Revista Musical Catalana. Núm. 279 Gener 2008
Editorial: Quan l'esdeveniment és un CD / PANORAMA Cinquanta anys de la mort de Sibelius. Domènec González de la Rubia / Túrnez & Sesé. Música per a la veu dels poetes. Joan Alcaraz / Dietari d'un crític en excedència. El Palau fa cent anys. Antoni Batista / Mikrokosmos: Pinzellades musicals. Pere Artís / Del seu affm.: Sr. Eulogio Dávalos. Jaume Comellas / Cobla: D'interès exterior. Josep Pasqual / Tangents: Els directors asseguts. Jordi Maluquer / Impromptu: Entre l'òpera i el simfonisme. Francesc Taverna-Bech / Ars Subtilior: Compte amb els valsos...! Xavier Chavarria / Novembre de música contemporània a Girona. Josep Jofré / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Barcelona 216. Albert Torrens / Crítiques: Josep Barcons, Jaume Comellas, Lluís Trullén, Mercedes Conde Pons, F. Taverna-Bech, Albert Suñé, Xavier Chavarria i Josep Pasqual / L'Escola Coral celebra amb dues estrenes el Centenari del Palau / TEMA Dramatúrgia operística a debat. Trangressors i transgredits dramatúrgics / L'òpera està viva. És el temps dels directors d'escena? Mercedes Conde Pons / A prop de l'impossible. Ana María Dávila / MUSICALIA Eduardo López Banzo. La música antiga està de moda. Mercedes Conde Pons / El mes de gener a l'abast. Gurrelieder de Schönberg. Simfonies de Nielsen i Weill. La consagració de la primavera per la JONDE. Lluís Claret i Josep Colom interpreten Beethoven. Schlimé a L'Auditori. Mercedes Conde Pons / Paper d'assaig. Una música del nostre temps. Jordi Cornudella / Discos, concurs / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
R!VISTA MUSIC Sibelius Dr~a~gies López Banzo, cinquanta any~ openstiques solvència per a la Música Antiga de la seva mort a detiat Amb Gas Natural, alguna cosa canvia a la vida de tothom. Perquè tenim un compromrs amb la societat per apropar la música a les persones. Amb les nostres accions de patrocini i mecenatge recolzem institucions dedicades a la promoció i l'expressió musical per preservar el lloc que la música mereix ocupar a la vida de tothom. • / / gasNatural -.gasnatural.com • fM.\I#·•»••m .J ~VISTA MUSICAL 4a ÈPOCA EDITORIAL PANORAMA ANY XXV 5 6 7 8 ari NÚM. 279 Quan l'esdeveniment és un CD Cinquanta anys de la mort de Sibelius per Domènec Gonzdlez de la Rubio ------------------------------·································································-------------------Tíu·n ez & Sesé. Música pet• a la veu dels poetes per Joan ¿J/caroz ......................................................................................................................................................................................... Dieta ri d'un cd lic en excedència. El Pa lau ra cent an ys per Antoni Ba.t.ista ----------------------------------------·------------·----································· ..···························· Mikrokosrnos: P inzellades m usicaJs 9 CoNSELL EDITORIAL: Fèlix Millet TÚRNEZ & SESÉ (president}, Montserrat Albet, Josep M. Bricall. Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer. Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CONSELL DE DIRECCIÓ: Pere Artís (editor}, Jaume Comellas (director}, Lluís Millet (director musical) i Montserrat Urpí (coordinació amb I'ESMUC}. DISSENY ORIGINAL: Ferran Sendra. lO Del seu all'm.: Sr. Eulogio Davalos per .faum e Corne/las Cob.la: D'interès exterior per Josep Pasqua{ ll Tangents: Els directors asseguts per .Jordi Nfaluquer Impromptu: Entre l'òpera i el siml'onism e per Francesc Taverna-Bech !.3. . ~?:!~~~~~!~~~;;~~-~~~-~·l·~.~~~~~~~:·.!-·--·-················-----·-----............... 14 MAQUETACIÓ I S ECRETARIA DE REDACCIÓ: Novembre de música contempor·ània a Girona per Josep Jofré ::!:5::::~~~:~~~:~~:~~:~~~:~~~~~~:::::::::::::::::::::::::::::::::::::::::::::::::::::::: Teresa Martínez. PuaucrrAT: Gestac Indústria, 13, pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 A/e: molist@gestac.org PREIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: Distribarna, S.A. DIPÒSIT LEGAL: 8-34.432/83 ISSN: 1887-2980 ....... t.6. . ~~r-?~~!:~:&~·~·:~~r~~~~:~.~-~~. . . . . ... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 17 Crítiques per Mercedes Conde PortS, Lluís Tru.llén, Xavier Chavarria, Jaume Com ellas, Josep Bar·cons, Francesc Ta verna-Becl1, .fosep Pasqua f i ¿J/bert Swié L'Escola Coral celebra amb dues esiJ·en es el Ce ntenari del Palau CoL•l.ABOREN EN AQUEST NÚMERO: Joan Alcaraz, Pere Artfs, Josep Barcohs, Antoni Batista, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Jordi Cornudella. Ana María Davila, Jordi Gargallo, D. Gonzalez de la Rubía, Josep Jofré. Jordi Maluquer. Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Albert Suñé. Francesc Tavema-Bech, Albert Torrens i Lluís Trullén. per Pere Artís TEMA 27 28 Dram at(u·gia operlstica a _d e bat. . . Transgressor·s 1 tn m sgredlls dram aturgrcs .. .................................................................. .............. ...... ....... ................. ..... ............................................. ....... .......... .... ....... ...... ........ ......... L'òpera eslà viva. És el temps dels directo1·s d'escena'/ per Mercedes Conde Pons .................................................................................................................................................................................................... MUSICALIA 32 34 37 A prop de l'impossible per A na María Ddvila Eduardo López Banzo. La músi.ca an tiga està de moda per JV!ercedes Conde Pons ................................................................................................................................................................................................. El mes de gener· a l'abast Gu rrelied er de Schi:i nberg. Simfonies de Nielsen i " 'eill. L a consag ració de la p rimavera per la J ONDE. llepe rtori de ca mbm arnb grans noms a Pala u 100. LJ.tús Claret i Josep Colom interpreten Beethoven. Scbl imé a L'Auditori. per Mercedes Conde Pons 42 43 --------·················-············-------------······································································· lla per d'assaig. Una música del nostre temps per Jordi Cornu.delfa ------------·················-··-············---------------------------···-----···············-·························· Discos Concu1·s 44 CONCERTS Música en cl'e uada. Sidolw s.com per Eduard V. Palsi 45 Revista de I' ESMUC, pàgines centrals 3 11111111111111 PALAU MÚSICA CATALANA BARCELONA Palau 100 xv11 Tcmr10rac1a 2001 - 2oos CONCERTS DE MÚSICA DE CAMBRA SALA PETIT PALAU ~--g~~~~~:-~-~--~~~~-~~:~-~~::.~~-~---········································· BEAUX ARTS TRIO Joan Rodgors, soprtl!lO Beethoven: Trio núm. 1, op. 70, Ghost Xostak6vitx: Csnçons per a soprano I trio amb piano Beethoven: Cançons per a soprano I trio amb piano Ravel: Trio amb piano IÀ'rnghdf!COIIC<Itl•dfl- -~---~~·--~~-~~~~-~-C?9!.:.~~--~----···-·······················--······· COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA .,.,.,..'* F1rdoclciCU. ~ Grup Instrumental Jordi casas Bayer, dreclor Pare Antoní Soler Ven/ Creator Sp/ritus, Salve Regina, MagnifiCat, Villanciros -~--g~~~. . -~?.-~~~-~~-~~~~:?~--~---· ····· .......................................... . MANDELRING QUARTET Haydn: Quartet en So/ major núm. 1, op. 77 Llgetl: Quartet núm. 1 Brahms: Quartet en Do menor. op, 51, 1 -~--.'?.~~-~~~:.!.~--~~~~-~~:-~!..~---····················--························ JERUSALEM STRING QUARTET Haydn: Quartet de corda en Do major núm. 3, op. 33 Ravel: Quartet de corda en Fa major Brahms: Quartet de corda en Si bemoR ma;or. op. 67 Borodfn: Quartet de corda en Do major núm. 2 ~---~~---~~.!~!..~:.~~--~·-·················································· MOZARTEUM QUARTETT Adolf Pla, plano Mozart: Quartet an Sl bemoll major; K. 159 Mozart: Quartet an Re major. K. 575 Fauré: Quintet amb plano an Re menor. op. 89 lnformocl6 I venda: Tel.: 902 442 882 • Aie: taqullles@palaumuslca.org · Venda d'entrades per lnternet: www.palaumusica.org Organitza: PREUS DE LES ENTRADES: a partir de 1O € EDITORIAL a indústria discogràfica catalana no viu precisament la seva millor època. Ja fa temps que Barcelona va deixar de ser la capital de l'edició sonora de l'Estat en favor de Madrid, tot deixant una coixesa molt empobridora en la xarxa del sistema musical. Des d'aleshores aquest sector es mou en una situació entre la precarietat i Ja llinda de la supervivència, dividida en nombrosos intents que mantenen una gran di stància entre bones intencions i recursos. Aquesta és, per tant, una liincideix en una època en què el sector, a escala planetària, més a que mitació fonamental, està sofrint una forta convulsió -ja se n' ha parlat en aquesta mateixa secció-, sota l'influx de les noves possibilitats que aporten les tecnologies avançades. Ni la producció, ni encara menys la dishibució -excepte en el cas focalitzat de l'àmbit, per entendre'ns, de Jordi Savall i el seu propi segell- tenen capacitat per imposar les seves propostes amb un mínim de normalita t per molt digne que sigui el seu valor intrínsec. Enmig d'aquest panm·ama depriment, de tant en tant s'aixeca un roure poderós que fent mostra d'una salut exultant sacseja l' horitzó i ens fa adonar que malgra t tot hi ha un potencial creatiu a casa nostra mereixedor de respos tes a l'alçària qu e correspon. És aleshores quan un enregistrament esdevé un fet intrínsecament important, d' una grandesa sòlida i d' uns va lors artístics penetradíssims. Aquest és el cas de la versió de l'òpera El giravolt de maig composta per Eduard Toldrà sobre llibret de Josep Carner que acaba de dirigir An toni Ros Marbà, el deixeble més sentit del compositor, i que ha comptat amb uns recursos absolutament idonis. El suport orquestral de l'O BC i un quadre de veus de les darreres fornades de la nostra lírica fa n unes interpretacions absolutament importants. La bellesa - no ens reca insistir en aquest terme- de la partitura és servida amb una plenitud com segurament mai no s'havia aconseguit, fin s a fer d'aqu es t CD un dels fets més importants de la història de la indústria discogràfica cata lana i amb tota seguretat un dels esdeveniments musicals més sòlids viscuts a casa nostra darrerament. El gran repte ara és saber si, per una part, la capacitat de promoció del segell editor -el prestigiós Harmonia Mundi- permetrà posar l'obra a l'a bast normalitzat i si, també els destinataris, el nostre àmbit musical -i no sols nostre, ja que és una obra que mereix ser disfrutada aneu del món-, tindrà Ja sensibilitat suficient per capir i donar resposta a aquest privilegi. Un repte aquest que s'hauria d'assolir de totes totes. Quan l'esdeveniinent ésunCD ~e 279 5 PANORAMA CINQUANTA ANYS DE LA MORT DE Ara fa 50 anys que ens va deixar Jean Sibelius, i m entre que per a alguns es compleix el cinquantenari de La desaparició d'un dels més importants compositors del seu ten1ps, per a d'altres represen ta la comm emoració de la mort d'un compositor no excessivament important per DOMÈNEC GONZALEZ DE LA RUBIA és que en parlar de Sibelius, encara trobem dos punts dc vista moll definits a l' hora dc valorar la seva obra creativa. Així, hi ha qui creu que va ser un compositor genial, mentre que alIres el consideren com un exemple anacrònic, inscrit en un segle XX convulsionat per les apo11acions de l'Escola de Viena. Però ¿com és possible que un mateix autor sigui valorat tan distintament? Crec que bona part d'aquest equívoc prové del fel que a l'hora d'avaluar la música del segle xx es considera els compositors que van escriure obres immergides en la tonalitat com a simples cantinuadors d'una tradició exhausta. d'un llenguatge ja vell, superat per l'avenç inexorable de la atonalitat i la dissonància sense resolució. aturalment, aquesta consideració és una ximpleria immensa que alguns s'han empassat i que encara alguns s'empassen. L'exemple més representatiu d'aquesta tendència es Thcodor W. Adorno, un d'aquests pensado1·s al servei d'uns postulats tenyits dc prejudicis i interpretacions partidistes. El seu article dedicat a Sibelius representa un dels moments d'estupidesa musical més gran que mai s'hagin escrit. Per descomptat. tothom és lliure de pensar el que vulgui. però quan es posen objeccions al·legant motius de tècnica musical o dc profunditat estètica a un compositor com Sibelius. simplement el miUor és no fer-hi ni cas, girar el cap i dedicar-se a veure el paisatge. Però s'ha de reconèixer que tampoc les circumstàncies van ajudar a la revaloració del finlandès. Davant de l'internacionalisme regnant durant el segle xx, l'obra d'un compositor fermament arrelat en la pròpia tradició no era massa valorada en determinats cercles. Es considerava el seu nacionalisme com una relíquia del passat. 