneixíem de res fins a la Generalitat. Experiències com aquella lliguen d'una manera increïble.» Quan les coses al seu país van canviat~ Eulogio Dava los ja havia constatat que els versos del seu companiota Pablo NenJda -«nosotros, los de entonces, ya no somos los mismos»s'havien fet realitat en el seu cas. Aleshores també ell ja s'havia convertit en una activa figura del món cultural català. «Quan jo vaig venir, Catalunya no era quelcom desconegut per a mi. Entre altres raons, perquè jo havia estudiat amb l'únic deixeble xilè de Miquel Llobet, josé Pavez Rojas, que em va ensenyar molta música del seu mestre, com El testament d'Amèlia, per exemple.>> Per aquesta raó, i a més per la important tasca pedagògica que ha dut a terme a Catalunya, Davalos també ha abocat molts esforços a reivindicar i recuperar Ja figura d'aquest gui tanista. Un esforç que s'ha materialitzat en la creació d'un concurs intcmacional que porta el nom de Miquel Llobet i que acaba de celebrar la seva quarta edició. L'any passat, en el marc d'aquest projecte, es va poder localitzar la fins aleshores perduda tomba del músic. «Més que un deure, tot això és un sentiment. jo ho faig perquè sento la necessitat de fer alguna cosa per aquest pafs>>, afirma Eulogio Davalos, que reconeix que, després de tant de temps, la cultura catalana ha deixat la seva empremta en ell. «Crec que Catalunya m'ha donat un sentiment de confiança en la formalitat de l'ésser humà i saber que el caràcter del català és més profund del que es pot pensar en un primer moment>>. P eter Thiemann. "La qualitat de vida és més alta aquf que al meu país. "El passat mes de setembre va fer vint anys que l'alemany Peter Thiemann va arribar a Barcelona per ocupar la plaça de primer violoncel de I'OrquestTa del Gran Teatre del Liceu i tot i ser un artista d'un ampli ventall d'interessos, mai més no s'ha plantejat marxar de Catalunya. «Havia conegut Barcelona una mica abans, el 1982, en el curs d'una gira amb un ensemble de música contemporània. Llavors, havia tingut l'oportunitat de visitar el Liceu per dins i per això, quan l'estiu del 87 va sortir a concurs aquesta plaça, vaig decidir presentar-me», explica Thiemann en un català perfecte. Amb tota la il·lusió «de poder treballar en un teatre d'òpera important>>, el músic recorda que només an1bar es va sentir «Sorprès per l'expansió professional que em va donar l'orquestra, ja que de seguida vaig tenir l'oportunitat de fer concerts i de treballar com a professor del Conservatori del Liceu. Evidentment, tot això va facilitar molt que em quedés a viure aquí>>. Una decisió que, el 1994, va haver de superar el difícil tràngol de l' incendi que destruí el teatre i en el qual Thiemann va perdre un violoncel francès del segle XIX. «Va ser una època artísticament molt dura, ja que vàrem estar uns anys sense director titular i amb una temporada reduïda. La nostra sort, però, va ser el compromís de la societat catalana envers el Teatre>>, recorda el músic. A nivell humà, Thiemann confessa haver-se sentit acollit des d'un primer moment, tot i que reconeix que «el tòpic que la societat catalana és tancada, fins a cert punt és cert. Ara bé, al cap d'un temps em vaig instal·lar en un poblet de la comarca del Solsonès i haig de dir que la integració allà ha estat molt superior que a Barcelona. Allà em sento com a casa, fins al punt que ara em considero fill de la comarca>>. Un arrelament que ell encara ha volgut portar una mica més enllà amb la creació, el 2002, de l'Acadèmia Internacional de Música del Solsonès, una experiència pedagògica estiuenca que es completa amb el Festival de Música de la Catalunya Central. «És un projecte adreçat a estudiants amb perspectiva professional. Tenim un claustre de professors de primera línia internacional i els alumnes gaudeixen de la possibilitat d'actuar en el marc del festival>>, explica el músic, que aspira a «tornar a la societat catalana i, sobretot a la comarca del Solsonès, tot que el he rebut d'ella>>. Per al violonccl·lista, col·laborador també de la Fundació Barenboim-Said, la valoració de la seva vida a Catalu nya no pot ser més satisfactòria. «En l'apartat professional, valoro molt positivament l'evolució que ha fet l'activitat musical a Catalunya i en l'aspecte personal, crec que per tots conceptes -clima, gastronomia, gent ...- la qualitat de vida és més alta aquí que al meu país.» ueràssim Voronkov. "Em sento m és a casa a Barcelona que a Moscou." El violinista i director d'orquestra Gueràssim Yoronkov es pren el fet de fer la seva vida a gairebé quatre mil quilòmetres d'allà on va néixer amb naturalitat. «La de músic és una professió itinerant», assenyala el músic, que acompanyat per la seva dona, la també violinista Al· la Yoronkova, i Ics seves dues filles, varen arribar a Barcelona el 199 t. Van sortir de Moscou -on tots dos gaudien d 'una consolidada trajectòria professional, ella com a violinista de l'Orquestra del Teatre Bolshoi i ell com a titular de l'Orquestra Simfònica del Conservatori Txaikovskiresponent a una convocatòria per ocupar dues places de violí a l'Orquestra del Gran Teatre del Liceu. «En aquell moment G nosaltres estàvem bé, però la possibilitat que ens oferia el Liceu era molt bona i vam pensar que si no l'aprofitàvem no en tindríem una altra>>, explica el músic. Així, la família Yoronkov arribà a Barcelona en plena efervescència preolímpica. «Recordo que va ser una època molt emocionant, tot i que ens vam trobar amb coses que per a nosaltres eren molt diferents>>, explica el músic, que encara riu recordant les vegades que ell i la seva dona varen intenta•~ sense èxit, que algú els atengués a la carnisseria d'El Corte lnglès. <<Anava passant la gent i ningú no ens deia res, fins que al final acabàvem per marxar avorrits. No teníem ni idea que s'havia d'agafar un númerO>>, explica, divertit. Sense conèixer l'idioma -«aquesta va ser una de les primeres sorpreses>>- i patint una climatologia que, per a ells, resultava adversa - <<el pitjor va ser la calor; ens va costar molt acostumar-nos-hi i no només a nosaltres... , també als instruments>>-, els Voronkov van haver d'aprendre, entre altres coses, «que el treball no ve per si sol a tu, que has d'anar tu a buscar-lo, que és tot el contrari de com funcionen les coses a Rússia». Voronkov, però, ha sabut aprofitar bé el temps. D irector de les orquestres Camerata Mediterrània i Germinans, s'ha encarregat també de posar en marxa l'Orquestra de l' Acadèmia del Liceu. «Es tracta d'un projecte educatiu i professional molt emocionant i jo em sento molt feliç de ser-hi partí- cip, perquè, a través d'ell, intento aportar el meu granet de sorra al desenvolupament musical d'un país que em va acollir amb els braços oberts>>, afirma el músic, que també sent un especial agraïment a la societat catalana. «L'ajut que hem rebut aquí no sé si l'hauríem tingut igual a Moscou. Això ens ha fet sentir un gran respecte cap a la gent d'aquí i, de fet, jo ara em sento més a casa a Barcelona que a Moscou.