1o obstant això, el temps ha demostrat que la música de SibeHus no és primordialment nacionalista. sinó el treball d'un artista singular que per raons del tol intuïtives i naturals es va ins- - - - - -- l ~e 279 6 pirar en els boscos, els llacs i les llegendes dc la seva pàtlia per realitzar una obra personal i duradora més enllà de fronteres i cronologies. D'altra banda, resulta sorprenent que aquells que el van titllar de nacionalista no hagin advertit que la seva música conté una forta influència gennànica i que mai no va fer ús d'autèntic matelial temàtic popular. Obvien que va saber recrear. a través del ftltre de la seva personalitat, l'esperit del seu país per transcendir-lo i arribar a l'ànima dc persones de qualsevol nacionalitat. Però aquestes objeccions són poqueta cosa comparades amb les acusacions de buida simplicitat que alguns li atribueixen. Per justificar-se, diuen que mentre que altres es preocupaven per obrir nous camins en l'hmmonia contemporània, ell es limitava a fer ús de la que havia presidit la música occidental des de feia segles. Els que segueixen aquest corrent no fan sinó repetir com lloros el que havia dit Adorno en el seu llist article de 1938 esmentat més amunt. És, per resumir-lo, defensar com bona aquella tendència musical que simplement considera vàlid el que és modem i invàlid el que està subjecte a la tradició. Però em pregunto: en què dimonis afecta que la seva Setena Simfonia estigui en Do major per ser considerada una de les obres mestres del segle xx? Per què alguns sols parlen de l'harmonia i no de l'estructura formal? En un sol moviment. mitjançant un sub- til i magistral joc de transformacions, l'obra aniba a nivells d'expressió inaudits. Ara coneixem moltes simfonies en un moviment. però en aquell moment Sibelius va ser molt atrevit en aquest aspecte. Una altra de les seves obres més famoses és Ja Quarta Simfonia, una obra que va ser estrenada per Toscanini davant un públic que no la va entendre gens ni mica i que avui dia manté esplendorosa la seva esotèlica expressivitat. És indubtable que no ajuden a l'apreciació de Sibelius algunes obres que potser semblen una mena de targeta postal musical, així, el Vals trist, el poema simfònic Finlàndia o alguna dc les seves composicions per a piano han fet que el seu nom estigui associat a un tipus de música d'erecte fàcil. D'acord, però aquests exemples són excepcions en el seu catàleg. Recomano que s'escoltin altres obres menys conegudes. De les simfonies, tothom en parla, però potser no són tants els qui les hagin escoltades totes i certament l'esforç valia pena. Com també s'ho val repassar els seus altres poemes simfònics i indubtablement el seu Concert per a violí. Per cert, el segeiJ Bis va publicar l'any 1999 un interessant CD amb obres per a cor mixt i cor femení que són una meravella. Una alh·a obra que s'ha dc conèixer és el Pelléas et Melisande, op. 46 i tantes altres que en farien una llista molt llarga. egurament, l'adscripció estètica de Sibelius con-espon al moviment simbolista. Al món mistedós i oníric que va influir bona part dels artistes europeus de final del segle XIX i principi del xx. No oblidem que encara que va molirel1957, Sibelius va néixer el 1865, l'any que es va estrenar el Tristany i Isolda de Wagner, quan a tot Europa el simbolisme era un dels moviments cabdals en les arts. Avui, quan es compleixen cinquanta anys de la seva mort, sabem que Sibelius és un dels més grans mestres de la simfonia del segle xx. Això, més enllà de teolies i divagacions estilístiques, és el que realment ens hauria d'importar. S PANORAMA Túrnez & Sesé Música per a la veu dels poetes Amb tres discos publicats sobre autors històrics i acLuals, Túr nez & Sesé són una de les revelacions del nou impuls de la nostra cançó d'autor. Un a autoria que h o és, sir.¿.-\ o gularm ent, en el vessant compositiu, ja que aquest grup barceloní representa una lJ ta de qu alitat per posar música a la poesia i interpretar-la a un gran nivell. I 1 per JOAN ALCARA_Z_ _ _ mb tres discos al mercat, Túrnez & Sesé (<www.turnezise se.com><www.myspace.com/t urnezise se>) són una de les aportacions més interessants de la nova música en català. El seu treball de difusió de l'obra dels nostres poetes esdevé, com més va, més reconegut pel públic i la crítica. El grup participa, en aquest sentit, d'una tradició -la de musicar i interpretar poesia- que té precedents il ·lustres en l'àmbit de la cançó d'autor aquí i arreu, però que, en el seu cas, esdevé dedicació exclusiva. El cantant Xavier Túrnez i el guitarrista -i compositor de la majoria dels temes- Daniel Sesé, fundadors del grup, comparteixen gravacions i escenaris amb Jordi Ruiz (violoncel), Laia Rius (violi i veu) i el recentment incorporat josep Maria Ribelles (arpes celta i gòtica). Pins fa poc tam bé n'ha estat rnem bre destacat Jesús Vidal, que continuarà col·laborant ocasionalment amb la fo rmació. Sesé és qui selecciona els poemes que Túrnez interpreta amb la seva veu vellutada, molt singular dins el panorama artístic. Tot plegat se'ns transmet en el marc d'una sonoritat mediterrània ben genuïna que també ens connecta amb la sensibilitat de la música de cambra. El grup va començar amb l'obra de Desideri Lombarte, un poeta del Matarranya que vivia a Barcelona i ens deixà l'any 1989. Precisament. tant X. Túrnez com D. Sesé es troben molt vinculats a aquella comarca de la Franja de Ponent, i la fo rmació del conjunt, a començaments del 2000, es deu a la proposta de l'Associació Cultural del Matarranya de musicar poemes de Lombarte per a un disc col·lectiu d'homenatge, Una roella al cor (2002). De l'aprofundiment en la producció Iombartiana, en va sorgir també el primer dels tres discos propis que han realitzat fins ara, tots ells amb el segell Picap i la producció d'un músic del prestigi del gu itarrista i compositor Toni Xuclà, fins ra poc director artístic de la fira Mediterrània de Manresa. Aquest disc inicial. Quedarà la paraula (2002). A RMC 279 D'ESQUERRA A DRETA, JORDI RUIZ. DANIEL SES !t. XAVIER TÚRNEZ, JESÚS VIDAL (RECENTMENT SUBSTITUIT PER JOSEP MARIA RIBELLES) I LAIA RIUS representà una irrupció reeixida i vigorosa en el panorama de la música en català, amb "Ara vindrà" com a peça decididament emblemàtica. El segon disc, L'arbre de l'esperança (2003). era dedicat a dos dels nostres millors poetes històrics. josep Carner i Salvador Espliu. Dos autors ben distints que Túmez & Sesé van voler aplegar conjuntament per considerar-los uns grans renovadors del llenguatge poètic. Ricard Salvat, en la presentació del CD, subratlla que "T&S han fet una tria de poemes plena de sensibilitat i de bon gust literari. Calia trobar una altra numera de cantar Espriu fSalvat pensava sobretot en l'extraordinàtia aportació dc Rnimonl i donar la seva veritable dimensió musical a Carner. I ells ho han fet / ... /". El tercer i fins ara darrer trcbnll és Sol blanc (2006), que aplega poemes d'autors vinculats al català occidental. Entre aquests, hi trobem Màrius Torres. joan Barceló, Maria-Mercè Marçal. jordi Pàmias, Dolors Miquel o Hèctor B. Moret. Com diu un altre poeta, el valencià Enric Sòria, en la presentació d'un CD que compta amb col·laboracions com Ics dc Maria del Mar Bonet o Rosa Zaragoza. Sol blanc "és un disc ambiciós i unitari. l-li predomina un to suaument líric, alhora romàntic i serè, de música de cambra íntima, de vetlada en clarobscurs. [. .. }''. l grup, que és un dels pat·ticipants en el recent disc col·lectiu Si ''éns amb mi. d'homenatge a Lluís Llach, va obtenir a principis dc novembre el Premi Mediterrània 2007 en l'apartat musical-que s'atorga en el marc de l'abans esmentada fira Mediterrània bagenca- per la proposta Romanços i estampes. Aquest és un dels seus pròxims projectes, i singularment complex -implica músics, poetes i il·lustradors-, a més de la creació d'un espectacle poètic adreçat al públic escolar. També són a punt dc gravar el que serà el seu quart disc, un treball sobre poemes inèdits de Sergi jover, poeta ban;cloní amb tres reculls publicats. Tot apostant, doncs, pels autors històricament més reconeguts o pels creadors del present i del futur. Túmez & Sesé ens descobreixen, des d'una sensibilitat exquisida. les músiques que tants versos contenen. E 7 PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA El Palau fa RM-C 279 Aquest 2008 -Mare de Déu, com passa el temps-, el Palau de La Música Catalana fa cent anys. Ha sabut arribar-h i amb la dignitat de continuar sent modern, de no h aver-se reclòs en un passat g1oriós sinó buscant un futur que encara ho sigui més. per ANTONI BATISTA irant enrere sense nostàlgia, faig l'exercici metafísic d'imaginar-me a quins esdeveniments m'hauria agradat assistir. N' hi ha tants de tants que cal triar. Doncs als concerts que comm emoren les plaques de la casa, les primeres audicions de la Missa en Si mellOr i dc la Passió segons sant Mateu de Bach. M'està més que bé, perquè Bach és ell i no necessita cap circumstància. Però una estrena de Bach, i de quines obres!, degué d'ésser una satisfacció quasi sobrenatural. També m'hauria agradat participar a la subversiva cantada d'El cant de la Senyera quan es celebrava un altre centenari, el de joan Maragall, autor de Ja lletra. He llegit tant d'aqueUepisodi que ha entrat a la histò1ia com a Fets del Palau. i jo mateix n'he escrit tantes pàgines, que a voltes veig quasi cinematogràficament -el cervell s'ho fa tot sense necessitat d'estris mecànics- josep Espar aixecant la seva envergadura, només comparable en pes a les seves conviccions dc país, i cridant més que entonant un símbol més que una cançó. Un himne prohibit, quan van prohibir Catalunya. Hi va haver llenya, uns van haver de fugir i amagar-se -la Munta- M 8 nya Sagrada sempre era a punt-, i d 'alITes van patir la tortura i la presó, entre ells Jordi Pujol. Ara sembla que finalment portem una temporada que això de presidir la Generalitat no comporta passar pel ta/ego. Que duri. Amb aquests somnis, de fet estic dient que el Palau té dues ànimes, Ja música i el civisme. Als actes que sí que he pogut assistir, hi ha hagut de tot, i fins i tot bellíssimes barreges. Em guardo molts Raimon al Palau, sobretot l'últim dia de la sèrie de l'any que tombava el segle, i que el cantant celebrava el seixanta aniversari. Ho vam regar al mateix Palau. També veig un Quico Pi de la Serra en una demostració de guitarres diferents, amb el recital del qual vaig inaugurar-me com a crític musica l a una publicació clandestina. L'Ovidi Montllor cantant l'Homenatge a Teresa amb en Toti Soler. Léo Ferré, que era Léo Ferré tot i presentar-sc amb música enllaunada. Però molt abans, jo ja havia entrat al Palau... Per l'escenari! En una festa del col·legi, fent l'oso . Després vaig tomar a l'escenari , també fent l'animal, perquè no es pot dir d'altra manera que gosés de dirigir una orquestra. Ho tinc enregistrat en vídeo per als qui amb les fotos no en tenen prou i pensen que va ser un muntatge. El mestre Ros Marbà té molta culpa que més o menys me'n sortís. Ellevare va ser com aixecar una pedra o fer halterofília. Va ser també inoblidable el dia que vaig debutar com a crític de "La Vanguardis" i vaig ocupar la respectada butaca d'en Xavier Montsalvatge. Seure allà, primer pis, primera cadira mirant l'escenati a l'esquena, va ser sempre per a mi una cerimònia. De concerts, n'hi va haver de tots els colors; els més difícils de comentar, els menys aconseguits artísticament. Els més reeixits... El primer "Sant Esteve" de Salvador Mas al podi de l'Orfeó, un dels més grans músics que són i seran. El rèquiem de Verdi en el qual Giulini es va quedar sense baríton i va haver-ne d'improvisar un. Un assaig d'en Brendel, fent el que li donava la gana. I la brillantor de Richter en Ja foscor ambiental. Barenboim m'emociona, com la Joao Pires. Un "Messies" participatiu en el qual em va tocar al costat una bellíssima soprano valenciana de bellíssima veu i que era com ser dintre d'Alícia al país de les meravelles. And ever, forever, Al·leluia. O ueden per a les memòries altres coses de rebotiga, d'una de les quals no n'estic gens satisfet, perquè em va agafar en anys massa joves per a la tolerància. Record contrarestat amb els àpats magnífics, creatius i entranyables d'una llunyana comissió assessora del president Mi llet. Allà vam celebrar el Premi Planeta de Manola Vazquez Montalbtín, membre d'aquell contuberni, amb unes ampolles de Dom Perignon a compte del senyo r· Lara. El Centenati del Palau en plenitud de vida, modernor i actualitat deu molt al president Millet que acabo d'esmentar. Torno a amenaçar-lo que un dia escriuré d'ell. I com que és la segona, a Ja tercera anirà de debò. Pinzellades musicals per PERE ARTÍS arrcrament, i cada cop amb més fre· qüència, em vénen a la ment fets i situacions que, com pinzellades precises, em d ibuixen un panorama, en aquest cas musical. Els n'exposaré alguns exemples. El passat dia 30 de novembre se celebrà a l'església de Sant Felip Neli de Barcelona un concert commemoratiu del seixantè aniversari de la fundació de la Coral Sant jordi. Des d'aquellllunyà 1947. aqueU grup que es presentà a Rubí amb el nom d'Schola Sant Jordi -després convertit en Coral Sant Jordi a suggeriment de l'escriptor Miquel Llor- sota la direcció d'Oriol Martorell afetmà en cada actuació una nova línia, caracteritzada per l'eclecticisme del repertoli, elligor interpretatiu, la col-laboració freqüent amb alt res entitats -especialment amb la Capella Clàssica Polifònica i e l Cor Madrigal-, amb les quals donà versions de les grans obres simfonicocorals sota la batuta dels més eminents d irectors europeus¡ la constant pt·esència a ls nuclis catalans, peninsulars i europeus fi ns a totalitza r més de 1.300 actuacions: activitats totes que li valgueren les més preuades disti ncions institucionals d'ar- reu¡ en deixar la direcció el seu fundador la tasca continuà amb idèntica, il·lusió i el mateix rigor. Ultimament s'ha fet un cens d'entitats corals i entre totes les federacions n'hi ha un miler, cosa que vol dir centenars de cantaires que esmercen el seu temps per enriquir-se musicalment i contribuir també a la cultura del país. Encara, em consta la propera celebració deli I Congrés Internacional de Cors d'Homes en un intent d'actualitzar l'obra iniciada per Clavé fa ISO anys. Aquesta vitalitat coral té a més la creació de noves entitats com ara la Camerata Mom pou; si amb el nom de camerata ja es denota un nou format d ife rent del de coral i orfeó, amb el nom de Mompou s'apunta una subtilitat i una intencionalitat pri mordialment lírica. Finalment, aq uest any se celebra el XXl Cicle de Música a la Universitat, que ha anat capta nt progressivament un públic amp li i interessat per les seves pro postes. Realment són moltes les mancances de tot ordre, en l'àrea musical, que encara té el nostre país. Però tanmateix, tot això que tun succintament he exposat dibuixa un panorama obert a l'esperança futura. I és d'aquest present que ben potenciat es pot arribar a una societat musicalment més humana, culta i rica. D Guardó al mestre Manuel Cabero i Vernedas l 18 dc novembre l'Associació Musical de Mestres Directors va ot·· ganitzar un acte molt significatiu; el nostre president, el mestre Agustí CoW Gra u, va fe r ll iurament del G uardó Felip Ped re ll d'aquest any (com a avançament de la nostra Festa dc Santa Cecília, patrona de la música) a l mestre Manuel Cabera i Yernedas com a reconeixement a la seva ingent tasca en favor del món coral i de la cultura catalana. Molts són els reconeixements que podríem fer al seu treball com a director, com a músic o com a pedagog, tan sols cald tia recordar la quantitat dc joves que han passat per les seves mans en l'escola de directors que és AU DICOR, o els temps difícils de la reconversió dels orfeons en corals amb menys quantitat de cantaires i, sovint, amb una millor formació musical de base; és l'època dels Oriol Martorell, Enric Ribó, Ll uís Virgili, Leopold Massó, per esmentar-ne sols uns quan ts. El mestre Cabero participà en aquest fenomen amb la creació del Cor Madrigal, e l mateix que ens acompanyà en el concert d' homenatge al mestre que es- E tem comentant; amb altres components, amb una altra direcció, en aquest cas Mireia Banera, però amb el mateix espetit de superació, tal com es demostrà. Tanmateix, la segona part del concett va ser més íntima, però no menys entranyable; hi actuaren diversos néts del mestre, tot mostrant que si tots els seus fills han seguit el camí de la música, també els seus néts mantenen aqueU vell esperit d'aquest att tan sublim i tan nostre. Enhorabona, mesh·e, tant vós com la vostra Montserrat podeu estar o rgullosos. JORDI GARGALLO wc 279 Saber gaudir dels silencis tuit de, la s~ma de di.versos d.ies en què en el n~oment mé~ àlgid d'un concert, d una tdea mustcal subhm. algun ens mahgne s'avema a destrossar el màxim instant de gaudi estètic que ningú hauria pogut somiar, deixo anar aquesta reflexió, en certa manera ja suggerida en la crítica del darrer concert de john Eliot Gardiner al Palau de la Música. Saber gaudir dels silencis que ofereix la música sembla ser l'esforç més difícil de realitzar per aquell qui n'és receptor. Més d'una vegada els mitjans escrits s'han fet ressò d'un fenomen cada cop més estès i lamentable com és el trencament del silenci -comunament pact?t durant l'~xecu~i? d'un .concert-, ja sigui mitjançant els estossecs majoritànament nervtosos 1 mcontments de gran part dels executants -em refereixo als executants dels estossecs, naturalment-, ja sigui durant el procés de desembolicament d'un caramel-sempre lent i costós, precisament per una mal entesa voluntat de molestar el mínim possible el públic congregat- o bé, entre moviment i moviment d'una simfonia, concert o cicle de cançons. Francament. no és ara el moment d'elaborar un tractat de bons costums i normes de convivència per afavolir el benestar comú de la humanitat -un fenomen darrerament molt en boga en l'àmbit del medi ambien t-, sinó de conèixer i respectar uns usos comuns que afavoreixen la bona audició, i el gaudi, d'un concert. Perquè respectant-los no es salva la Tei'J'a del deteriorament ecològic, però sí es salvagua rda la voluntat de guariment espiritua l amb q uè molts oients s'aboque n al so de la música en viu. En un món en què la comunicació verbal i tecnològica ocupen cada cop més l'atenció, és fàci l oblida r que hi ha un altre tipus de comun icació molt més íntima. mo lt més essencial, que és la que porta a lguns homes a escriu re música, q ue és la q ue porta d'a ltres homes a rebre-la. Per això, i sense voluntat dc semblar extremista, se'm fa necessari reiv indicar novament la necessi tat de prendre consciència que a l'entrada d'un concert li correspon l'abandó de la col·lectivitat -concepte entès com a tol allò que té a veure amb el fet socialitzant de trobar-se en un esdeveniment cultural- per passar a centrar-se en la individualitat, sense oblidar, això sí, de pertànyer a una comunitat i. en aquest sentit. cercar el bé comú. MERCEDES CONDE PONS F 9 DEL SEU AFFM. Sr. Eulogio D3valos (Digne i sadollador satisfactor de gratituds sentides) Benvolgut amic. Ja fa uns quants anys que ens coneixem, diguem professionalment. però també en una certa, i per a mi agraïble mesura, més enllà o, més ben dit, més a fons d'aquest aspecte. Han estat, si vostè ho vol, petites guspires - per exemple trobar-nos a la ressonant plaça de Sant Jaume en un acte de solidaritat amb el seu poble xilè a redós de la repugnant fi. gura d'un dictad01· que no es mereix que es pronunciï el seu nom-; guspires que d'una manera espontània, sense cap mena d'afectació ni artifici, han posat aquell punt del que avui se'n diu empatia - i per què no dir-ne afecte- que tant ajuda a sentir-nos proïsme i no estTanys. Ara en pocs dies uns esdeveniments concrets i molt immediats han tomat a apropar-me a vostè i m'han tomat a produir satisfaccions estimades. En primer Uoc les seves nobles paraules en el recull d'opinions que va fer Ja nostra col·laboradora Ana María Davila en el Tema del darrer número. de les quals m'interessa ara mateix recordar aquestes: "Més que un deure, tot això és un sentiment. fo ho faig perquè sento la necessitat de fer alguna cosa per aquest país." RMC 279 El segon esdeveniment és just la confirmació plena i concretada dc la veritat de les seves paraules. La seva tasca al servei de la cultura guitarrística en general i de manera particular del país, queda explicada, encara que no del tot de manera suficient. en la crònica de la quarta edició del Certamen Miquel Llobet que es publica en aquest mateix número de la Revista, manifestació de la qual vostè ha estat des del primer moment l'autèntica ànima; el gran inspirador i qui l' ha dut i duu a port amb unes enormes dosis de generositat, afec- te, coneixement de causa, convicció i eficàcia. Vostè ja sap com sóc de sensible a la Agma de Miquel Llobet i també de María Luisa Anido, a la qual, a més, vaig tenir la gran fortuna de conèixer personalment. Per tant, pot comprendre també que feliç em sento que el deler expressat en els seus arguments es concentri de manera particular en aquestes dues personalitats tan extraordinàries com poc conegudes i valorades; de manera especialment incomprensible el mateix Llobet a casa nostra. Vostè no hauria pogut escolliT una millor manera per donar cos als al·ludits sentiments envers e l nostre (i ja seu) país que el va acollir; i en aquest sentit no puc evitar un cert fregadís contradictori pel fet que sigui algú vingut de la llunyania geofísica. qui juntament amb el seu entom, esdevingui l'autèntica ànima -valgui la insistència en el terme- d'aquesta tasca evangelitzadora tan necessària. amb fites tan significatives, entre d'altres, com la descoberta i dignificació de les seves despulles, que maldaven extraviades enmig de la indolent insensibilitat del nostre tot musical. Suposo que tinc el deure, molt en primer terme a títol personal i després en nom d'aquest mateix tot, de donar-li les gràcies per tol això i per més que tot això; però crec que la gratitud, en casos com aquest, és un concepte insuficient. Permeti, doncs, que instal·li el que sento en el domini superior dc l'inexpressable. Del seu affm. JAUME COMELLAS D'interès exterior l Diccionari de cobles que Jordi Puerto acaba de publicar serveix no només per consultar els més de mil registres d'aquest atles musical. sinó també per entendre l'evolució estètica, formal i funcional d'una eina d"exprcssió artística única. Amb una feina d'investigació memorable, l'autor referenda dades des del segle XIV i demostra que des d'aleshores ha recorregut un camí tempestuós en què ha sofert múltiples transf01macions. Ara fa un segle i mig que va adoptar la configuració actual, prou efectiva des del punt dc vista a1tístic com perquè hagi assolit una consolidació tant ràpida com contundent. Només així es pol explicar que en un territori natural tan reduït hagi concentrat la força creativa que ha protagonitzat. Amb molt poques excepcions, la seva concenh·ació geogràfica n'ha marcat l'evolució. La majoria de les aventures extrafrontereres que s'han produït al llarg dels anys han estat protagonitzades per catalans exiliats, i només una, la Principal d'Amsterdam, té l'origen en raons exclusivament musicals. Sens dubte, per a ells el coneixement de l'eina musical ha estat bàsic per decidir-se a fmmar un grup propi als Països Baixos (una cosa semblant al que fem nosaltres en muntar una big ba nd o un festival de flamenc), però els catalans ens guardem tant allò nostre per a nosaltres que en E 10 fem impossible la difusió. Sovint, per vergonya; ens fa por que ens assenyalin com a malalts per una presumpta ''crosta" de catalanitat. D'alh·es vegades, per desconeixement: no sabem com interessar altres públics, tant a casa nosh·a com a fora. I malgrat això, s"hi creen noves propostes, nous llenguatges. noves maneres d'interpretar. Sense aturador. Però no les donem a conèixer. O no en sabem. O pi~or; no volem. Les formacions instrumentals demosh·en cada dia que la qualitat artística és no només altíssima, sinó també puixant. Contínuament apareixen nous creadors que investiguen en nous camins i obren noves portes, i la literatura per a cobla no para dc rebre noves aportacions. Per l'experiència dels qui formen el sector, sabem que la sonoritat de la cobla, com a mínim, sorprèn els nous auditoris (especialment, els estrangers), que mostren un interès més gran com més d ivers és l'univers que se'ls mostra. Però fa falta tenacitat i eines (i probablement. diners) per a la divulgació. No n'hi ha prou amb saber que el que s'hi cou és interessant: cal mostrar-ho, ca l dir-ho. I sens dubte aquesta és una faceta que s'escapa de les mans del sector, especialment perquè està bàsicament format per associacionisme vol untari am b recursos econòmics limitats. El sector públic hi té molt a dir, en això. i a més, no a fons perdut. És una inversió que pot generar beneficis. Només cal saber jugar les cartes. Unes cartes que no són a I"abast de les mans del sector si no rep !"empenta de I"àmbit públic. NoTI e I ARI Joan Lluís Moraleda, Premi SGAE de Sardanes 2007 l compositor Joan Lluís Moraleda ha resultat guanyador del Premi SGAE de Sardanes 2007, dotat amb 3.000 eu ros, amb la sardana Un tardorenc i assolellat E diumenge, mentre que Josep Maria Serracant i Jaume Cristau hi han obtingut dos accèssits, de 900 euros cadascun, per les sardanes Visions paradisíaques i El Farandulet, respectivament. El jurat era format per Joan Albert Amargós, Francesc Cassú, Jordi Molina, jesús Ventu1·a i josep Solà. ij;i:C•i;(iU;I TANGENTS Els directors asseguts per JORDI MALUQUER José Menor, tercer premi del Concurs Internacional de Viña del Mar l pianista sabadellenc josé Menor va obtenir el tercer premi de la 34a edició del ConcUI·so Internacional de Ejecución Musical Dr. Luis Sigall, de Xile. essent l'úE nic espanyol dels I 7 seleccionats per concursar. El concurs va tenir lloc el passat novembre a la ciutat xilena de ViJia del Mar, i és considerat el concurs més important de tota l'Amèrica Llatina i l'únic d'aquest continent que pertany a la Federació Internacional de Concursos. ' IMPROMPTU Entre l'òpera i el simfonisme per FRANCESC TAVERNA -BECH eia temps que, pels concerts, no hi veia una vella coneguda. Li pregunto la causa de la seva deserció i em confessa que ara només està interessada en l'òpera ... Davant la meva cara d'estupefacció confessa que un cop hagi esbrinat la raó de l'òpera, tomarà als concerts... Així mateix, m'intriga que Schubert, veritable geni en la creació de la melodia cantada, no excel·lís en l'òpera, que és com l'apoteosi de la paraula cantada ... Certament. l'espectacle vocal no va amb Schubert, el lled tracta més de sentiments entre els quals no s'inclou l'exaltació del virtuosisme vocal. També, rebo una carta en què el mestre Franz-Paul Decker em diu: "vostè parla de sentiments, coses que avui quasi no existeixen ...". Per altra banda, el fi lòsof Eugeni Trias en una entrevista manifestava que la música "té a veure amb les ombres... també amb la llum ·•. I afegeix: ''la música és més que art. És art que s'autotranscendeix... la música és una forma de «gnosis», un coneixement que alli- F bera... ". Com a compositor, m'inquieta el fet d'estar treballant amb una matèria sobre la qual s'ha dit que expressa tot allò que no pot manifestar la paraula escrita -la literatura. la poesia, el teatre... La música és, doncs, l'art del que és inexpressable. On deixem, però. els sentiments? Com podem agermanar idees i conceptes de tipus pitagòric amb l'ru-t musical (per exemple les vibracions sòniques)? I, també és cert que, emre moltes d'altres, en les simfonies Tercera de Brahms (tema inicial del segon moviment). o bé en la Novena de Schubert (la frase de la trompa tot just en començar) són com veritables personatges lírics que atorguen sentit i coherència al drama sonor que es desenvoluparà en profunditat al llarg d'ambdues partitures. Cert, és qüestió de llenguatges, així com dc percepció subjectiva. Així, l'òpera, mitjançant el so explica Ics aventures i desventures dels personatges, així com la màgia de la tramoia escènica, per seduir emocionalment el melòman, ja que, de ben segur, en ella reviurà l'encant i el terror dels contes que explicava l'àvia en la nostra infància. En rc<llitat, en l'òpera, el so musical és un agent més al servei de la literatura i res té a veure amb aquell desplegament sonor que s'escolta en una sim fonia o bé un quartet o un impromptu, en què una melodia, un acord o fins i tot un silenci emfatitzen el desenvolupament del procés sonor.. . I penso com en la Primera cançó i dansa de Mom pou, amb una appogiatura i desplegant en dos un acord, estén i evoca davant la nostra oïda el paisatge de tot Catalunya -des de les muntanyes del Pirineu fins a la mar profundament blava, passant per les planes de la SegaJTa, el Vallès i l'Empordà. Ben cert, aquest simple esquema harmònic és suficient per transmetrc'ns el sentiment de la nostra terra ... Sentiment que mitjançant la paraula necessitarà d'una quantitat de vocables bastant més nombrosa que l'expansió d'un sol acord del piano! m va produir una forta impressió el concert en què Frans Brüggen va dirigir l' Orquestra de Cambra Escocesa. Per una banda, per la dedicació de l'orquesh·a a Mendelssohn, el compositor turista que es va enamorar d'aquelles terres i les va dur al rengle d'honor de la música clàssica. La Simfonia núm. 3 "Escocesa" i l'obertura Les Hàbrides, coneguda també com La gruta de Fi ngai, en són les obres majors. L'Escocesa, que era la que es tocava en aquest concert, va sonar esplèndida i emotiva. res a veure amb la fredor amb què uns dies més tard la va diiigir