>> De Catalunya també ha après que «un treball tranquil i ben fet et permet arribar més lluny que un gran esforç a curt termini». agdale na Barrera. "Mai hauria imaginat que existís quelcom com el Palau." Després de vint anys de vida a Barcelona, molts obliden que l'arpista Magdalena Barrera és nascuda a l'Argentina. De Buenos Aires va sortir el l 983 per perfeccionar els seus estudis musicals a Holanda i va ser allà on es va assabentar d'una convocatòria per ocupar la plaça dc solista del seu instrument a l'OSC. Des de la seva arribada, el l 987, Barrera es va sentir una m ica com a casa a la capital catalana, on va descobrir M «elements que em resultaven. lluminosament familiars>> respecte dc la seva terra natal, però on trobà també coses del tot inesperades. (<El Palau de la Música, per exemple. Recor- do que la meva primera impressió va ser d'una enorme estranyesa. Mai hauria imaginat que existís quelcom així, i menys com a sala de concerts. Vaig necessitar un temps per obser- var-lo i, de fet, no vaig deixar de fer-ho tots els anys que l'orquestra va actuar allà>>. La idiosincràsia catalana , tan diferent de l'argentina, va ser també un altre fet inesperat per a eUa. «Després d'haver viscut a Holanda. jo pensava que aquí em trobaria un tarannà més proper al meu i llavors em va sorprendre comprovar que la gent era més distant i reservada del que em pensava. Però estic contenta, perquè aquesta experiència m'ha enriquit com a persona.>> Artísticament, l'arpista també es mostra mo lt contenta d'haver desenvolupat la seva trajectòria a Barcelona. «Han passat gairebé vint-i-un anys i cap ha estat igual a l'altre; ha estat sempre una evolució contínua», afirma Barrera, que creu que pertànyer a l'O BC ha estat decisiu per a la seva integració a la vida cultural del país. Una integració que l' ha portada a posar el seu virtuosisme interpretatiu al servei de la música de cambra i, també, de la creació catalana contemporània, en particular de l'obra de Xavier Montsalvatge, que li dedicà la par1itura Quatre variacions sobre un tema anònim. Per tot això, Magdalena Barrera no té problemes a l'hora d'afinnar que «[a molts anys que la meva vida està a Cata- lunya. A l'Argentina hi vaig per visitar la meva família, però em sento plenament partícip de la vida cultural d'aquí i en la mesura del que m"ha estat possible, crec que també lli he aportat quelcom. Barcelona és una ciutat magnífica i el que més m'agrada d'ella és que està feta a escala humaJW>>. heorge Motatu. "Penso com un català i tot ho faig en català." El violoncel·lista Gheorge Mota tu va néixer G a Romania , però fa un quart de segle que el seu cor està arrelat a Catalunya. «fo sóc català: penso com un català i fot ho faig en català>>, afirma, sense cap indici de contradicció. Mota tu va ar ribar a Barcelona per ocupar una plaça a l'Orquestra del Gran Teatre del Liceu, però dos anys després accedí, per oposició, a un lloc a l' OSC, formació a la qual restà vinculat durant vint-i-un anys, fins a la seva jubilació, l' l de març dc 2005. A diferència d'altres músics. però, Motatu sabia molt bé què era Catalunya quan arribà a aquesta terra en aquell ara llunyà 1982. «El meu pare. que era músic i comptable. era un gran afeccionat a la geografia i a la història. i ell em va transmetre una simpatia per aquest país sense Estat i que anys enrere havia estat un imperi>>, explica. Llavors, amb el cor obert, Motatu es va sentir «meravellat» de seguida per una ciutat i una societat amb la qual, de seguida, va trobar molts punts d'afinitat. «El romanès també és UllO llengua llatina i com que els músics tenim oïda, a la primera setmana ja ho entenia tol>>, afirma. orgullós. També la música catalana li va resultar propera, «perquè és molt semblant a la música culta de Romania. Els compositors d'aquí i d'allà tenen la mateixa manera de posicionar-se davant el fet musical>>, assegura l'artista, que al llarg de la seva trajectòria ha interpretat nombroses creacions catalanes contemporànies. «Això és una cosa que he fet per una necessitat interior, sense cap mena d'obligació>>, assegura. Per la mateixa raó, i pràcticament des de la seva anibada. Mota tu va voler conèixer a fon s el país . «Al cap d'un any de ser-hi em vaig comprar un 600 i llavors me n'anava a llisitar pobles, a conèixer la Catalunya projimda>>, evoca el músic, que tant s'emociona sentint Els segadors com una sardana i que, moltes vegades, ha buscat refugi creatiu al monestir de Montserrat. «!I Catalunya, he trobat el millor lloc per viure. I quan 1110ri, vull que llencin les meves cendres al ven f, al Pla de la Calma.>> 35 515 El concert amb l'Orquestra Simfònica del Vallès de final de maig al Palau de la Música, l'espectacle conjunt amb Mlguel Poveda o l'aparició de Terra secreta - un disc brillant i ben diferent de l'anterior, l'extraordinari Amic, Amat, també editat per Picap- són tres grans actius a.mb què la cantant mallorquina i cataJana ha culminat la comlnemoració dels seus quaranta anys de traj ectòria professional. Un aniversari qu e no ho és només d'una artista, sinó qu e abasta un territori més ampli: el de la cançó i la música en català que es projecten amb qualitat al món. Maria del Mar Esclats Inediterranis Iper 36 516 JOA N A LCARAZ - Com ha percebut que el seu públic, al llarg del temps, hagi anat canviant, madmant, eixamplant-se? -El públic és com un mirall i tu vas evolucionant. però el teu públic també. Al llarg dels anys, hi ha gent que encara reconec, però n'hi ha, sortosament, dc nova. I dc molt nova, d'altra banda, perquè, cada cop més, tinc nous públics que provenen d'altres països, d'altres cultures. - Sempre l'ha caracteri tzat la capacitat de renovació, d'endinsar-se en diferents entorns musicals... En l'art, la pràctica de la diversitat comporta, ha- bitualment, la capacitat de risc? -Sí, perquè sense risc no crec que hi hagi cap obra artística veritablement important, i això vol dir gosar fer coses distintes. També és cert que hi ha grans artistes que ho són fent exactament el mateix al llarg dels anys, però jo sóc partidària dels canvis, d'arriscar sempre. - Com creu que han influït en la seva evolució els estudis de cant amb Ca•·· me Bustamante? -Aquests estudis, per a mi , han estat molt importants. La Carme em va ensenyar a no cridar, perquè de vegades tenim tendència a emetre sons que ens poden afectar Ics cordes vocals, i amb ella també vaig aprendre a fer setvir adequadament el diafragma. Després, he anat amb altres professores dedicades al domini de l'energia del cos que també m' han anat molt bé. - La plaça del Rei va ser, reiteradament, el seu espai natural de trobada amb el públic de Barcelona. L'hi tornarem a veure aviat? - M'agradaria molt to rnar a recomençar aquesta trad ició. La plaça del Rei és un espai autèntic, com un teatre a l'aire lliure on noto que e l públ ic s'hi sent a gust. En canvi, el Teatre Grec -on vam actuar-hi amb el Poveda- no m'atreu tant tal com és ara. Té les dependències dels actors i de la gent que hi podem treballar molt malament. En el seu conjunt, és un espai molt bonic, però l'haurien d'arreglar de debò per- RETRAT i.l,ii(jl(1ir¡l En tma altra entrevista que vaig fer-li ja fa disset anys, iniciava el text dient que "algú ha escrit que es troba en el millor moment de la seva carrera artfstica". Doncs bé, ara que aquesta carrera ja ha arribat a les quatre dècades, aquest "algú" -que seria un autor col·lectiu- podria tornar a dir tranquil·lament el mateix. I això indica, en el cas de Maria del Mar Bonet, la seva capacitat de mantenir un all nivell des de l'increment de la projecció a l'exterio r· i un intercanvi musical i cultural que a basta el conjunt de l'àrea mediteri'ània. La plenitud, en definitiva, que comporta creure a fons en el que es fa i l'ambició de transmetre-ho arreu, sense altres fronteres que no sigtún les m entals. Sj heu fruït, com és el meu cas, amb Terra secreta o A mic, Amat, fareu molt bé d'anar al doble àlbum recopila tori Collita pròpia (BMG Ariola, 2003) per tal de tornar a flSSrljorir peces molt ben triades d'una gr~ li(\: seu conjunt. :¡ què tothom s'hi senti més còmode. -El seu nou disc, Terra secreta, és un homenatge sentit a autors i cançons que estima. Quins altres creadors i temes podrien integrar algun dia un altre treball semblant a aquest? - Moltíssims, perquè hi ha un seguit de creadors en el món de la cançó d'autor i de la música que jo admiro i amb els quals he col·laborat: el grec Mikis Theodorakis, el turc Livaneli, els brasilers Milton Nascimento i Caetano Yeloso ... en fi , no acabaríem. Un allTe dels que m' interessen més és l'italià Enzo O ragnaniello, l'autor d'aq uesta meravellosa cançó que és La música i que jo vaig incloure al meu àlbum Salmaia. - Dos dels temes de Terra secreta volen impulsar una certa recuperació de la figura, massa oblidada, de G uillem d' Efak. Li agradaria trobar noves complicitats en aquest sentit? - Hi ha molta gent jove que hauria de cantar Guillem d'Efak, perquè és un autor molt jove que va compondre cançons precioses i que, quan era viu, deia coses que mereixen ser cantades ara. En conjunt, s'ha de revisar tot el que va fer perquè és molt important, i no només en el cam p de la cançó. -L'intet'ès que, sobretot els darrers anys, ha aixecat la seva proposta en l'àmbit intemacional, contribueix a posar en qüestió el parer dels qui consideren que cantar en català és poc expOt·table? -Creure que expressar-se en català no permet que ens projectem és una actitud molt poc valenta. Sempre he pensal que les coses ben fetes poden interessar tothom. més enllà del país d'on provenen. Però ni les multinacionals ni realment per crear perquè veuen el nostre com un producte petit, i no és veritat. La gent ha de començar a pensar que am b la nostra llengua podem anar a tol arreu. -En agrair el lliurament de la Medalla dJHonor del Parlament de Catalunya als Setze Jutges, va dir que la tasca dels responsables polítics era "as- segurar la presència viva de les nostres velles i noves cançons". Han tingut ja una receptivitat efectiva, aquestes paraules? - Han passat pocs mesos, encara, però de moment no he vist que s'hagi anat més enllà dels bons propòsits. Pel que fa a les discogràfiques, estan en una situació difícil a tot el món, i aquí. si no se les ajuda, malament rai. lnternet ho ha revolucionat tol, però jo no me'n puc queixar massa, perquè veig que per la Xarxa es compren els meus discos. Personalment, jo no en compro. perquè és un món en el qual no m'he ficat prou. Encara m'agrada entrar a una tenda a triar i remenar. -Sovint ha carregat contra el paper que tenen els nostres mitjans de comunicació, especialment els audiovisuals... - 1 continuo sent crítica, perquè veig molt poc canvi en aquest sentit. Per la televisió, per exemple, ni els noms més coneguts de la cançó en català sorti m a explicar el que fem. ni a cantar en d irecte, ni res de tot això. Aleshores, si la gent no et veu fàci lment en directe, ja m'explicaràs! - Quin creu que és actualment el grau de recepció de les expressions culturals catalanes a la resta dc l'Estat? -Molt insuficient, perquè ni la dreta ni l'esquerra estatals no han defensat cap altra cultura que no fos l'espanyola i han fet el possible per marginar reiteradament les altres. A mi m·agradaria que, quan a Mad rid es parlés de catalans, gallecs o bascos, se sabés el que són realment unes llengües i unes cultures d istintes i també q ue això enriqueix l'Estat espanyol, no l'empobreix. I encara sort que hi ha alguna gent, ni que sigui poca, que ho té clar. jo mateixa, per exem ple, tinc públics fi dels a Madrid. a Valladolid, a Salamanca i a tot arreu on he anal. - Ha dit a voltes que la pintura anirà agafant, progressivament, cada cop més protagonisme en la seva vida ... -De fet, he pintat sempre, però només exposo d'uns anys ençà i tinc lavoluntat de continuar-ho fent En canvi, Ja meva dedicació inicial a la ceràmica es va deturar ja fa temps. - Pel que fa a la música, quins compositors clàssics H agraden més? -Me n'agraden molts, però no tinc una predilecció especial. Alguns autors d'una època determinada -Richard St1·auss, Debussy, Mahler- m'interessen una mica més, però tam bé en plauen Mozart o Beethoven, sóc força eclèctica en aquest senti t. Pel que fa a altres gèneres, m'atreu molt el blues i, sobretol, el més antic i popular, molt lligat a les classes ba ixes negres nord-ame ri canes. També m'ha atret sempre el namene i m'agraden molt els fados, la música grega. la italiana, la mediterrània en general. .. Em sedueixen molts tipus de música i c:·ec que el que cal, sobretol. és conèixer les coses. Quan les coneixes, te Ics pots estimar. 