Hogwood. I el mèrit, perquè la resta del programa -Schubert i Mozartva ser també esplèndida, del director Frans Brüggen, que amb una decrepitud molt visible va arribar amb dificu ltats a la cadira alta que li havien disposat, que va dirigir assegut. Quina mestria! Quina lliçó! Qu ina música sub lim va destil ·lar com a acumulació d'una llarga experiència interpretativa! Aquest fet em va fer recordar tots els directors que he vist dirigint des d'un tamboret o cadira alta. L'any 1958 Cari Schuricht amb la Filharmònica de Viena, en el concert inaugural de la desapareguda Pro-Música. ens va saber seduir amb la Cinquena de Schubert i la Quarta de Brahms. Uns mesos més tard Hermann Scherchen, amb Dermota, Proctet~ el Donostian·a i una orquestra nostra ens va captivar amb un Messies antològic. Molt més cap aquí va venir, en la seva darrera gira . Eugen Mravinsky amb la Filharmònica de Lening¡·ad. Amb un gest mínim, fent servir quasi exclusivament els dos dits índexs, ens va obsequiar amb un concert inoblidab le. Cal no perdre's aquesta mena de cant del cigne que molts directors veterans ens ofereixen en les seves darreres actuacions. Sembla com si les dificultats físiques es tornessin facilitats comunicatives amb els seus músics per expandir al públic un recital de bellesa. E ~e 279 11 Premis del Concurs Permanent de JJMM 9È CO~CURS INTERNACIONAL DE DIRECCIÓ D'ORQUESTRA DE CADAQUÉS. Del 2 al 7 de juny de 2008, és obert a tots els director nascuts després del dia 8 de juny de 2008. President del jurat: Gycnnadi Rozhdestvenski. Premi de 6.000 eu ros. Data límit dïnscripció: 7 de gener dc 2008. Reglament i inscripcicons: <www.or questradecadaq ues.com>. XXIII CONCURS ANUAL D'INVESTIGACIÓ MUSICAL I D'ESTUDIS MUSICOLÒGICS 2007. Convocat per la Sociedad Española de Musicologia (SEdeM), Ics obres que hi concursin han de ser sobre música espanyola, inèdites i d'autors membres d'aquesta organització. Si l'obra és una transcripció, recopilació o cançoner, la músicu haurà d'umu· precedida d'un estudi científic. No hi poden concursar persones ja premiades en aquest Concu rs ni membres de la junta directiva dc la SEdeM. El premi consisteix en la publicació del treball. Les obres s'han de presentar abans del dia IS de gener de 2008. Per a més informació i condicions dc participació: Sociedad Espoñola dc Musicologia. Carrelas, 14. 28012 Madrid. Tel. i fax: 91 523 t7 12. A/e: sedem@idecncl.com. Xli CONCURS D'INTERPRETACIÓ MUSICAL L'ARJAU. Per a joves intèrprets menors dc 30 anys. de qualsevol instrument. Les modalitats són: interpretació individual (4 categories), música de cambra (2 categories) i música catalana del segle XX-XXI (2 categories); amb tres premis per modalitat i categoria. El concurs serà entre els dics 31 de març i 12 d"abril de 2008 a Barcelona. Les inscripcions acaben el dia 29 dc febrer de 2008. Més informació: <www.concursarjau.org>. ~e 279 XXVIII CONCURS JOAN MASSIÀ 2008. Convocat per l'Associació MassiàCarbonell, se celebrarà a I'ESMUC els dies 3 i 4 d'abril de 2008 i enguany és dedicat al cant. l-li poden prendre part els cantants de 35 anys d'edat màxima en el moment de la inscripció, i hi hauran de dur el seu propi pianista. Constarà de dues proves: eliminatòria i final. S'hi atorgaran tres premis: 1.500, 800 i 300 euros, més un premi juvenil de ISO eu ros per a un concursant menor dc 23 anys. El jurat serà format per Salvador Pueyo. Carme Bustamante, Dalmau Gonzalez, Mireia Pintó i Enriqueta Tarrés. La datn límit d'inscripció és el dia 28 de març de 2008. Per a més informació i obres que cal preparar: Secretària del Concurs, Sra. Maribel Roca, Tel.: 93 592 OI 62 I 639 31 71 66. A/e: romeraroca@gmail.com. lnternet: <www.joanmassia.com>. 6È CONCURS DE PIANO TERESA LLACUNA. Tindrà lloc els dies 24 i 25 de maig dc 2008 a la localitat francesa de Poet-Laval (a 20 km dc Montélimar). Hi poden participat· tots els pianistes llicenciats (estudis a conservatoris oficials o escoles de música equivalents), amb un màxim de 30 anys d'edat. Les eliminatòries es faran <1 partir dc la interpretació de les obres proposades en les dues primeres sèries; els classilïcats hauran d "interpretar en la prova següent h·es obres per escollir cnt re Ics propostes dc l'organització de Ics altres tres sèries, tot confeccionant un programa d'una durada màxima d'una hora. S'hi atorgarà un premi de 1.500 eu ros. El jurat serà presidit per Edson Elias. La butlleta i la taxa d'inscripció s'han d'enviar abans del IS d'abril de 2008 a la Secretaria del concurs: Madame Estezet. 21, ehem in des Charmcllcs. F-26200 Montélimor. France. Per a més informació i obres que cal preparar: j.cstczct@ccgctel.net. Tel.: 00 34 475 64 71 50. Per a consultes musicals: Madame Vinson, tel.: 00 34 475 53 79 54. lnternet: <www.valdaine.com/concerts>. Marco Reghezza, Premi de Composició Francesc Civil Arantxa Calvo, Premi Joves Músics de Catalunya l compositor italià Marco Reghezza ha estat el guanyador del primer premi de la 14a edició del Premi d e Composició Francesc Civil (dins dels Premis Ciutat de Girona que promou l'Ajuntament ) amb l'obra The Ring for the Season (per a flauta solista i orquest ra de corda), dotat amb 6.000 curos. El segon premi ha estat per al compositor saragossà Anlonio Salancva amb l'obra Concert per a violí i orquestra de corda, dotat amb 3.000 euros. Ha rebut una menció especial el compositor Jorge Sancho per l'obra Vul- L E kan. 12 El jurat va ser fom1at per Joan Guïnjoan (president d'honor). Jean Pien·e Dupuy, Carlos Roque Alsina. Agustí Charles i Hèctor Parra. a soprano illenca Arantxa Calvo va resultar guanyadora del Premi Joves Músics de Catalunya que es va celebrar el mes dc novembre al Palau de la Música. Aquest premi aplega les especialitats de cant. piano. guitarra i violoncel, i la cantant en va ser proclamada guanyadora absoluta, ultra ser-ne també de la seva branca. El jurat era presidit per Shigeru lto i en formaven part Carme Bustamantc, Gueràssim Voronkov, Eva Graubin , lsako lseki, jaume Torrent i Marçal Cervera. Recentment la mateixa Arantxa Calvo va ser distingida amb una beca Montserrat Caballé/Bernabé Martí en el concurs que du el nom d'aquests dos cantants celebrat a Saragossa, en el qual va resultar finalista. a soprano Helena Orcoyen, de 2 I anys d'edat, i el quartet de corda Artis lter van resultar guanyadors, en les respectives especialitats de cant i música de cambra, de la 68a edició del Concurs Permanent de joves Intèrprets, promogut per joventuts Musicals d'Espanya, celebrat a la Sala Manuel de Falla del Real Conservatorio Supetior de Música de Madrid, entre el 23 i el 25 de novembre de 2007. Els segons premis van ser, respectivament, per a laiambé soprano Sandra Rodríguez i per al duo Per Sonare, d'acordió i guitarra. El primer premi de la branca arpa es va declarar desert i el segon va ser per a josé Antonio Domeñé. El president del jurat, Cat·los Cruz de Castro, va remarcar que el nivell de qualitat de la música jove a Espanya cada cop és més alt. Per la seva part, jordi Roch, president de joventuts Musicals d'Espanya, va remarcar que el jurat valora inicialment la tècnica però sempre va més enJià, atès que en cadascun dels participants hi ha personalitats que emergeixen i el seu principal objectiu és saber comunicar. Els premiats gaudeixen de gires de concerts promogudes per l'entitat organitzadora. L Inscripcions al Festival de Cantonigròs l Festival de Cantonigròs, de grups amateurs de música coral i danses E populars, consisteix, com és sabut, en la competició i exhibició dels participants inscrits, en les categmies de música coral mixta, veus iguals femenines , cors infantils, cors per a música popular i danses populars. Els grups han de tenir, però, un nivell artístic i formatiu d'acord an1b l'exigit per l'organització. Enguany en la seva 26a edició, tindrà lloc a Cantonigròs (Osona) del 17 al 20 de juliol de 2008. Cal atendre un repertori proposat per l'organització, així com una sèrie d 'obres obligades, entre les quals sempre hi ha la d'un compositor català. En aquesta edició, l'obra obligada és La sardana de l'abril de Lluís M. Mi llet, en la categolia de cors mixtos de ftns a un màxim de 40 veus. Aquest Festival és conegut a tot el món; prova d'això és la procedència geogràfica dels grups que hi han pm·ticipat durant aquests anys. També una de les característiques principals del Festival és el seu espetit de convivència, perquè els participants s'allotgen en domicilis particulars desinteressadament, de Cantonigròs i pobles de la rodalia. La data límit per inscriure-s'hi és el 31 de gener de 2008. Per a més informació i inscripcions: <www.fimc.es>. El guitarrista xilè Sebastian Montes, Premi Miquel Llobet E l guitarrista xi lè Sebastian Montes va aconseguir el ~- ' . . .. -i~ primer premi del IV Certamen Llobet 2007 que es va celebrar els primers dies del passat mes de novembre a Barcelona. El jurat va ser presidit pel croat Zoran Dukik i en formaven part Ludovica Mosca, Xavier Coll, !liana Matos i Marcos )avier Villanueva. El premi estava dotat amb 5.000 eu ros i concerts al Festival de Lausana i gira arreu d'Espanya promoguda per Joventuts Musicals. Amb una participació de set instrumentistes, van arribar a la final, juntament amb el guanyador, el brasiler Mateus De La Fonte i el francès François Xavier Nicolet, que van aconseguir, respectivament, el segon premi (3.000 eu ros i diversos concerts) i el tercer ( 1.500 euros i diversos concerts). Els tres van prendre part en el concert final que va comptar amb la col·laboració de l'Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu, dirigida per Gueràssim Voronkov. Montes i Nicolet van triar, de les dues obres per escollir, el Concierto mudéjar d' Anton Garcia Abril, mentre que Mateu s De La Fon te, el Concert de tardor de Xavier Benguerel. Sebastian Montes també va ser destinatari del premi atorgat pel públic i per les millors interpretacions de sengles obres de Miquel Llobet i de María Luisa Anído. Esment a part mereix el guardó a "tota una vida dedicada a la guitarra" , amb què va ser distingit l' il·lustre i veterà guitatTista veneçolà Alirio Díaz. "'" ' ~i ;~. ~-- - I Certamen Llobet té unes característiques particulars que el distancien del concepte tradicional de concurs. La principal, l'exigència d'unes obres obligades per a cada fa se classificatòria, fet que suposa un esforç de preparació molt acusat per als participants. En aquest cas van ser Mazurka de Llobet per a la primera prova, i Aire norteño i Variaciones camperas de Ma!Ía Luisa Anido, Canción playera de QuinlÍJ1 Esquembre i Recordant Miquel Llobet dc Moisés Bertran per a la semifinal. Aquesta obra és un encàrrec de l'organització del curs a un membre de l'Associació Catalana de Compositors. ens que ha seleccionat l'autor. Finalment, en la prova final hom havia d'escollir entre Ics dues composicions esmentades. El fet intrínsec concurs ha esdevingut el marc d'una intensíssima setmana d'activitat a redós de la guitarra, amb una munió d'iniciatives d'índole diversa, algunes celebrades fora de Barcelona, que en gran mesura s'han centrat en Miquel Llobet, i també en la seva deixebla predilecta María Luisa Anido en commemorar-se enguany el centenari del seu naixement. En aquest sentit, cal fer esment de '"La ruta Llobet" per diversos indrets de Barcelona, guiada per josep Maria Mangado; indrets rememoradors del gran guitarrista català. També la visita a la tomba d'aquest músic al cementiri del Poblenou. Pel que fa a Anido, hom va oferir un concert acompanyat de la projecció d'un documental de gran interès en un acte continuat amb un concert dc tres anomenades ..amigues de Mimita" -nom amb què hom anomenava afectuosament la guitarrista-, les gui tatTistes Carrnen Becerra, !liana Matos i Maria Esther Guzman. I fina lment la visita a la tomba d'aquesta gran senyora de la guitarra; tomba que està al cementiri de Tarragona, ciutat on va morir. Esdeveniment d'un interès musical elevadíssim van ser diversos concerts i d'una manera especial el que va oferir el txec Pa vel Steidl, que va impressionar el públic. També el del servi Urcs Dojcinovic, en el qual també va participar I'Enscmble Ad Libitum que dirigeix joan Furió. Altres concerts van ser el de l'Orquestra dc Guitarres Eclecticordia, que dirigeix Danielle Kassner, i el del duo Rubio-Franch. com també la classe magistral oferta per Maria Esther Guzman. Encara cal fer esment de les conferències de Carles Romea i Marco A11tonio Pérez, professors de l'Escola d'Enginyers Industrials de Tenassa, sobre '·Aportacions tècniques a l'estudi de la guitarra'', i del musicòleg javier Suarez-Pajares, de la Universitat Complutcnse de Madrid. sobre la figura del compositor Quintín Esquembrc. RRMC E ARS SUBTILIOR Compte amb els valsos ...! per XAVIER CHAVARRIA om va l'empatx? No em refereixo al de torrons i neules sinó al de valsos! Com cada any en aquestes dates ens afartem (de bon gust!) de concerts festius ben farcits de valsos. Però, cuiteu! No són tan innocus com semblen! Fa segles que se'n coneixen els efectes "nocius": a Baviera. les danses ··valsejades·· estaven prohibides per un decret del 1760. El vals es considerava massa atrevit i descarat, moralment pecaminós. perquè la parella s'agafava estretament i els cossos dels balladors es tocaven! Com era d'esperar (res atia més la curiositat i l'ànsia del personal que una prohibició). vint anys més tard el vals ja era popular arreu d 'Europa. Mozart ja en va escriure una bona pila per a l'alta societat vienesa. L'Europa de l'època, púdica i recatada (l'oficial, s'entén), s'escandalitzava amb aquella dansa sensual i agosarada. amb les parelles frec a frec, girant i girant. .. El 1797 un metge va publicar un informe en què avisava de les diverses ma lalties físiques i mentals que es podien conh·aure en ballar a gran velocitat i en cercles; un viatger alemany denunciava que les parelles feien postures indecents, que les noies s'arromangaven el vestit, i que en passar pels indrets més foscos de les sales se sentien petons i abraçades! Fins i tot Lord Byron advertia que en el vals es podien posar les mans a la parella allí on era del tot obscè fer-ho en públic! La nova dansa va aixecar molta resistència a tot arreu: era indecorosa i lasciva. Charles Bumey. viatger anglès, escriptor i cronista de !"