37 517 w.a l(jl(i!r¡l pR E eR rT I e A I EL MES DE DESEMBRE A L'ABAST Música ''fantàstica'' a L'Auditori Com cada any, l'O rquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya ofereix un programa dedicat a la música de cinema, un gènere prolífic que ha donat a la història grans compositors especialistes, però que tam bé ha reconegut grans obres del repertoti clàssic popularitzant-les mitjançant el Setè Art. Enguany l'O BC -de la mà de la directora espanyola Virgínia Martínez- aproxima l'oient a les bandes sonores de les peJ.licules de ciència-ficció que han marcat la històlia, tant des dels inicis d'aquest art fins a les seves darreres manifestacions. per MERCEDES CONDE PONS TEMPORADA OBC. Dir.: Virginia Martfnez. Doyle, Strauss, Williams, Hermann, Ligeti, Navarrete. L'AUDITORI. llll4 DE DESEMBRE DE 2007 (2100 h). L ' .amant del cine de ciència-ficció podrà viatjar a respai, connectar amb una altra dimensió cxtratcrrcnal o viatjar a un món dc fantasia i terror gràcies als fragments que es podran sentir a L'Auditori de clàssics del cinema, com Frankenstein de Mary Shelley, La guerra de les galàxies, Enco11tres a la tercera fase, Parc juràssic, Farenheit451, Ultimàtum a la 1èrra, 2001: una odissea a l'espai o Ellaberinto del fauno. Des de l'arxiconegut inici del poema simfònic Also sprach Zarallwstra (Així parlà Zarathustra) de Richard Strauss, passant per l'estrcmidor Requiem del compositor austríac d'origen hongarès Gyorgy Ligeli per a 200 I: una odissea a l'espai, fins als pop ulars i festius temes de l'americà john Will iams per a La guerra de les galàxies, Parc juràssic o Encontres a la tercera fase, l'OBC interpretarà també peces d'altres mestres de Ja música per a cinema com són Pahick Doyle (Frankenstein de Mary Shelley) o Bernard Hermann. Aquest darrer -de qui s "interpretaran alguns dels seus temes per a Farenlteit 451 i UI- timàtum a la Terra-, un dels compositors més innuents en l'àmbit cinematogràfic, composi tor de la música de grans clàssics com Citizen Kane (d'Orson Wellcs), Vertigo, Psycho (Alfred Hitchcock) o Taxi Driver (Martin Scorsesc) i especialista en l'art de fer de la música el principal mitjà per crear tensió i modular els sentiments del públic de cara a l'acció que molt sovint no s'acaba de veure (un efecte en què Hitchcock era especialista). Un altre dels aJ.Iicients d'aquest concert serà l'audició d'alguns fragments de la banda sonora original de la pel·lícula Ellaberinto del fauno, nominada als Premis Goya i als Oscar en la darrera edició i composta per l'aragonès -establert a Barcelona des de fa molts anys- javicr NavarTete. Ellaberinto del fauno és una producció hispanomexicana, dirigida per Guillem1o del Toro, que evoca el drama de la Guerra Civil Espanyola mitjançant la fantàstica imaginació d'una nena que es refugia en les fades i els faunes que troba al bosc i Ja casa on es trasllada junt a una mare sotmesa i un padrastre tirà. És la sego- VIRGINI A MARTfNEZ DIRIGEIX AQUEST CONCERT na part de la trilogia de pel·lícules fantàstiques ambientades en Ja guerra civil i postguerra espanyola de Guillermo del Toro, la primera de les quals és El espinazo del diablo, estrenada l'any 2001. javier Navarrete va iniciar la seva tasca com a compositor en l'àmbit de la música electrònica, juntament amb compositors vi ncu lats a la Fundació Phonos, com Eduardo Polonio o el xilè Gabriel Brncic, el seu mestre. Tot i que en els seus inicis es va decantar cap a la composició en la línia dc l'escola de Colònia (Stockhausen), es va desviar progressivament d'aquesta línia de treball, derivant cap a una música més propera, fet que el va acostat· al cinema. El Quartet Casals fa deu anys QUARTET CASALS. Haydn, Bartók, Beethoven. PALAU DE LA MÚSICA. 3 DE DESEMBRE DE 2007 (20.30 h). J 38 518 a fa deu anys que van néixer com a quartet, a l'Escola Reina Sofía de Madrid. i són el quartet de moda en un temps en què sembla impossible que un grup dc cambra puguj despertar l'interès entTe el públic jove. Però és així, i encara que en menor proporció que les masses que pot moure un grup de pop, el Quat1et Casals s'ha convertit en referent per a molts joves músics que desitgen fer música, gaudir-ne fent-la i, a més, guanyar-s'hi la vida. Han rebut diversos premis, com el primer premi en el Concurs Internacional de Quartets de Corda de Londres (2000) i d'Hamburg (2002) i reconeixements públics com el Premi Ciutat de Barcelona (2005) o el Premi Nacional de Música (2006) i enregistren amb Harmonia Mundi, segell amb el qual recentment van treure al mercat un disc amb el Quartet de corda de Ravel, el Quartet .. Vistes al mar" d'Eduard Toldrà i I'Oración del Torero de Joaquín Turina. Van ser formació de cambra resident a L'Auditori de Bar- celona Ja temporada passada, relació que repeteixen aquesta temporada. Duen a terme una intensa activitat concertística a nivell intemacional. que recentment els ba portat en gira per nombroses ciutats alemanyes i al japó. El 3 de desembre celebren, amb un concert al Palau de la Música, deu anys d'un projecte d'èxit, caracteritzat per la il·lusió de Ja joventut, Ja maduresa del coneixement i l'estimació a la música, amb un programa complet en el qual interpretaran el Quartet per a corda, op. 33 núm. 5 de Haydn, el Quartet per a corda núm. 4 de Bartók i el Quartet per a corda D81 O, "La mort i la donzella" de Schubert. - r i ,aifjl!1!(1 pR E eR rT I e A I EL MES DE DESEMBRE A L'ABAST Sondheimtial Paralel amb Dago Dagom Recordant Marlene Dietrich D per J. C. C. SESSIÓ "GOLFA" AL LICEU. Angela Denoke, soprano. Tal Balshai, piano. Michael Griener, percussió. Jan Roder, contrabaix. Balshai, Hollaender, Kreuder, Mackeben, Weill. FOYER DEL GRAN TEATRE DEL UCEU. l4 DE DESEMBRE DE 2007 (22.00 h). ins de la programació del Gran Teatre del Liceu tenen cabuda des de fa uns anys les anomenades "sessions golfes", espectacles en què sovint es transgredeixen els límits del gènere operístic, proposant alternatives emparentades amb aquest, ja sigui per la coincidència del factor líric, ja sigui per una voluntat de sobrepassar el "teló d'acer" que separa normalment l'es· pectacle del públic. Per això aquestes "sessions golfes" acos· lumen a fer-se a l'espai alternatiu que s'habi lita a l'anomenat Foyer del Liceu, en realitat un bar o cafeteria que per les seves dimensions i polivalència permet incloure un escenari mòbil en funció de les necessitats de l'espectacle. En aquesta ocasió, la primera de Ics "sessions golfes" programades dins de la temporada 2007-08 és un recital doblement atractiu. D'una banda, per la presència d'una de les sopranos més reclamades inte111acionalment, Angela Denoke; de l'altra, pel personatge que serveix d'excusa per programar aquest espectacle dins de la programació "golfa": la mítica cantant alemanya Marlene Dietrich. ja és, d'entrada, prou element de reclam el fet de contraposar dues fortes personalitats com són la de la coneguda actriu cantant amb la de la cantant d'òpera -fortament aplaudida a l'escenari barceloní per les seves interpretacions en Katia Kabanova o Wozzeck-, però també ho serà, de ben segur, la possibilitat de reviure l'atractiu i encís d'una de les muses del segle xx. Marlene Dietrich (Berlin, I.90 I-Paris, J 992) va obtenir reconeixement i admiració internacional arran de la seva participació en la primera pcl·lícula europea sonora, L'Àngel blau (Der blaue Engel, 1930), dirigida per josef von Sternberg. D Així va néixer el mite de la Dietrich, una dona i artista capaç de remoure el més profund del llavors tímid pensament occidental. Sota les ordres deVon Sternberg va protagonitzar pel·lícules com Caprici imperial i Exprés de Xangai, en què Dietrich interpretava fem mes fatales, un títol que amb els anys traslladà a la vida real al sortir a la llum la seva agitada vida sentimental, tant amb homes com amb dones. Però a banda dels seus dots interpretatius, Marlene Dietrich també va aconseguir fama gràcies a la seva distintiva veu, greu i aspra, amb la qual va cantar davant les tropes de soldats americans per tal d'alleugerir el pes de la Segona Guerra Mundial. A partir dels anys cinquanta, Marlene Dietrich va fer gires internacionals com a actriu de cabaret, tot incloent en el seu repertori cançons de les seves pel·lícules però també d'altres populars d'aquells temps. Són aquestes cançons -clàssics de Friedrich Hollaender, Peter Kreuder, Theo Mackeben i Kurt Weill, entre d'altres- les que evocarà la soprano alemanya Angela Denoke, també polifacètica i versàtil, amb un repertori operístic que comprèn tant la cruesa de personatges -en certa manera també pròpia de fem mes fatales- com la Salome d'Strauss, la Marie en el Wozzeck de Berg, la Marschallin en el Cavaller de la rosa d'Strauss o la Marie/Marietta en Die tote Stadt (La ciutat morta) de Korngold, amb la puresa d'altres com l'Eisa en el Lohengrin de Wagner o la filla del protagonista en el Cardi/Iac de Hindemith. L'espectacle és certament suggerent, tant pel que fa a l'aspecte musical -Denoke posseeix en realitat un timbre àcid, però molt més agut que el de la DictTich- com pel pròpiament dramatúrgic. Música de nens i per a grans ¡CAMBRA A L'AUDITORL Jordi Masó, piano. Ginastera, Schumann, Debussy, Casa· I blancas, Del Puerto, Mompou, Turina, Villa-Lobos. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL).l3 DE DESEMBRE DE 2007 (20.30 h). iuen que la infància és potser l'època més feliç en la vida d'un home. Aquell estadi en què la realitat i la fantasia es confonen, en què la creduütat i la ingenuïtat van de la mà, però també l'època de més fragilitat, en què el mal és encara més dolorós que en la maduresa. Per això no sobta descobrir en la història de la música un nombrós catàleg d'o- D 40 520 bres dedicades o inspirades en els nens, però no per això destinades només a l'infant. Molt sovint les obres que escriuen els grans inspirant-se en els més petits van envoltades d'un hàlit de nostàlgia embafat d'una subtil tristesa per la pèrdua d'una innocència irrecuperable i enyorada. El pianista català Jordi Masó proposa en recital pianístic a la sala Oriol Marto- agoll Dagom, després de les rentrée amb èxit renovat de Mar i cel al TNC i amb menys aquiescència de la segurament prevista d'El Mikado, torna a fer front a un nou musical, jugant l'atot en principi segur d'un autor tan agermanat amb l'èxit com és el nord-americà Stephen Sondheim. I ho fa també amb una proposta ben greixada pel que fa a producció, ambiciosa i dotada d'un equip que vertebren alguns dels noms més solvents de la factoria Dagoll Dagom, començant per les direccions, dramatgúrgica i escènica, respectivament de Joan Lluís Bozzo i joan Vives, i continuant per un quadre d'intèrprets en els quals destaquen els gairebé fixos de la casa Teresa Vallicrosa, Carles Gramaie i Josep Maria Gimeno, més Gisela (televisiva ex Operación Triun[o) i Mone. Sobre el paper, per tant. un panorama ric en aJ.licients que intentarà novament posar sobre la cartellera barcelonina les excel·lències d'aquest model propi -de Dagoll...- de musical; un model que defensa l'ús de la llengua catalana, mèrit important en un terreny tan poc propici, i que té definitivament una personalitat molt marcada i compta amb una considerable capacitat de convocatòria. Stephen Sondheim és l'autor, entre d'altres, de musicals tan importants com Com- pany, Gypsy, A /itt/e night music i Sweeney Todd, alguns ja coneguts a casa nostra. Boscos endins (Into de woods) és una mena de conte dintre de contes -referències a alguns dels més populars-, en un context màgic i fi. nalno feliç però obert, que l'allunya d'altres obres del seu autor. Definitivament, els premis Tany atorgats l'any 1988 al millor llibret i a la millor partitura de teatre musical, li atorguen un aval solvent. BOSCOS ENDINS. Música i lletra: Stephen Sondheim. Llibret: James Lapine. Traducció i adaptació: Joan Vives, amb la col·laboració de Joan Uurs Bozzo. Gisela, Marc Pujol. Josep Maria Gimeno. Teresa Vallicrosa. Mone. Carlos G.ra· maje. Dir. musical: Joan Vives. Escenografia: Jon Berrondo. Vestuari: Mercè Paloma. Dir. escèni· ca: Joan Llurs Bozzo. Producció. Dagoll Dagom. TEATRE VICTÒRIA. DESEMBRE DE 2007. rell de L'Auditori, una revisió i selecció del catàleg musical dedicat als infants, en què tenen cabuda les conegudes Kinderszenen (Escenes d'infants, 1838) de Robert Schumann -un exemple de l'aparent simplicitat d'una música joiosa que amaga la complexitat de la visió de l'home madur-, el Children's Corner (El racó dels nens, 1908) de Claude Debussy -en clau més juganera però no per això més senzilla-, el Rondó sobre canciones populares infanti/es argentinas de Ginastera, les intimistes Escenes d'infants de Mompou, les Niñerías, op. 21 de joaquin Turina, A prole do bébé d'Heitor Villa-Lobos i dues visions contemporànies: Tríptic infantil de Benet Casablancas i Cuaderno para los niños de David Del Puerto. I PR E eR rT •e A l .i, iifjlf;iir;l EL MES DE DESEMBRE, A L'ABAST Rossini hUinanitza La Ventafocs Sóc conscient que pot sorprendre parlar d'una tetralogia "també" rossiniana, però en tot cas no es pot negar que amb La Cenerentola, estrenada el mes de gener del1817, el compositor italià va tancar el cicle de la seva millor producció bu.fja; cicle format per quau·e òperes, obert amb prou feines quatre anys abans, el1813, amb L'italiana in Algeri, contin uat el 1814 am b la rèplica Il turco in l talia, esclatada zenitalment amb n barbiere di Siviglia (1816), i r ematada amb el titol que ara, a les envistes de Nadal, reposa la programació del Gran Teatre del Liceu. per J. COMELLAS es ni abans ni després no define ix de manera més exacta el concepte rossinià d'òpera buffa. El compositor que aleshores amb prou feines havia complert trenta anys, es trobava en plenitud creativa, en els anys -a partir del 1815-en què Barbaia el va contractar per al Tea tro San Cario de Nàpols, fet aquest que no li impedia de viatjar arreu de la península, gairebé sempre sofrint les incomoditats -memoriades per ell d'una manera explícita- d'uns mitjans de transport no gens idíl·lics. No oblidem que entre 1813 -L'italiana...