època. va escriure l'any 1805 a la famosa enciclopèdia de Rees que el vals era "una desenfrenada dansa alemanya de modema invenció". I afegia: "Prové del verb Walzer, que vol dir rodar, donar voltes, rebolcar-se, enfangar-se i girar sobre la immundícia i el fang!" I feia una recomanació: "M'abstindré d'assenyalar les analogies d'aquesta dansa amb la seva definició. Però després d'haver vist com la ballen unes quantes parelles d'estrangers, no us podeu inwginar com d'intranquil·la i neguitosa es posaria Ull O mare anglesa en veure la se11a filla tractada amb aquesta familiaritat, i encara més, veure i notar com responen les noies a aquestes llibertats!" Per tant, exigim d'una vegada per totes un apartat d'"efectes secundaris·· en els programes de mà dels concerts de valsos! Perquè si no. acabarem tots a l'infem! C ~e 279 13 PANORAMA CONTMPO 2007. VI FESTIVAL DE MÚSICA CONTEMPORÀNIA DE GIRONA Novembre de música contemporània En cap altra època com la d'aquest darrer segle la creació musical conlemporània ha hagul de convjure amb tanta in tensi tal amb la ja existent. per JOSEP JOFRÉ A ~e 279 parlir del segle XIX el concepte dc pensament historicista ha anat guanyant terreny en totes Ics disciplines i el gust per les obres i l'estètica d'èpoques anteriors, que ha anat creixent d'una manera continuada, ha dificultat que les obres creades durant el darrer segle fossin interpretades amb regularitat en les pwgramacions dels concerts. És amb Ja voluntat d'omplir aquest buit de programació regular dedicada a la música dels segles xx i XXI que sorgeix a Girona l'any 2002. i dc la mà de l'associació cultural Claustrofïlia, el Con-T-mpo. La programació que l'associació ha anat oferint en aquestes sis edicions ha aportat al públic un ventall extens d'obres de la producció musical dels últims cent anys. tol posan t un èmfasi especial en la producció ca talana recent. El dissabte d ia I O de novembre s'obria el ConTm po 2007 amb l'actuació a l'auditori del Centre Cultural La Mercè del Wave grup de percussió. mentre que l'endemà, després del concert familiar CIRC-MAG, es va programar un concert d'homenatge a Joan Guinjoan a càrrec dels pianistes Emili Bruga lla i Ruth Lluís. Lluís va mostrar una gran sensibilitat en la interpretació de Dígraf per a piano sol, en què va ensenyar d'una manera clara tots els elements constitutius de l'obra. Enfondo se situa en el camí de les essències, dc l'evocació, i Emili Brugalla va saber copsar aquest ambient i el va transmetre d'una manera precisa. Com a duet. va ser en la segona peça de Flamenco que els intèrprets van tenir els seus millors moments interpretatius. Yannael Ouenel. guanyador del Xli Premi Xavier Montsalvatge de Girona, d 'interpretació de música contemporània per a piano, va oferir un recital eclèctic i immers en les estètiques musicals que han sorgit a partir del segle XX. Amb un repertori dedicat a Debussy, Ravel, Crumb, Montsalvatgc, Carlos Roque Alsina i Manuel de Falla, el jove pianista francès va demostrar posseir una tècnica molt pulcra que de ben segur el portarà a fer coses interessants com a intèrpret del repertori d'estètica contemporània. Si el tercer cap de setmana, en una coproducció de ConTmpo i Temporada Alta, venia marcat per l'espectacle He de ser castigat per no haver estimat mai ningú, que Carles San tos va protagonitzar el dissabte dia 24, el divendres 23 Elena Gragera i An toni Cardó van oferir un programa acuradament confeccionat que girava al voltant d'obres per a veu i piano de compositors catalans. Aixi, al costat de les quatre cançons populars catalanes de Robert Gerhard. que van obrir el programa. es van poder sentir cançons de Xavier Montsalvatge, Eduardo Rincón, Joaquim Homs i josep Soler, però també de Francis Poulenc, del qua l es va escollir el cicle de set cançons Travaif du peintre (El treball del pintor). lena Gragera va mostrar una veu plena i equilibrada en tots els registres. tot destacant-nc el mitjà. ric en harmònics. Anton Cardó va oferir una interpretació expressiva i plena de mntisos. Ambdós intèrprets, en un repertori de caràcter més aviat intimista i sense excessiva càrrega dramàtica, van mostrar molta musicalitat i compenetració. Qualitats que van arribar a exhibir amb plenitud en la interpretació. ja fora de programa, del lied An die Leier (A la lira) D. 737 dc Franz Schubert. Per tancar Ja programació d'aquest any. es va poder gaudir l'últim cap de E setmana d'w1s concerts d'un altíssim nivell. Els britànics Exaudí Vocal Ensemble van donar tota una lliçó del que significa l'expressivitat i l'emoció a través del so de la veu humana. I ho van fer en un repertori completament dedicat a la música contemporània i de l'actualitat més immediata (la majoria de les obres han estat escrites els darrers tres anys) . J a des de la primera obra del recital: Tre Canti Sacri ( 1958) de Gi acin to Scelsi van fer palesa una gran tècnica i una gran sensibilitat, les quals van anar in crescendo a mesura que avançava el concert, i tant en les obres de compositors ja consagrats com Wolfgang Rhim i Luigi Nono, com en les més recents, l'autoria de les quals és de james Weeks (que feia també la funció de di rector del grup), Michael Finnissy, Christopher Fox, Evan Johnson, Claudia Molitor i )ames Saunders, l'Exaudí Voca l Ensemble va fer sentir i entendre una gran varietat de fenòmens acústics generats per la pulcritud sonora que donaven els sons, els sorolls i les dissonàncies excel·lentment creades pel intèrprets amb Ja seva veu. En el concert de clausura del festival, es va poder gaudir de l'excel·lent interpretació de I'Ensemble ConTmpo. L'Ensemble és el conjunt del Festival de Música Contemporània de Girona i està format per una quinzena de músics procedents d'arreu d'Europa i d'Amèrica que cada any es reuneixen a Girona coincidint amb el Festival ConTmpo per preparar i executar un programa íntegrament dedicat a la música del segles XX i XXI. Les exigències del programa, que aquest 2007 va estar dedicat a l'obra de cambra del compositor argentí Osvaldo Golijov ( 1960), fan que cada any sigui diferent la fo1mació que es reuneix a Girona. Enguany van ser sis músics: el clarinetista Isaac Rodríguez, les violinistes Nonna Knuuttila i Jennifer Morcau, el viola David Quiggle, el violonccf.lista jan-Erik Gustafsson i Ja pianista Mireia Fornells. 40 o;o de descompte Els subscriptors de Ja "Revista Musical Catalana" obtindran un 40% de descompte en la compra d'entrades a les taquilles del Palau de la Música Catalana per als concerts dels cicles Concerts Simfònics al Palau, Música de Cambra al Petit Palau, Cambra Coral i Orquestra Nacional Clàssica d'AndoLTa, de Ja temporada 2007-08. 14 Cal presentar el darrer rebut d e la subscripció. I 11 PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT --------------~------------------~ l recull d'aquest mes abasta un ventall temàtic força ampli i també força interessant. Comença amb consideracions sobre L'OFICI DE CANTANT LfRIC fetes per dues iJ.Iustres senyores d'aquest ofici: KJRI TE KANAWA I ANGELA GHEORGHIU. La confrontació MÚSICA CLÀSSICA-MÚSICA POPULAR també es servida des de dues òptiques interessants, apartat en certa mesura clos per un conspicu representant de la música no clàssica, però alhora no intranscendent - FRANCESC BURRULL-, que ofereix un discurs breu però d'un interès notable. Un inteJ.Iectual prestigiós, SAM ABRAMS, reflexiona sobre aquesta realitat que és a punt de concretar-se, el CONSELL DE LA CULTURA I DE LES ARTS DE CATALUNYA, que ens afecta a tots. Finalment, una representant del virtu osisme violinístic més interessant del moment, SARAH CHANG, ofereix opinions d'un gran interès sobre aspectes forma ls de fons. E «Este es un arte que cansa mucho, necesitas estar constantemente en forma. LA ÓPERA HA UENAOO Ml VIDA, PERO HAY QUE SABER DECIR ADIÓS. [ ...] Conseguí hacer casi todas las óperas dc Strauss. Me hubiese gustada REPRESEN· TAR MAS VECES CAPR/CC/0, pero no tuve oportunidad [ ...]. No lo echo nada de menes. Al contrario. Lo decidí porque ESTABA CANSADA, AGOTADA. Después de cantar una noche TARDAS TRES DfAS EN RECUPERARTE, ésas son cosa s que nadie dice. [ ...1 Hoy DESCUBRES CANTAN· TES DESLUMBRANTES que a los cinca años todo el mundo ha olvidado. ¿Dónde estan? [ ...] HOY LOS AGENTES NO LES AYUDAN. Amí me gusta que sean conscientes de que la hipoteca que pagan por cada actuación les obliga a cuidari es, no sólo a cobrar. [ ... ] NO SE PUEDE VOLAR 13 HORAS, BAJAR DE UN AVIÓN Y PO· NERSE A CANTAR. Es imposi ble que saiga bien. Tu cuerpo puede que haya LLE· GADO AL LUGAR DE DESTINO, PERO TU VOZ, NO. Ni tampoco tu cerebro.» Kiri Te Kanawa. Jesús Ruiz Matilla, "El País", 24 de novembre de 2007. <<LOS CANTANTES, EFECTIVAMENTE, SON LOS MISMOS a través de los siglos, los países, los sexos, las edades, la diversidad de educación. TODOS TIENEN, MUJERES YVAROES, LA MSMA r.EN'TALJ)AD. Lo sé por· que cstoy casada con un tenor y conozco a muchos cantantes entre los cuales tengo numerosos amigos. TODOS AMAMOS LAS MISMAS COSAS, SUFRIMOS LAS MISMAS COSAS. Tenemos los mismos deseos y los mismos sueños. NUESTRA VIDA ES DIFfCIL LOS HUOS Y LA FAMIUA QUEDAN DE LADO. Los hijos de los artistas padeccn, son hijos de padres que quieren ser alguicn y para los cuales los pcqueños amores y los pequeños odios carecen de importancia, tal vez PORQUE TENEMOS UNA ANSIEDAD AMOROSA QUE NADIE PUEDE SATISFACER. ASf ES TOSCA,.)• Angela Gheorghiu. Blas Matamoro i Fernando Fraga, "Scherzo", núm. 207. «La concesión del Premio Príncipe de Asturias a BOB DYLAN ha servida seguramente para que muchos enterados comparen lo que estiman la vitalidad de lo que representa EL AUTOR DE BLOWIN IN THE WINDcon la aburrida formalidad inherente A CUALQUIER MÚSICO ClASICO, encargandose de mantcner abierta una brecha que, llegados a eso que llamamos excelencia quizií no debiera ser tal. ES UNA VIEJA POLÉMICA ALIMENTADA POR AMBOS BANDOS la de si realmente el fu lgor de la inspiración de una canción memorable pucde COMPARARSE A LA CON5TRUCCIÓN FORMAL DE UNA SONATA O DE UNA SINFONÍA. Para unos lo popular se impone a un CONCEPTO DE INTELECTUAUDAD ENTENDI DO TORTICERAMEN· TE mjentras, para los otros, un cierto desprecio transforma en elitismo lo que no es sine puro apriorh>. Editorial, "Scherzo'', núm. 207. <<Efectivament fem servir UNA MATEl· XA PARAULA PER REFERIR-NOS A REALI· TATS MOLT DIFERENTS. Però no cal fer cap judici de valor. Es tracta senzillament de constatar uns fets, una situació. LA MÚSICA-ESPECTACLE-GRESCA-NEGOCI HA GUANYAT PER GOLEJADA. Stravinsky, Britten, Monk, Wemer Henze, Tete Montoliu, Ligeti, Weber... són uns perfectes desconeguts per a la majoria de la ciutadania. HAYDN, ALBINONII MOZART PODEN PASSAR COM A EXEMPLE DE MÚSICA CLÀSSICA. TRONADA I BONICA, ÚTIL PER A PUBLICITAT o per a la relaxació després d'una dura jornada ... però de Berg, Stockhausen i Zorn, ni parlar-ne! [ ... ] fa tres setmanes. Palau de la Música, ORQUEsTRA FILHARMÒNICA D'ISRAEL (100 MÚ· SICS SOBRE L'ESCENARI). 2.000 espectadors a I 00 euros de mitjana entrada. Fa una setmana. ESTADI DE MONTJUÏC. EL TRIO THE POLICE, 55.000 ESPECTADORS també a 100 curos l'entrada. FEU QUA· TRE NÚMEROS I HO ENTENDREU RÀPI· DAMENT TOT.» Miquel Bernadó, "Diari de Vilanova··. 5 d'octubre de 2007. <<Hi ha qui pensa primer en la melodia i després l'harmonització. però PER A Ml, EN VENIR DEL JAZZ, LA MELODIA ÉS SE· CUNDÀRIA, compta més la solidesa I harmònica, que la construcció s'aguanti [ ... ]. JO EM SENTO MÉS HARMÒNIC QUE MELÒDIC, em costa menys fer una melodia sobre una hannonia detem1inada que harmonitzar una melodia que pot fer-se de mil maneres [ ... ]. Des de l'inici dc la meva carrera sempre m'han insistit que Sl HI HAVIA UN CANTANT HAVIA DE SENnR-SE. De vegades m'empipava perquè HAVIA DE REDUIR L'ORQUESTRA (en els arranjaments) i posar-la en segon pla perquè no tapés CANTANTS QUE NO TENIEN VEU I SEMBLÉS QUE EN TENIEN MÉS. I ... ] No sé si (ha canviat l'ambient musical des de la dècada dels 50). EL QUE MÉS HA CANVIAT ÉS L'ENTORN, HI HA MOLT DESCONEIXEMENT I POCA EDUCACIÓ D'olDA. Aquesta assignatura que hauria de ser obligatòria. o podem tancar l'oïda com els ulls o la boca, i ENS ESTÀ ENTRANT CONSTANTMENT UNA QUALITAT D'INFORMACIÓ MALSANA QUE ACABA DETERIORANT-HO TOT.» Prancesc Burru ll. Miguel jurado, "El País", li d'octubre de 2007. «Un altre inconvenient que pesa damunt el futur CONSELL [DE LA CULTURA I DE LES ARTS DE CATALUNYA], és en el fons d'ordre moral. On trobaran SET PER· SONES, els set magnífics. que siguin CAPAÇOS D'EXERCIR EL PODER EXCLUSIVA· MENT I GENEROSAMENT PEL BÉ DE LA CULTURA? Si la pràctica més habitual ha estat i és de SECTARISME, D'AMIGUISME I D'INTERESSOS PARTICULARS MÉS AVIAT MAL DISSIMULATS. A més, em pregunto si el govern tindrà el coratge de no RECICLAR PER ENÈSIMA VEGADA LES MATEIXES PERSONALITATS que han estat manant en el món cultural des de fa més d'un quart de segle. Molt em temo que LES PRESSIONS SÓN MASSA FORTES I SU· CUMBIRAN DAVANT LA INÈRCIA CREADA..• Sam Abrams, "Avui", 14 de novembre de 2007. « ... HOY TOCAMOS MEJOR LA MÚSICA QUE NUNCA. El concepto de escuela y de maestro que te transmitía una forma de tocar y te conferí a una determinada interpretación. casi un dogn1a, ha cambiado. AHORA CON TODOS LOS DISCOS QUE Dl FUNDEN LA INTERPRETAClÓN DE OBRAS, ANTES OLVIDADAS. EXIS'TtN MAs OPC10NES. Los musicólogos han investigada mucho, orientandonos en cuestiones de estil o y en la manera de tocar. HAY MUCHA IN· FORMACIÓN A TRAVÉS DE INTERNET al alcance de cualquiera y las partituras son mas accesibles. A LO MEJOR, EL PROBLE· MA ES PRECISAMENTE DE ABUNDANCIA.