- i el 1818, Moisè in Egitto, va compondre ni més ni menys que catorze òperes. l catorze, però... dies, són els que la llegenda anibueix com a període de temps que va necessitar el compositor per escriure La Cenerentola, a partir d'una conversa, també llegendària, amb el llibretista Ferretti. Admirador de Mozart, i no ho oblidem, també de Bach i de Haydn, va senti1· una mena de foguerada d'inspiració quan Fen·etti li va insinuar el tema de la Ventafocs, malgrat la immediatesa d'altres òperes a redós d'aquest conte dels seus contemporanis Stefano Pavesi i Nicolò lsouard. Tot i que immortalitzat en el segle XVII per Pen·ault i posteriorment pels germans Grimm, l'aventura de la criada/princesa té referendades unes tres-centes versions i malgrat com la detestava aquell gran i admirat intel·lectual i persona que va ser Alexandre Cirici Pellicer, és considerat un dels arguments més impotiants de la història de la literatura universal. En Rossi ni el conte es converteix gairebé en un melodrama amb final feliç, en què el compositor va destil·lar-ne els components més humans i en va defugi r els fantàstics. Aquí no hi ha ni fada bona, ni sabata perduda i miraculosament trobada, ni carrossa, ni res que no sigui natural i humà. El compositor hu manitza la història, i tan sols es limita a exagerar la dimensió caricaturesca d'alguns dels personatges -Don Magnifico, Dandini i les germanastres, amb reminiscències llunyanes de la commedia dell'arte-, i a manipular aspectes perifèrics de l'argument tot po- R tenciant-ne la credibilitat de base realista; tanmateix sense trair la naturalesa originàtia de conte que mai no deixa de ser. Observem també que la madrasn·a és aquí padrastre, transfigurat en un antic noble anu"lnat que cerca en el casament de les seves filles la recuperació, sobretot del seu antic estatus de subsistència i de passada el de relació social. Rossini dominava més la situació que no el perfil dels personatges -altrament del que succeeix en Mozart-; personatges que, per tant, esdevenen més arquetipus que no dotats de sofisticació psicològica. Així, l'obra avança a força de seqüències, o de trobades, en les quals el compositor vessa la seva desbordant inventiva melòdica i la seva capacitat per dibuixar les situacions; un exemple molt clar és el septet que clou el primer acte, una de les pàgines més brillants de la lírica rossiniana. En tol cas, tota l'obra és un continuum de bellesa musical, un culte a la vocalitat, exquisida, brillant i natural -en el sentit de, fins i tot, terapèutica per a la veu. Destaquen les dues esplèndides àries de Don Magnifico, el duo inicial entre la protagonista i el príncep "Un soave non so che" i sobretot la bellíssima àtia final de la mateixa protagonista "Nacqui all'afano". Aquí es donen perfectament la mà la brillantor amb l'excel·lència; mai ni la vulgaritat ni el tòpic o la manca d'idees, tot fent bo el judici d'Stendhal, que afirmava que Rossini era un gran poeta còmic, que tanmateix va ser obligat. contra la seva voluntat i criteri, a seguir els camins de l'erudició. La versió que ens arriba ara promet ser important, tant pel que fa a la producció com a un repartiment d'un nivell difícilment superable, encapçalat pel duo que formen la mezzosoprano nord-americana joyce Di Dona to i el tenor peruà Juan Diego Flórez. D'ell més o menys ho sabem tot, però d'ella molt menys, malgrat el seu debut liceístic -discret- el maig del 2006 en una versió de concert de Nabucco que no li va permetre lluir la seva categoria. Encimbellada com una de les millors mezzosopranos rossinianes del moment, envolada en el món internacional des de Pesara de la mà del gran especialista Alberto Zedda, té en La Cenerenlola -literalment La Ventafocs- un dels seus personatges preferits. En el seu historial, encara relativament jove, compta darrerament amb el Metropolitan Opera's Bcverly Sills Award atorgat aquest mateix any. on Magnifico serà Bruno de Simone, un baix buffo també eminent, nascut a Nàpols i deixeble de Sesto Bruscantini que també compta amb un signifïcatiu i recent premi, el Rossini d'Oro atorgat en l'edició d'enguany del Festival de Pesara. El jove baix baríton asturi à David Menéndez, que va actuar en Boulevard Solitude, serà Dandini. el criat desvergonyit; Alidoro el preceptor, el baix illenc Simon Orfila i la mezzosoprano Itxaro Mentxaka i la soprano Cristina Obregón seran les ridícules i tibades germanastres Tisbe i Clorinda. Cosa que dissortadament no és habitual, en aquest cas també és important advertir de la categoria del director, el nord-americà Patrick Summers. És titular de l'Opera de Houston des de fa una desena d'anys i compta amb una trajectòria de molt relleu als Estats Units, especialment en el repertori italià, encara que ha treballat des de l'òpera barroca a estrenes de compositors actuals; tanmateix, és poc conegut a Europa. Va debutar al Metropoli tan el 1999 i hi ha tomat posteriorment en projectes de notable envergadura. Un enregistrament d'àries belcantistes amb Renée Fleming va ser distingit arn b un Premi Grammy. D LA CENERENTOIA de Gioacchino Rossini. Llibret: Jacobo Ferretti. Joyce DiDonato. Juan Diego Flórez. Bruno de Simone. David Menéndez. Simon Orfila. ltxaro Mentxaka. Cristina Obregón. Dir. escènica: Joan Font. Escenografia: Joan Guillén. Dir. musical: Patrick Summers. Nova producció: Gran Teatre del Liceu, Welsh National Opera (Cardiff), Houston Grand Opera, Gran Théatre de Ginebra. UCEU. DEL 23 DE DESEMBRE 2007 AL 20 DE GENER DEL 2008. 41 521 MUSICALIA PAPER D'ASSAIG La música, • ee e per NARCfS COMADIRA POETA uan va entrar la música en els replecs de la meva ànjma? Amb l'eufòria rampelluda de les promeses adolescents o amb la desolació premonitòria de les seves desconcertants sensacions de fracàs? Ho diré d'una altra manera: ¿la música va anar. d'entrada, més lligada a la tristesa o a l'alegria? En el meu cas, i no crec enganyar-me, va anar del tot lligada a aquestes estranyes mars de tristesa irracional que s'enduen els cors adolescents. Per això, quan va ig llegir aquell poema de Baudelaire que comença: "La musique sou vent me prend com me u ne mer! ", vaig sentir-me comprès del tot i corroborat en els meus sentiments. Sí, la música sovint se m'enduia com un mar. M'era vehicle i m'era territori, m'era espai i m'era temps i, sobretot, m'era llenguatge sense un sentit que m'obligués a sortir de mi mateix. Era jo qui donava el meu sentit a la música -<>, enganyosament, m'ho pensava-; però no, era el seu onejar que se m'enduia cap a les seves profunditats, no pas les meves. Era la seva matèria espessa. era Ja seva estructura, el seu sistema de proporcions, el seu transcurs, que em donaven matèria als sentits, equilibri al desconcert, ordre al caos. organització a les intuïcions juvenils que sorgien dins meu a batzegades. La música m'era refugi i m'era bàlsam. Estic parlant de l'adolescència, quan la cera verge anímica que ens constitueix comença a prend re les seves fo rmes definitives. Però, i en la infantesa? Vaig tenir la sort, de nen, d'aprendre el llenguatge de la música, els seus rudiments, paral·lelament al sistema de Ja lectura i l'escriptura. Vaig aprendre a desxifrar alhora una melodia senzilla i el seu ritme i una notícia d'un diari. I encara que després no vaig continuar gaires anys el meu aprenentatge musical, sí que puc dir que Ja música ha estat sempre una constant en la meva vi- Q da. 1 quina música? De nen recordo dues peccs especialment: el minuet de Don Giovanni i la cançó de La fla uta màgica. Eren unes adaptacions fàcils per a piano, per ta l que poguéssim tocar-les amb els nostres ditets rodanxons, però alguna cosa hi quedava de la música original. O sigui que Mozart va comptar d'hora per a mi, i encara compta. També m'agradava Beethoven, és clar, però més que no pas Ja Cinquena, que arrabassava els meus companys escoltes, jo m'estimava més la Setena. I sobretot les sonates per a piano que Ja meva germana ~lla sí havia perseverat en els seus estudis musicals- tocava a totes hores q uan preparava els seus exàmens: la Patètica i l'Apassiona/a. També m'agradava Chopin. Aquest era el millor remei per a les turbulències sentimentals adolescents. Aquell preludi de Ja gota d 'aigua, com en dèiem, se'm fi cava al cor i me'l feria i me'l calmava alhora, m'era dolor i m'era plaer. Des de llavors adoro Chopin. I Schubert, és ciaT. El tell, La truita, Rosa de bardissa, cançons que cantàvem traduïdes, però també la simfonia anomenada Incompleta, q ue jo trobava completa del tot. I Brahms! Beethoven, Schubert i Brahms sempre em vénen lligats a un paisatge subalpí de llacs i boscos i prades i camins amb un horitzó de muntanyes altes al fons. Després em vaig fer gran. Vaig fer disset anys i vaig descobrir Bach i el gre- JOHANN SEBASTIAN BACH gorià. Bach am b la Passió segons sant Mateu, escoltant-la i com a intèrpret d'algun coral. i també tocant - llavors vaig tocar un temps Ja nauta dolça- alguna me lodia senzilla. Bach va ser, i també el gregorià, el darrer gran configurador de la meva ànima i dels meus gustos musicals. Quan vaig entrar al seminari dc Girona. el gregorià em va fascinar totalment. Els himnes de les hores canòniques. les antífones. els salms, i totes les parts de la missa, les fiXes i les variables, totes les melodies que acompanyen el gran discurs de l'any litúrgic. Una música que setvia Ja paraula, que Ja subratllava, la matisava, l'amanyagava. Ja feia dlingar de forma meravellosa. Ser una veu més en un cor que canta una melodia gregoriana és una de les experiències musicals més profundes de la meva vida. Sentir-se endut per un mar, però, ara sí, per un mar lligat a un senti t exterior al q ual e l cor s'abandonava amb confia nça. ach i el gregorià, el gregorià i Bach, són els culpables que mai no m'hagi agradat Wagner. El trobo pesat, prolix, brut. grapejador d'ànimes i, amb perdó, escalfa braguetes. o nego que pugui ser un compositor d'enorme importància en la història de la música occidental. Però jo. per sort. vaig arribar-hi tard. Quan la meva ànima i Ja meva sensibilitat ja sabien què buscaven. I em vaig dedicar a Purcell i a Monteverdi. a Vivaldi i a Corelli. 1 també a Fauré. a Schonbcrg i a Béla Bartók. la molts d'altres. Però, per mi, la música és Bach i és tVIozart. És Beethoven i és Scbubeti i és Chopin. I el gregorià. és clar. En moments tenebrosos, el prefaci d~ la Vigília pasqual. amb aquell impn~able o fe/ix culpa. o bé la tercera lli ·o de mntine8 de ada!. em sembla !\,'COrdur que amb un text d'lsaïes. tal l"t~m c. runtovn a l\lonu~rra1 abans de lçs dtt~n.'::< n.'f<'mlCS li1úrgiques, amb ,tqucll t'i t't:ti t/it /los. paradoxalment espèrtmçud'-'~' per obrn de la música, enl'm.tcm ,,:,mf\.,rten l'ànima. "'· L.\ nmsi.:u ~ovint se m'endú com B un m.1r. 43 523 ISII()Ittttl PASSATEMPS Música per EDUARD V. PATSI encreuada Música encre uada de novembre 2007 (núm. 277) Ho ritzonta ls . 1. La Setena de Xostàkovitx. La major.2. El de Barber i el d' Albinoni. Organització Musical Desafinada.3. Capses transparents que mai no s'utilitzen per triar director en una orquestra pública. Una bona part d'en Josep Ardèvol (compositor).4. Violí. violoncel i piano. Claudio, compositor nascut a Muñeca de la Peña (Palència).S. Rimski, Ruera o Respighi. El diccionari gruixut de I"'Academia Española", Ja Real. Teatre Cordovès d'Obres Reals.6. Atzucac in extremis. Victorejada amb un gran clam.7. Hi van morir Vivaldi, Mozart i Beethoven. Kimet, el desordenatS. La Vuitena de Schubert s'esmuny pel 7 vertical. Llengua occitana.9. Amb aquestes dues i les dues següents us surt el pis on vivia Erik Satie a Arcueil. Àpat a migdia.lO. Instrument de metall. Dugui a terme. Mi major.ll. Cal per fer sonar la viola. 440 Hz. Capvespre, com el dels déus de Wagner. Verticals. 1. Òpera de Verdi (dues parau les separades per un quadradet).2 . Aspre, desagradable a l'oïda, ma lament si un músic es defineix amb aquest adjectiu (cap amunt). Per ballar ca l moure-la (s'esmuny cap a l'esquerra de l' l i horitzontal).3. L'àpat a migdia s'ha desordenat i ha sortit el futu r del verb d it~ tercera persona plural i cap amunt. Experts Afinadors. Boca avocàlica.4. Considerar Mozart un percussion ista i Miles Davis un compositor del barroc. S. L'inici d'en Nielsen, compositor nòrd ic. La, Do, La, La, Do. Lecuona, Ligethi o Lutoslawskj.6, Cants espirituals n egres. Si britànic. A mig to de Mi.7. Richard Strauss. 'Reger, Ravel o Rossini. Estimada Àdama capgirada.8. La major. Si no n'hi ha, no hi ha música. Temps d'esbarjo fent la vertical. 9. Sistema musical impulsat a Catalunya per Robert Gerhard.lO. Afí a algun mètode: Orff, Willems, etc. La major.ll. Autor de la Simfonia del Nou Món, amb la inicial del nom, si us plau. El que sona quan a la partitura diu G. P. (gran pausa). Solucions en el número següent. sidokus.com Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesSOL FA Ml DO RE Sl LA ta particular composició musical. I encara hi ha una altra pisLA Sl RE FA DO SOL Ml ta: si s'interpreten Ics notes que RE DO LA SOL Sl Ml FA hi ha a les caselles ombrejades (en ordre: d 'esquerra a dre ta i DO LA l'A Ml SOL RE Sl de dalt a baix) sonen els primers compassos de la peça musica l FA Ml SOL. Sl LA DO RE que s'indica al peu del sidoku. 44 524 Ml SOL Sl RE FA LA Sl RE DO LA Ml FA SOL DO Solucions en el número següent. Sidoku de novembre 2007 (núm. 277) Escala diatònica en Re DO RE LA FA DO SI DO SOL Ml FA Ml Sl SOL SOL RE LA <www.sidokus.com> El desembre congelat (nadala popular) MI concerts BARCELONA (BARCELOND) 1 DESEMBRE 2 DESEMBRE 20 h Liceu 21 h Pala u Aida de Verdi. Dir.: Daniele Callegari. 1 Comelade-Fumero The Art. Eixample of Canigó+ Big Band Esmuc-TalJer JO anys. (Festivallnternacional de jazz de Barcelona). \o T¡ ¡J,e Músics. Tete, 12 h ' C~curs Cant CoraL Los Chicos del Caro. (Fundació Marfà). ) 'da de Verdi. Dir.: Daniele Callegari. 17 h Liéèu 19 h Palau 3 DESEMBRE 20.30 h Pa lau Quartet Casals. Haydn, Bartók, Beethoven. (lbercamera. Cambra). 