~t Sarah Chang. Luis G. fbemi, "ABC. El Cultural". li d'octubre de 2007. RM-C 279 15 PANORAMA A PROPÒSIT DE... Segon any corn a grup resident a UAuditori Barcelo na 216 Ja abans que UAuclitori veiés inaugurades les seves instal-lacions definitivament, el Grup lnslrumental Bm·celona 216 hi era present d'una manera regular. Aprofitant l'inici d'aquesLa segona temporada de col-laboració, el seu director artístic, David Albet, ens en desvela el com i el perquè. I wc 279 per ALBERT TORRENS - Què significa exactament ser grup resident a L'Auditori? -El concepte "residència" l'inicia l'Enti tat Autònoma de Difusió Cultural, del Departament de Cultura de la Generalitat, que dóna subvencions pensant més en grups dc dansa i teatre associats a un auditori que no per a gtups de música. L'Auditori de Barcelona no ha pogut posar en pràctica aquest sistema fins que no ha tingut totes les sales obertes. i ara hi som tres grups: el Quartet Casals, les formacions de Jordi Savall i el Barcelona 216. De fet. l'OBC també és un grup resident de L'Auditori. i ara. a més. també hi tindrem la Banda Municipal i l'Orquestra Àrab de Barcelona. - Què en treu, cadascuna de les parts, d'aques ts acords de residència? -L'Auditori en treu un discurs a mig termini de música d'avui. La programació dc I'OBC, des dc fa 15 anys, de manera natural i imparable, ha anat incorporant la música contemporània. Però nosaltres no només fem aquesta música, sinó que, sobretot, ens interessen els nous fo rmats de concerts, obrir-nos n noves franges dc públic. la combinac ió amb a lt res disciplines ... Sempre hem volgut anar una mica més enllà de només fer concerts de segle xx O XXI. 16 - Doni'ns-en algun exemple concret, d'això que explica ... -Cada any, des de fa més de 15 i amb el títol "Compositors a Barcelona", fem venir un compositor -sovint estranger- EL ÜRUP lNSTI\UMENTAL BARCELONA !H6 ÉS UN CAS PARADIGMÀTIC D'ENTITAT DEDICADA A UN GÈNERE MINORITARI QUE, CONTRA TOTES LES ADVE RSITATS P IUWlSlBLES, NO NOMÉS ES CONSOLIDAAMB EL PAS DEL TEMPS, SINÓ QUE ES MANTÉ JOVE. APROFITANT LA SEVA CONDICIÓ DE GRUP I\ESlDENT A UAUDI'fORI -'jinalment, la ciutat de la mÚr sica que necessitàvem en aquest país, amb el museu, el conservatori i les tres salesj'uncionant amb programació pròpia"-, D AVID ALBET JA PE SA E PROJECTES DE FUTUR A..MB ALTRES ENTITATS PER APROFITAU LES SI ERG IES DE COMPARTIR UN MATEIX ESPAI. durant una setmana en què preparem un concert monogràfic d'obres seves i ell fa un curs a estudiants de composició i compositors interessats per la seva obra. L'últim que ha estat amb nosaltres. aquest mes de desembre, ha estat José María Sanchez Verdú. I pròximament, el 28 de febrer, fem un concert bastant paradigmàtic de la nostra filosofia: el Winterreise dc Schubert orquestrat per a 24 músics per l'alemany Hans Zender. És una "composició interpretativa", que respecta el text i l'harmonia del cicle, però l'envolta d 'estètica contemporània amb efectes: el cantant, en algun moment, crida en comptes dc cantar, hi ha moments en què els músics s urten caminan t ... És una obra ideal per iniciar-se en la música contemporània i, per a qu i ja conegui el Winterreise. encara més. - Qui són els components del grup? - El nucli dur ha anat canviant. Des del primer dia hi som en Fcnan i en Robert Arrnengol. jo mateix i el nostre fun- dador, l'Ernest Martínez lzquierdo, que va estar uns anys sense dirigir-nos quan era titular de l'O BC. El seu pes, els últims anys, l'ha assumit en gran part el pianista Jordi Masó. El pianista és el membre de l'ensemble que es pot cremar més fàcilment, perquè la música contemporània és molt difícil de toca•~ mai no és repertori, sempre és paper nou ... I els que tenim una ratlla escrita, més o menys ens podem defensar, però els pianistes, que tenen dos i de vegades fin s a tres pentagt·ames ... I en Jordi Masó realment té una capacitat fora del normal d 'assimilar aques ta música i tocar-la, i a sobre encara li queda temps per tenir grans idees de programació i fer les altres fe ines que fa t Pel que fa a la corda, segons el programa, en fem servir una o una altra. Últimament, amb els avions barats i com que la disponibilitat dels anglesos a viatjar és important, fem venir gent de fora. Fa uns anys. això era impensable. Quan sobren les paraules PALAU 100. Los Angeles Philharmonic. Dir.: Esa-Pekka Salonen. Si· belius, Stucky. PALAU DE LA MÚSICA.12 DE NOVEMBRE DE 2007. per Mercedes Conde Pons om fer que una obra sense temàtica concreta no es faci avorrida o hermètica? Oferint un missatge coneret, una intenció compositiva que transcendei.xi la mera idea programàtica. Es el cas de les dues simfonies de Sibelius -la quarta i la setena- programades en el magnífic concert ofert per l'Orquestra Filharmònica de Los Angeles, junt amb una obra d'estrena d'Steven Stucky. La Quarta Simfonia de Sibelius és una obra estranya, de comprensió difícil. Hi ha un C continu anhel d'i.ntrospecció inconcret, que es trasllada fàcticament en un seguit de temes melòdics en evolució contínua que es van passant les diverses seccions d'instruments, com a testimoni d'una cursa de relleus, en què la fita no és arribar primer sinó arribar més lluny. Es tracta d' un camí de fons - a mode d'anàl isi- que evoluciona progressivament cap al més profund de l'i nabastable. Per això l'obra d'Steven Stucky - Radical Light- com- posta expressament per ser executada entre ambdues simfonies de Sibelius no cerca un missatge traslladable al món escrit. sinó més aviat expressar tot allò inexpressable amb paraules. L'obra es manifesta com el negatiu de la Quarta de Sibeli us. On aquest expressa la foscor que un pot sentir dins d'una cova, Stucky fa una música expansiva, lluminosa, però tanmateix profunda, tot mantenint la fi delitat del llenguaIge de Sibelius, amb una continuïtat inalterable. Sibelius també pot ser juganer i altiu, com ho demostra en la Setena Simfonia. més solemne i expansiva, però amb una melangia d'una intensitat colpidora; un veritable adéu al món. tot i transcórrer encara molts anys entre la seva darrera obri! compositiva i la seva mort. Es la culminació d'una experiència de vida. Sembla com si Sibelius s'hagués volgut acomiadar de la vida en el zenit de la seva maduresa, tot preveient una decadència no volguda. Durant el concert dc Los Angeles P h.i lharmonic, es va poder sentir una gran comunicació entre audiència i músics, en què Esa-Pekka Salonen va demostrar per què és considerat un dels millors directors del moment, gràcies a una implicació directa amb la música i els músics executors, plenament cohesionats i correlacionats. Un gran concert, possiblement dels millors de I{ ta1-J v porada. ------------------------ - ---- - - - - ----- - - - -- - - ---------------- -- - ------- - -- - --- - - ---- - - - - ~-' Reviure la música del Pare Antoni Soler PALAU loo-MÚSICA DE CAMBRA. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Conjunt instrumental. Dir.: Jordi Casas Bayer. P. Antoni Soler: música religiosa i villancicos. PETIT PALAU. 28 DE NOVEMBRE DE 2007. per Lluís Trullén l llegat musical d'Antoni Soler ha esdevingut un dels corpus que no només per la seva am plitud sinó per la seva qualitat, l'han erigit com el compositor ibèric més rellevant del període de la ll·lust ració. Obres per a teci ot en Ja línia del seu mestre Domenico Scarlatti, un ingent catàleg de música religiosa -vinculació amb els monestirs de Montserrat i d'El Escorial-, obres teatrals i prop d'un centenar de villancicos integren part d'aquest E corpus Uegat pel gran compositor olotí. Malgrat això, l'obra de Soler pot escoltar-se am b poca assiduïtat, i per això un programa com el concebut per Jordi Casas al capdavant d'un conjunt instrumental i del Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana, monogràficament dedicat a la seva figura, despertava un interès més que evident. Magnificat. Salve Regina, Laudate Pueri, Veni Crea tor... van configurar una primera part del programa, en la qual el Maduresa diamantina REaTAL KA 1E KANAWA. Julian Reynolds, piano. Mozart, Strauss, Duparc, Poulenc, Guastavino, Ginastera, Wolf-Ferrari, Puccini. PALAU DE LA MÚSICA. 27 DE NOVEMBRE DE 2007. per M. C. P. al ia pena destacar un recital com el protagonitzat per la soprano neozelandesa Kiri Te Kanawa, que bé podria ser el seu darrer a la ciutat dc Barcelona, on s'ha prodigat ben poc al llarg d'una extensa i lloada carrera lírica. El seu estat vocal actual és més que envejable; en sentir les meravelloses cançons d'Strauss i Puccini, era inevitable recordar les seves colpidores inter·pretacions que d'Arabella o Ma- V Lescaut ha deixat constància videogràfica. No és ara moment de reivindicar una presència ja nul·la en escenaris operístics, perquè la saviesa que l'ha caracteritzat al llarg de la seva carrera es fa palesa en la seva convicció de deixar pas a les noves generacions; ara només es dedica a cantar aUò que més li agrada. la qual cosa denota una gran consciència professional. Les dues primeres interpretacions van servir per posar a to 11011 ~. (l)~ . tf. (I ~ 1l Cor de Cambra es movia plàcidament en un llenguatge que entroncava des dc la polifonia a unes estructures hmmòniques sobre les quals la línia melòdica netament clàssica avançava amb una claredat translúcida. Un Cor que va mostrar en el seu conjunt aquell grau de conjunció, de sonoritat compacta, d'equilibri, de treball meticulós, amb una música que fl uïa amb una naturalitat excepcional i ens corroborava així la vàlua d'aq uest gran compositor català del segle XVII I. Però el Pare Antoni Soler; corn a bon estudiós i observador de la temàtica costumista. també va endinsar-se en els temes de la música pr"Ofana. amb una gràcia i una picardia inversament proporcional a l'austeritat de ' . Amb u ~V3'1': Ia vr'da monastJca. tellà volgudament marcat pels accents andalusos, amb temàtiques que giraven sobre un entorn nadalenc i popular. el Cor de Cambra, grup instrumental i Jordi Casas van endinsar-nos ~e en aquest món en el qualla lluïdesa, les varietats de ritmes, les 279 diverses tomades i les intervencions dels solistes vocals fluïen d'una manera distesa i natural, d'acord amb la picardia que acompanyen aq uestes pàgines costumistes. Un encert de Jordi Casas, presentar segons transcripcions i revisions diferents aquestes obres que denoten la vàlua d'un dels nostres grans compositors, servides per un Cor de Cambra que va demostrar una vegada més el seu grau de professionalitat. i escalfar la veu, una veu que en Abendempjindung de Mozart ja es va revelar amb la particular brillantor diamantina que la caracteritza. un so concís i fiblant. que arriba directe a l'oïda; un so que deixa palesa la fragilitat d'un timbre, tanmateix. mal·leable i sàviament controlat per la soprano. Per aquest motiu, és encara més lloable, a la seva edat, el manteniment sostingut dc Ics notes. els apianaments arriscats absolutament colpidors i un registre agut intacte. molt més que no pas el registre central, desequilibrat en certs moments. El seu cant no commou per la implicació emocional de la cantant. a vegades excessivament distanciada del text. però sí que ho fa, irTemciablement. per la màgia del seu timbre. Així. liedercom Morgen o Zueignung d'Strauss. Phidylé de Du parc o Chemins de /'amour de Poulenc, van ser autèntiques creacions, impossibles d'oblidar. o va lluir tant en les cançons de Guastavino i Ginastera. per a les quals cal un caràcter innat, que sembla totalment aliè a la seva personalitat. Però sí ho va tornar a fer amb Ics de Puccini, que va ratificar deixant clar que quien tuvo. retu11o en l'àtia "lo son l'umile ancella" d'Adriana Lecollreur de Cileà i "O mio babbino caro" del Gianni Schichi de Puccini. o s'ha d'oblidar esmentar l'essencial acompanyament pianístic de )ulian Reynolds, posseïdor d'una musicaLitat excepcional, que va deLxar palesa en partitures compromeses d'Strauss i les subtils cançons de Duparc i Poulenc. c.• 17 Concert espectacular PAlAU 100. BBC Philharmonic Orchestra. Hilary Hahn, violí. Dir.: Gianandrea Noseda. Britten: Simfonia da Requiem. Dvorak: Concert per a vio/f i orquestra. Strauss: Aixíparla l3rathustra. PALAU DE LA MÚSICA. 14 DE NOVEMBRE DE 2007. per LL. T. n concert espectacular, amb una orquestra monumental per la seva qualitat i dimensions, amb una solista dc la qualitat de 1-lilary llahn interpretant una obra emblemàtica com el concert de Dvorak, amb el director milanès Gianandrca Noseda, titu lar dc l'orquestra des de fa cinc anys, i un programa coronat pel poema simfònic Així parla Zaratlwstra ... Una suma d'ingredients que ja feien que a priori aquest concert assolís la categoria de superar totes les U expectatives, fet que es va corroborar quan se'n van poder valorar els resultats. La solista Hílary Hahn continua amb el seu grau de summa perfecció tècnica: infaJ.Uble en l'afinació, elegant en el traç, amb una aurèola interpretativa romàntica en la qual l'ús de les dinàmiques més contrastades omplen de dinamisme Ics seves versions. Hahn es troba a gust en una pàgina com la dc Dvorak que uneix virtuosisme i demanda de sensibilitat; temperament i reOexió; poètica i vehemència. El bon gust pel traç. la compenetració amb l'orquestra i l'aprofundiment musical assoleixen una dimensió només a l'abast dels grans solistes i ella -a qui encara falten anys per arribar a la trentena- ja ha assolit una categoria i unes versions com les escoltades del Concert de Dvorak que així ho con-oboren. El Concert va venir preced it per la Simfonia da Requiem de Brit· ten, obra basada en la tragèdia que vivia Anglaterra l'any 1940 i que fou estrenada el 194 1 a Nova York. Els seus tres moviments han d'aprofund ir en un món tràgic, de penúries, colpidor; i és aquesta intenció la que va prevaler en una recreació d'una orquestra que coneix al mil·límetre cadascun dels detalls, sota una batuta esteticista que en tot moment cercava la profunditat harmònica i la fortalesa lírica de la composició. Una orquestra que va demostrar una gran qualitat i que, ja al complet -amb més d'un centenar de músics sobre l' escenari-, va dur al Palau una versió monumental del celebèrrim poema d'Strauss sobre paraules de ietzsche. Fortalesa, gust per la tímblica, rotunditat, majestuositat, tot encaminat cap a la recerca d'un resultat sonor, amb moments grandiloqüents i ampul·losos, que ens pennetia discernir la claredat d'una impecable secció de cordes, la qualitat d' un metal l robust i majestuós i el d'unes fustes d'una qualitat excepcional. Un concert Strauss superb per la seva fortalesa interior i, per descomptat, pel lirisme que Ja direcció de Noseda transmetia amb la seva claredat de gest. ----------------------- -- ---------------------------------------------------------------------- -- El quadrat d'or CIClE DE CAMBRA IBERCAMERA. Quartet Casals: Vera Martlnez i Abel Tomàs, violins; Jonathan Brown, viola; Arnau Tomàs, violoncel. Haydn,Bartók,Schubert. PALAU DE LA MÚSICA. 