9 DESEMBRE 19 h Aud. Winte rthur Orquesú·a Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida. Jordi Castellà, piano. Dir.: Alfons Reverté. Boliart, Granados, Grieg, Haydn, Penderecki, Benejam, Bartók, Oltra. 11 DESEMBRE 21 h Palau London Baroque. E. Kirkby, soprano. P. Harvey, batiton. Bach. (Euroconcert). 21 h L' Auditori Temporada OBC. Dir.: Virgínia Martínez. Música de cinema fantàstic. Doyle, Su·auss, Wtlliams, Hennann, Ligeti, Navarrete. 12 DESEMBRE 20 h Ca tedral R. Fresco, orgue. LI. Gonzalez Martí, trompeta. Messiaen, Darasse, Langlais, Montsalvatge. (L'Orgue de la Catedral de Barcelona. Ew·oconcert). 13 DESEMBRE 19.30 h P etit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocinat per Fundació Caixa Catalunya). jordi Armengol, piano. Dir.: jordi Casas Bayer. LI. Millet, Pujol, Nicolau, Vives, LI. M. Millet. (Cambra Coral). 14 DESEMBRE 21 h Pala u Marlena Smalls & TI1eHallellujah Gospel Choir. (Fest. de Gospel de Catalunya). 21 h L'Auditori Temporada OBC. Música de cinema fantàstic. (Segona audició). 19 h Palau OSV. DiJ.: josé Antonio Sainz Alfaro. Festival de valsos i danses. Debussy, Brahms, Txaikovski, Rossini, Strauss. (Concerts Simfònics al Palau). 21 h Nau lvanow Filhatmonia Gaudí. Falla, Granados, Albéniz, Turina, Toldrà. 22.15 h Palau Orqu. de Canlbra i Cor de Bielorrúsia. El Messies de Handel. (Promoconcert). 11.15 h At. Barcelonè s Orquestra de Cambra Amics dels Clàssics. Dir.: joan Palet i !bars. 19 h Aud. Winte rthur Cor Vivaldi. Dir.: Òscar Boada. Els pastorets. El Musical d'Albert Guinovar! (llibret: Jordi Galceran) . 18 DESEMBRE 21 h Sta. Maria del Mar Cor i Orqu. Fil. de Pardubice. Solistes vocals. Dir.: David Svec. El Messies de Handel. (Concerts a Barcelona. Sessions el 19 i 20 de desembre a les 2 L h). 20 DESEMBRE 19.30 h Pe tit P a la u Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra. Josep M. Colom, piano. Gerard Claret, concertino director. Turina, Sibelius, Barber, Mozart. 21 h Palau Katie Graham Ensemble + Joyful Gospel Choir. (Fest. de Gospel de Catalunya). 21 h Palau OSV. Cor jove de l' Orfeó Català (patrocinat per Aliança). josep Carreras, tenor. Ainhoa Arteta, soprano. Dir.: David Gin1énez. Concert de Nadal. (Palau 100). 21 h L'Auditori Temporada OBC. Cor Lieder Càmera (dir.: Glòria Coma). Christine Wolf, soprano. Katarina Karnéus, mezzosoprano. Werner Güra, tenor. Floriau Boesch, baríton. Dir.: Salvador Mas. Oratori de Nadal, Cantates núm. 4, 5 i 6, Magnificat de Bach. 22 DESEMBRE 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 23 DESEMBRE 11 h L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 11.30 h Palau OSY. Dir.: J. A. Sainz Alfaro. Festival de valsos i danses. Debussy, Brahms, Txaikovski, Rossini, Strauss. (Concerts Simfònics al Palau. Matinals). 17 h liceu La Cenerentola de Rossini. Dir.: Patrick Summers. 19 h Aud. Winterthu r Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Ten-es de Lleida. Cor de Cambra de l'Auditori Emic Granados (dir.: Xavier Puig). Chantal Botanch, soprano. Marta Infante, mezzosoprano. Salvador Parron, tenor. Carles Canut, narrador. Dir.: Alfons Reverté. El Rei David de Honegger. 24 DESEMBRE 18 h Palau Strauss Festival Orchestra. StTauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 26 DESEMBRE 18.30 h L'Auditori Orqu. Strauss Slovac Sinfonietta. Gala Strauss (Concerts a Barcelona). 19 h Pala u Concert de Sant Esteve de l'Orfeó Català. 15 DESEMBRE 16 DESEMBRE 21 DESEMBRE 45 525 CONCERTS 21.30 h L'Auditori Orqu. Strauss Slovac Sinfonietta. Gala Strauss (Conc.erts a Barcelona) . 18.30 h L'Auditori Orquestra Filharmònica d'lassy. Gala Strauss. (Concerts a Barcelona). 20 h Liceu La Cenerento/a de Rossini. Dir.: Pah·ick Summers. 21.30 h L'Auditori Orquestra Filharmònica d'lassy. Gala Strauss. (Concerts a Barcelona) . 20 h Liceu La Cenerento/a de Rossini. Dir.: Patrick Summers. 21 h Nau lvanow Duet Evelio Tieles, violí, Àngel Solet; piano. Mozart, Beethoven, Saint-Saens. 29 DESEMBRE 20.30 h Petit Palau Ensemble_de l'Orquestra d'Òpera de Barcelona. Solistes vocals. Grup de flamenc. Opera i flamenc. Sorozabal, Bizet, Verdi. Lara, Fenella, Falla, flamenc. (Música & Música, SRL). 30 DESEMBRE 18 h Liceu La Cenerentola de Rossini. Dir.: Pah·ick Summers. 20.30 h Petit Palau Ensemble de I'Orquesh·a d'Òpera de Barcelona. Solistes vocals. Grup de flamenc. Òpera i Oamenc. Sorozabal, Bizet, Verdi, Lara, Penella, Falla, flamenc. (Música & Música, SRL) . 18 h Palau Strauss Festival Orchestra. Sh·auss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 27 DESEMBRE 28 DESEMBRE 31 DESEMBRE BARBERA DEL VALLi:S (VALLi:S OCCIDENTAL) 2 DESEMBRE 18 h Església Bernat Bailbé i Neil Cowley, orgue a quat1·e mans. Merkel, LanglaisJ Thayet; Hakim. CERDANYOLA DEL VALLi:S (VALLi:S OCCIDENTAL) 15 DESEMBRE 21 h Església St. Martí i Orfeó Català. Mercè Sanchís, piano. Dir.: Josep Vi la i Casañas. O bres i per a cor a cappella i per a cor i piano. GIRONA (GIRONU) 1 DESEMBRE 21 h Auditori Los Chicos del Caro (Les Petits Chanteurs de Saint Marc de Lyon). 13 DESEMBRE 21 h Auditori OBC. Dir.: Virgínia Martínez. Música de cinema fantàs tic. Doyle, Strauss, Williams, Hermann, Ligeti, Navarrele. 16 DESEMBRE 19 h Auditori Orquesta Barroca de Sevilla. Cor Arsys Bourgoune, Solistes vovals. Dir.: Pien·e Cao. El Messies de Handel. 23 DESEMBRE 19 h Auditori Ensemble Athenea. Dir.: Lluís Caballeria. Poulenc i els seus poetes. 27 DESEMBRE 21 h Auditori Soweto Gospel Choir. Africall Spirit. 21 h Aud. E. Granados Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Ten·es de Lleida. Cor de Cambra de l'Auditori Enric Granados (d ir.: Xavier Puig). Chantal Botanch, soprano. Marta In fante. mezzosoprano. Salvador Parron, tenor. Carles Canut, narrador. Dir.: Alfons Reverté. El Rei David de Honegger. MANLLEU (OSONA) 28 DESEMBRE 22 h Esgl. Sta. Maria O rquestra Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida. Jordi Domènech, contratenor. Marta Mathéu, soprano. Dir.: Alfons Reverté. Vivaldi, Porpora. Stabat Ma ter de Pergolesi. PRINCIPAT D'ANDORRA 16 DESEMBRE 18.30 h T tE LLEIDA (SEGRIA) 22 DESEMBRE u Auditori Nacional li s' L Orquestra de Cambra Clàssica d'Andorra. Albert Pià, guitarra. Gerard Claret, concertino director. Cor Nacional dels Petits Cantors d'Andorra. Dir.: Catherine Métayer. Rodrigo, Civil i Castellví. Concert de Nadal. RIPOLLET (VALLtS OCCIDENTAL) 14 DESEMBRE 22 h Teatre Auditori Companyia de Ballet David Campos. Ballet clàssic. TERRASSA (VALLU OCCIDENTAL) 13 DESEMBRE 46 526 21 h Centre Cultural joaquín AchúcaJTo, piano. Bach-Busoni, Brahms, Chopin. (Fundació Caixa Terrassa). ÍI PATROCINA L•ORFEÓ CATALÀ. Som Caixa Penedès, un gran equip de professionals i més de 610 oficines. T'oferim un servei amb les tecnologies més avançades i productes amb les solucions que s'adapten a les teves necessitats. 1 La nostra finalitat última és estar sempre molt a prop teu i reinvertir en benefici de la societat.