3 DE DESEMBRE DE 2007. RMC 279 per Xavier Chavarria ls concerts del Quartet Casals són una experiència sublim, catàrtica; i el de desè aniversari va ser una nova exhibició del formidable arsena l sonor, tímbric i expressiu que l'ha convertit en un dels millors quartets de corda del món dc la seva generació. És un instrument sòlid, compacte, equilibrat i madur, i tècnicament Ics seves execucions són impecables. Els seus membres són músics en majúscules, E de cap a peus, que toquen com posseïts i en un estat de concentració extraordinari, encomanadís i hipnòtic. La música que fan té una força vital, un pols inexorable que batega amb passió i a l'uníson en cadascun d'ells: semblen connectats per un Uigam intangi· ble, màgic, que genera unacohesió 1ítmica prodigiosa. Sonen com un sol instrument i no només tímbricament: fraseig, articulació i prosòdia són ad- Dues veus en estat de gràcia ORQtJES1RA ..JUUÀ CARBONEU DE LES TERRES DE UEJDA. Marta Mathéu, soprano. Jordi Domènech, contratenor. Dir.: Alfons Re· verté. Vivaldi, Porpora. Pergolesi. AUDITORI AXA·WINTERTHUR. 3 DE NOVEMBRE DE 2007. per X. Ch. ona connexió entre Alfons Rcverté i la vintena dc músics de la secció de corda que en aquest concert van tenir un paper secundari (que no menys important) en favor dels autèntics protagonistes de la vetllada, Jordi Oomèncch i Marta Mathéu, dues veus joves, esplèndides i en un moment de forma excepcional. Després de la brevíssima simfonia Al San/o Se- B 18 polcro de Vivaldi, en què l'orquestra ja va mostrar un so acurat i homogeni, )ord i Domènech va desplegar el seu amplíssim ventall expressiu i tècnic en el Salve Regina de Nicolò Pm·pora, amb una veu dc so carnós i afruitat, àgil i sinuosa però amb gruix, amb una opacitat sensual molt propera a l'esperit operístic, una tessitura amplíssima i uniforme que brilla especialment en mirablement homogenis; tot està mesurat, sota contr-ol, però és un rigor que emana i flueix d'una manera natural. Sempre hi haurà qui els vulgui retreure el major o menor grau de profunditat en les seves lectures, o aquesta sensualitat hierà· tica tan ambigua quan toquen llaydn: o qui troba rà a faltar un major sentit tràgic, l'olor de la mort, al quartet La mort i la donzella. Però ningú els pot negar una aclaparadora capacitat expressiva que tenyeix totes les obres que toquen. Al Quartet en Sol major de l'op. 33 de Haydn, i superada una lleu precipitació inicial , van mostrar un em past adnúrable, amb un so sinuós, juganer; gràcil, prim però lluminós, un amplíssim ventall dinàmic en !"'Scherzo" i un encertat aire rústic al ·'Finale", a les variacions del qual el violoncel- lista Arnau Tomas va oferir una exhibició de bravura espectacular. Colossal el treball tímbric al complexíssim Quartet núm. 4 de Bartók, ric en coloracions, que va il-luminar i potenciar les mòrbides textu· res d'aq uest paisatge sonor feréstec, inhòspit i d'aspra bellesa. I la cristalleria del quartet La mort i la donzella de Schubert va rebre una lectura sòbria però profunda, reflexiva, expressada amb una dolçor vehement, amb una carnalitat quasi mística i una atenció minuciosa al detall i la subtilesa. El Quartet Casals converteix la música que toca en poesia. 1 nosaltres no podem fer altra cosa que sentir-nos orgullosos, cofois i afortunats de poder gaudir del seu art i la seva generositat, i desitjar-los per molts anys! els aguts, i un magistral domini tímbric que esgrimeix a plaer amb finalitats expressives. La contundència sonora de l'orquestra no va erúosquir l'arsenal d'ornamentacions, agilitats. messa di voce i abelliments diversos amb què va dignificar una partitura discreta. En la segona part, I'Stabat Mater dc Pergolcsi va sonar vehement , fogós i apassionat. El duet dc solistes hi va contribuir decisivament: Marta Mathéu i )ordi Domèncch es van conjuntar a la perfecció en tots els aspectes, amb el vibrat just i un caràcter convincent i encertat. L'orquestra els va agombolar amb correcció però amb presència excessiva. Certament, la corda de l'orquestra lleidatana s'ha consolidat i aquest re- pertori ho va posar de manifest: és una corda vigomsa i robusta, però encara li manca una certa elasticitat dinàmica, i so· bretot la destresa per cenyir-se al paper que li tocava fer en un repertori com aquest, és a dir, cedir tot el protagonisme als solistes, ser el vehicle discret i eficaç per al seu lluïment. Aquesta contundència, aquesta vehemència sonora va malbaratar en certs passatges el clima creat pels solistes. No obstant això, l'orquestra que lidera Reverté ha posat la directa i està ben encarada per assolir un nivell musical admi· rabie. Vista la qualitat. el compromís, la coherència del pro· jecte i el rigor en el tr-eball, arri· bar a aquesta excel·lència és només qüestió de temps. I eR fT 1 e A ll;i:C·I¡I;i.':f;l 'Aida': quadres plàstics, punts de fuga i bones veus Roberto Alagna. Micaela Ca rosi. Elisabetta Fiorillo. Carlo Colombara. Joan Pons. Josep Fadó. Begoña Alberdi. Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Ballet: Companyia Metros. Dir. escènica: José Antonio Gutiérrez. Escenografia: Josep Mestres Cabanes. Dir. musical. Daniele Ca llega ri. Coproducció: Gran Teatre del Liceu, Festival Internacional de Santander. LICEU.19 DE NOVEMBRE DE 2007. ~A de Giuseppe Verdi. Llibret: Antonio Ghislanzoni. per J. Comellas ls pronòstics es van complir amb tota puntualitat. Aida va esdevenir, per enèsima vegada, una ocasió àuria per fer disfrutar dc valent la nodrida concurrència que també una vegada més va ser capaç dc convocar-se al Liceu. Una ocasió també per gaudir de l'espectacle operístic en la seva accepció més tòpica i aimagi nativa, més "com sempre" també, encara que això signifiqui una mica de recuJada en el túnel del temps. No es tracta solament de la imatge dels decorats de Mestres Cabanes. amb un domini de la perspectiva -amb aquests punts de fuga tan admirable- E ment situats- i de la idealització plàstica exemplar; es tracta de més que això. Es tracta d' una dramatúrgia convencional, basada en allò que tradicionalment s'anomenaven "quadres plàstics'', executats amb precisió geomètrica per la massa de cor i fi gurants. Es tracta, així mateix, d'aquestes salutacions entre actes al prosceni amb l'obettura de les cortines, una pràctica una mica exòtica avui dia. Es tracta finalment d'uns criteris interpretatius ahistòrics. que segurament han de ser aquests, ja que una obra com aquesta no predisposa a sortides formals de mare, però que a la fi, fins Flórez ho té tot RECITAL JUAN DIEGO FLÓREZ, tenor. Vincenzo Scalera, piano. Mozart, Bellini, Rossini, Tosti, Soutullo i Vert, Vives, Donizetti. LICEU. 30 DE NOVEMBRE DE 2007. per J. C. C. l tenor Juan Diego Flórez és la gran esperança blanca -o ja realitat- del divisme tenoril universal del moment. O almenys una dc Ics ducs o tres veus més ben col-locades per a l'esprint definitiu d'un relleu generacional ineluctable. Malgrat que la seva veu lleugera l'allunyi -de moment- dels repertoris potents propis de la tessitura lírica i dramàtica, en plena joventut E ha assolit un nivell d'estima que el converteix gairebé en un fenomen. Així ho van poder constatar, viure i gaudir fins a gairebé l'èxtasi els espectadors que van atapeir el Liceu en aquest recital que amb tota seguretat marcarà la temporada. I és que el tenor peruà ho té més o menys tot: una veu d'una gran beUesa, un color homogeni que no s'esquinça mai ni davant de i tot en el context de l'excel-lència en què es va moure aquest apartat dc manera generalitzada, tenen un regust ranci inefable. Afegim-hi encara un altre component rar, el ballet, dignament defensat sense més en aquesta ocasió. A partir dc la satisfacció complaguda dc l'esperable, els clemen ts diferencials són en primer lloc un cert sabor de decepció causada pe•· Roberto Alagna, que justificà almenys en part estimes scaligeres problemàtiques; la seva veu va sonar un pèl aspra, malgrat un fraseig reeixit i un bon gust alia antiqua, alhora que la seva presència actora! ho va ser tot menys heroica. En la banda oposada, la notable aportació MICAELA CAROS! I JOAN PONS de Mícaela Carosi. aquesta cantant notable que vàrem intuir en la seva encara recent participació al Concurs Vilïas i que es va tmbar molt còmoda i suficient de recuJ-sos vocals i expressius en el difícil paper central. L'altre element per remarcar és que la presència de Joan Pons damunt l'escenari constitueix sempre una menja alhora saborosa i exquisida: o sigui cos, densitat i refinament. les notes més impossibles, un gust exquisit en l'ús del legato i dels pia11os, una imatge atractiva, una capacitat de seducció natural-gens forçadai, fina lment, una gran generositat. En tol cas, una voluntària interru pció a Ics acaballes dc la primera part -sequedat ambiental i abeurament d\111 te, segons Ics seves pròpies paraules- , no afavorien els à11ims vers el que va ser una segona part form idable i una tercera -la dc Ics propines- en què, com els artistes de circ. cada vegada se les havia amb àries més impossibles, entre les quals la 11011 va plus "Ah, mes amis!" de La fil/e du régiment. resoltes amb una suficiència exultant: fins i tot amb exhibi- cionisme tan divertit com gratuït al final de "La dona è mobile". En el recital hi va haver de tot, i no tot del tot interessant des del punt de vista musical - Tosti, sarsuela...-, però sobretot hi va haver un ventall de composicions ideal per fer lluir també amb una generositat fins a l'escreix -excessiva?-les moltes i sòlides virtuts d'un cantant que viu un moment dolcíssim de la seva carrera. Compte. que la controli i administli bé. sència dc ressonàncies que el pianista Jordi Sànchez va mantenir amb molta cura. El món d'Ulisses entrava a escena convidada per l'actor, que -a través del mim- tibava el so del clarinet solista de Rosa Maria Caparrós. Aquí, l'efectiva posada en escena dc la intèrpret ajudava a en tendre Ics estacions del viatge d'Ulisses. marcant les diverses seccions en què s'estructura el discurs. Sense sortir del forma t dc peccs solistes relativament breus, Perquè encara 110 surti el sol és la més virtuosa i brillant dc Ics tres partitures. fantàsticament interpretada pel violinista Oleguer Be11nm. Ribera hi explota -amb coneixement exhaustiu- els recursos de l'instrument. teixint un so- li loqui esplèndid basat en jocs microtonaJs, diverses pressions d'arc, múltiples pizzicatos. nautats i harmònics que configuren un discurs que atrapa l'oient per la sàvia combinació de sons carnosos i eteris. ritmes incisius i moments dc bàlsam reposat .Ta nca va el programa un Trio en quatre moviments. el títol dels quals va des pertar més d' un somriure entre el públic. Musicalment, frescor d'escri ptura i estructures molt ben travades, amb sorpreses d'allò més grates en certes trobaJies i confusions límbliques, en polimètriques i desintegracions rítmiques audaces, i en citacions ben identificables sempre tractades amb molt de gust. Penèlope espera delitosa relats més profusos. ~e 279 , Prop d'ltaca 4x4. El món d'Ulisses. Monogràfic Manel Ribera. Oleguer Beltran, violf. Rosa Maria Caparrós, clarinet. Jordi Sànchez, piano. SALA BECKEIT.13 D'OCTUBRE DE 2007. per Josep Barcons ------------------------------ le ga irebé absolut en el tercer concert del cicle 4x4 de la Sa la Beckett. Un cicle que es proposa donar a conèixer l'obra de joves compositors, oferint-los la possibilitat d'un concert monogràfi c, revestit, a més, d'u n marc teatralitzal que pretén dinamitzar la fórmula del concert t~·adi­ cional. En aquest cas. el compositor Manel Ribera (amb direcció escènica d'lban Beltrnn) ens proposava un breu recor- P regut titulat El món d'Ulisses, confegit a partir de la intervenció d'un actor i una actriu que recreaven la correspondència de Mercè Rodoreda (font d'inspiració per a Ribera) i Josep Carner. Obria el programa Say thanks to Mr. Franz /oseph Beethozart. Una obra amb clements motívics molt ben definits, de gestualitat molt fresca -a estones subtilment còmica- i amb una marcada pre- 19 Mtt:l•l;f.iS(I eR fT 1e A I Alfred Brendel, comiat? JBERCAMERA. Alfred Brendel, piano. Mozart, Haydn, Beethoven, Schubert. PALAU DE LA MÚSICA. 5 DE NOVEMBRE DE 2007. per Francesc Taverna-Bech en cert, per comentar l'actuació del pianista Alli·ed Brendel, no caJen gaires adjectius per explicitar el possible títol del comentari. El seu nom defineix per si sol tota una època del pianisme que anorà pels inicis de la segona meitat del segle passat, i que avui, h·anscendint la seva maduresa, ja comença a manifestar-se com un dels arquetips d' un estil i manera de concebre la interpretació musical. No ha d 'estranyar, doncs, que el Palau s'emplenés totalment per escoltar les versions que eUha convertit en emblemàtiques de la música pianística d 'autors tan fonamental s com Haydn, B Sonata en Do menor; Beethoven, Sonata op. 110; Schubert, Dos impromptus, i Mozart, Sonata en Do menor. Podríem dir que quan pels anys cinquanta aparegué Brendel, les seves interpretacions ja manu·estaven uns trets personals que no era possible escoltar, posem per cas, en un recital d ' Arthur Rubinstein., o bé en un de Wilhelm Kempff. Veritablement, Brendel aplicant igual rigor estiJístic que aquestes dues figures esmentades, semblava orientar-se cap a una expressió, no direm menys comunicativa o fantasiosa, però sí revestida d'una objectivitat arquitectònica que, si més no, La humanitat feta corda TEMPORADA OBC. Boris Belkin, violí. Dir.: Eiji Oue. Xostakóvitx, Rakhmàninov. L'AUDITORI. 9 DE NOVEMBRE DE 2007. :RMC 279 per M. C. P. / E s d' una profunditat fosca i misteliosa. Capaç de foradar els cors d ' una f01ma aspra i tanmateix seduirlos fins a fer-los agenollar per retre comptes dels sentiments més amagats i desconeguts d ' un mateix. La música per a corda de Xostakóvitx - i el Concert per a violí i orquestra núm. 1 en La menor n'és exemple paradigmàtic- té el poder d'encisar l'oient i alhora d'atenir- lo. Però per aconsegu ir tot ai-xò, la interpretació ha de ser no només detallada i atenta a cadascuna de les inflexions de la línia melòdica, sinó -i sobretot- conscient, amb una actitud pràcticament devota davant del misteri d'aquesta música, sorgida d'un recòndit anhel de despossessió del dolor, de voluntat de compartirlo i fer-ne partícip les oïdes sensibles. Richard Amadeus Caine CAIXAFORUM. Uri Caine Ensemble. Mozart, Wagner. AUDITORI DE CAIXAFORUM. 25 DE NOVEMBRE DE 2007. per M. C. P. E 20 ncertada proposta la de la Fundació "la Caixa" d 'acostar al públic català un dels músics més polifacètics en l'àmbit del jazz i la música clàssica: Uti Caine. Difícil de definir, la seva obra es situa a mig camí entre la fusió de les propostes clàssiques amb el jazz, però servint-se a la vegada -això sí, sense un abús gratuït- dels mitjans tècnics actuals i dels nous estüs musicals -amb referències aJs ritmes africans, sud-americans i fins i tot orientals- que enriqueixen les seves propostes, de línies molt clares tot i la varietat de propostes que és capaç de generar. En aquesta ocasió, Uri Caine i l'ensemble del mateix nom van presentar a Barcelona un petit tast de dos dels programes de més èxit en la seva prolífica carrera. El contrast entre totes dues parts va permetre gaudir àmpliament dels seus registres. En la primera prut, Ja música de Richard Wagner va prendre protagonisme. Sorprenia en un primer moment observar la senzillesa de l'ensernble situat a l'escenari: dos violins, dotava la música d'un clima de gran claredat discursiva i d 'una sonoritat molt definida en la seva coloració. Eren vhtuts que en aquells temps, tot i no estar ben delimitades, ja s'escoltaven en les seves lectures, en les qua ls també es revelava la virtut de posseir trets discursius personals i exempts de mimetismes provinents d ' influències de les modes imperants . També s'ha de reconèixer que les excel· lències de Brendel no ens faran perdre l'admiració que vam sentir escoltant els pianistes ja indicats, a més de Gieseking, Backhaus o fins i tot Arrau; tanmateix, en el moment actual una lectura de Brendel s'ha de considerar com un punt de referència cabdal per aprofundir en els textos culminants del repertori pianístic clàssic i romàntic, i fms i tot diríem que en la seva versió equànime i sò- lidament travada, hi podem trobar idees i perspectives per endinsar-nos, encara avui! , en la personalitat creativa dels autors programats. Així, la força contrastant del lirisme en la Sonata de Haydn, el concepte arquitectònic en la Sonata op. 110 de Beethoven, la poètica de l fluir modulan t dels Impromptus en La menor i Si bemoll de Schubert i en la dialèctica especulativa que Mozart desplega en la seva admirable Sonata en Do menor. Fins a cert punt, Brendel amb el seu recital posa de manifest la seva profunda personalitat com a intèrpret i també com a investigador dels camins per on h·ansita la història de la música. Boris Belkin posseeix, d'una banda, el codi genètic adequat per expressar el temperament rus que es disfressa darrere una música en aparença més transcendent que no pas local, i de l'altra, una maduresa que es percep en la recerca d' un so transparent -entès com a íntim, sincer- aU1ora que dens, com si cerqués despullar el mateix instrument, mostrar les seves entranyes. Això és el que es va despendre de la seva estremidora versió del primer Concert per a violí de Xostakóvitx. L'ocas ional manca de pulcritud - a causa de la dansa mortal a la recerca de l'expressió en els frenètics passatges de )"'Scherzo"- va quedar compensada pel pes específic de la huma- ni tat que va saber comunicar en la Passacaglia. Així com en la plimera part del concert el titular de I'OBC, Eiji Oue, es va mostrar discret sense desatendre, però, el discurs simfònic del concert. en la segona part va prend1·e possessió del seu espai, arn b una interpretació de les Danses simfòniques de Rakhmàninov tot cohesió i ga udi sonor. La corda va sonar compacta i la paleta de colors afavorida per la claredat d'idees del director japonès - a la recerca de l'evocació del paisatgisme i tru-annà d'una cultura arrelada- es va manifestar en una bona interpretació que demostra dia rere dia que l'OBC és una bona orquestt-a, només necessita una motivació per deixar-se anar. un violoncel-la sempre ben rebuda Amparo Lacruz-, un contrabaix, un acordió i el mateix Uri Caine al piano. L'obertura d'Els mestres cantaires de Nuremberg, l'obertura de Tannhaüser, el preludi de l'acte lli de Lohengrin i el preludi i Liebestod de Tristany i Jsolda sonaven com una poc original transcripció de les peces del mestre a lemany. Només el so de l'acordió podia donar pistes de l'efecte cercat: la reproducció de les versions que les bandes mi litars austríaques feien d'aquestes mateixes obres en l'època que Wagner va viure a Venècia, i que ell mateix acostumava a lamentar, sobretot per la manca de sosteniment del tempo original... El fragment més ben trobat i més pròpiament d '" estil Caine" és la Cavalcada de les valquíries, una versió amb UJ1 ritme sincopat pràcticament ska, absolutament boig, divertit i genial. Com trunbé ho va ser el conjunt de la segona part. Els grans genis com Mozatt o Bach ~s absolutament imprescindible la Ca ine version de les Variacions Goldberg- són el seu fort, si bé és cert que la seva música és més fàcilment associable al món jazzístic. En el cas del repertori escollit per a la mostra mozartiana, va destacar l"'AUegro" de la Simfonia núm. 40 i el "Rondó alia turca" de la Sonata per a piano en La major K. 331. Qui pretenia sentir música de Mozart i Wagner en devia sortir veritablement espantat; la proposta, però, és d'allò més enriquidora, com ho és rentar de tant en tantla ment dels prejudicis musicals més inh·anscendents. L'adéu dels Beaux Arts PALAU loo-MÚSICA DE CAMBRA. Tri o Beaux Arts. Joan Rodgers, soprano. Beethoven: Trio amb piano núm. 5 "Geister-Trio". Xostakóvitx: Set romances sobre poemes d'Aieksandr 8/ok, op.127. Ravel: Trio amb piano en La menor. PETIT PALAU.13 DENOVEMBRE DE 2007. per LL. T . E ra el juliol de 1955 quan Menahem Pressler, Daniel Guilet i Bemard Greenhouse ofelien el primer concert d'una trajectòria que en el decurs de més de cinquanta anys van fer del Trio Beaux Arts el referent mundial per antonomàsia dc les obres escrites per a aquesta disposició cambrística. El pianista Menahem Pressler ha estat inamovible en el decurs dels milers de concerts ofe•ts per tot el món i dels centenars d'enregistraments llorejats amb els més prestigiosos premis internacionals; actualment, en a- questa darrera etapa el Trio ha quedat format per Antonio Meneses i Daniel Hope. Com a comiat de Barcelona, van actuar en el concert inaugural de la temporada de música de cambra de Palau 100, amb una sala del Petit Palau que si bé no va presentar un ple, sí que el públic coneixia la transcen- dència d'aquest concert històric, que es va cloure amb la recreació del quart moviment del Trio Dumky de Dvorak, obra que des dels seus inicis ha a- companyat el Trio. Beethoven, Xostakóvitx -que va comptar amb la veu de la soprano Joan Rodgersi per sobre de tot una versió sublim del complexíssim Trio de Ravel van integrar el pro- Monsieur Plasson TEJIIWIORADA OBC. Dir.: Michel Plasson. Fauré, Bizet, Chausson. L'AUDITORJ.18 DE NOVEMBRE DE 2007. per X. Ch. N -------------------------------- o sabem quantes hores d'assaig va tenir Michel Plasson amb els músics de l'OSC per preparar aquest repertori (potser millor no saber-ho). Probablement no gaires o, si més no, menys de les que hauria volgut, una circumstància dissortadament força habitual, de la qual som víctimes no només el mateix director, sinó també els músics i el públic. Per això és tan valuós que un director sigui capaç de treure d'una orquestra el màxim rendiment i imprimirhi e l caràcter en el mínim de temps possible, transmetre allò que vol de manera clara i precisa i des del primer cop de batuta. Això és patrimoni dels directors de raça. I Michel Plasson ho és. Plasson té claríssim el que vol, ho té al cap (tot de memòria) i també al gest, i ho fa fàciJ i agradable; un gest no precisament eJegant ni senyorívol, ni tan soJs precís, però eloqüent, expressiu, "orgànic": Calidesa i elegància X SCHl&RTfADA. Malin Hartelius, soprano. Helmut Deutsch, piano. Schumann, Sibelius, Mahler. AUDITORI WINTERTHUR. l2 DE NOVEMBRE DE 2007. per J. B. L ' últim vers de l lied de Clara Schumann (amb text de Friedrich Rückert) que obria e l concert cliu: "mira-ho en els meus ulls: t'estimo". Ellied sencer es resol en aquesta frase final, que posa en evidència que la confirmació de l'amor es troba senzillament en l'implícit dels ulls. Malin Hartelius és la reina dc l'implícit. Té una veu increï- blement cuidada, rodona, impregnada d'una mena de tel de suau ras càlid, que posa al servei d'una delicada interpretació. Una interpretació que suggereix, que acompanya, que insinua, que no explicita. I això, a l' hora d 'abordar el caràcter esquiu de gran part de la poesia romàntica alemanya, s'agraeix enormement. Perquè -<>plant per no explic(it)ar-ho grama de comiat del públic de Barcelona. L·atmosfera recreada en el Trio dels Esperits de Beethoven tenia en el seu "Largo assai espressivo·· l'epicentre d'una versió que aprofundia en els matisos per fer sorgir la mús ica en el seu estat més pur, més sublim, més reflexiu, amb un Pressler que acariciava el piano amb una naturalitat absoluta i un Antonio Meneses i un Daniel Hope que s'endinsaven en l'aprofundiment servit pel pianista. Obra de gran seren01; amb matisos evocado rs, amb harmonies punyents, amb varietat instrumental, integren les Set romances de Xostakóvitx, servides meravellosament per la veu de Joan Rodgers; la poesia simbolista d' AJeksandr Blok és símbol d 'austeritat i d'intimitat i aquesta atmosfera va ser la que va planar en el decurs d 'aquesta acurada i profunda interpretació. Però amb l'obra de Ravel va ser quan els Beaux Arts van mostrar-se en tota la seva essència: color, Jes tan i tan complexes exigències rítmiques amb canvis constants de compàs, Ja v ivaci tat d 'alguns dels seus lempi, els pianissims més subtils del pianisme fTancès ... , tot va congeniar en una versió colorista, brillant, oberta, majestuosa ..., tot per fer-nos recordar que e ls Beux Arts han pres la decisió de cloure la seva canera artística en un moment interpretatiu brilJant com els d'èpoques anteriors i amb un Pressler que tant i tant trobarem a faltar als escenaris. mou discretament allò que cal perquè soni com ell vol, i amb aquesta direcció continguda i amable crea un clima sonor (i humà) propici. El secret? Tot i la seva immensa saviesa, experiència i ofici, J>lasson es planta davant la música (i els músics) amb humilitat i senzillesa, lliure i sincer, i desplega aq uell encant bonhomiós típicament llenguadocià (tot i ser parisenc, s'ha passat més de trenta anys com a titular al Capitoli de Tolosa). I I'OBC, còmoda i amanyagada, va sonar "a la Plasson", delicada, atenta a les subtileses i els detalls de la cristalleria de la suite Pe1/éas et Melisande de Fauré, talment una carícia musicaJ. En la Simfonia núm. I de Bizet, Plasson va canviar e l decorat però mantenint l'espe rit, i va fer cantar meravellosament els violins, suaus i tendres, en el segon moviment; els va convidar a explicar Ja fuga, transparent i clara; i va imprimir la velocitat justa en el quart moviment, sense derrapatges ni precipitació, paladejant tots els temes. En la segona part, la tot- permet que sigui l'oient qui completi les cançons, vessant sobre el text i la música el seu món de referències pròpies. Aquesta precaució i subtilesa interpretativa, tan idònia per allied romàntic germànic, potser es queda curta en el cas de textos de caire més narratiu, en què el tractament pianístic pren d imensions gaire bé s imfòniques. És el cas d'alguns lieder de Sibelius en els quals la soprano sueca - sempre molt elegant- hauria pogut desbocarse més. En els lieder de Mahler que tancaven el concert (abans de dos Mozart s i un Schubert fantàstics de propina), el pianista Helmut Dcutsch va poder fer gala del seu tarannà vienès, recreant amb mestratge probablement viscut -sempre amb el beneplàcit de Hartelius- els ambients alhora refinats i grollers. a.-istòcrates i rurals, sublims i valsejats de la capital de l'antic Imperi austrohongarès. En el record queden, amb vivacitat especial, la manera com Hartelius i Deutsch es feien seves les notes i paraules del cicle Frauenliebe u nd Leben de Robert Schumann: delicadíssims els colors que Deutscb treia aJ piano, i meravellosa la profunditat amb què -sense deixar-los al descobertHartelius il·Juminava cada mot i cada so. n M ,ve.:; C 279 Simfonia en Si bemoll op. 20 de Chausson va rebre una lectura o be1ta, sincera i generosa, ampla de so i amb una magnífica conducció de línies en l'espessor del llenguatge pseudowagnerià. Plasson, que ja s'havia posat el públic (i els músics) a la butxaca des del primer gest, va acabar ovacionat i va correspondre els aplaudiments amb un bis per a corda que va dedicar al seu admirat Toldrà. Un director com n'hi ha pocs. 21 La bellesa de l'arabesc en la flauta de Prats CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU. OSV. Vicenç Prats, flauta. Dir.: Rubén Gimeno. Arriaga, Mozart, Dvorak. PALAU DE LA MÚSICA. 24 DE NOVEMBRE DE 2007. per F. T.-B. ense assolir les fites espirituals dels darrers concerts pianístics de Mo1.art, diríem que les seves pàgines concettants dedicades a la flauta tenen la virtut dc seduir-nos per la bellesa i l'elegfmcia líriques d'un d iscurs sempre poètic i gens banal de l'instrument solista. Qualitats que en l'alè inspirat de Vicenç Prats van adquirir un alt grau de bella emotivitat, gràcies al desplegament fantasiós i elegant del discurs i un to tens i comunicatiu que captivava per la seva fantasiosa expressió. La seva lectura del Concert núm. I en Sol major va ésser, doncs. memorable i la vam escoltar amb admirac ió creixent pel seu virtuosis- S me precís i sense concessions al lluïment i identificat amb l'esperit de l'obra, així com al seu contiggut absolutament musical. Es a dir. Prats sap equilibrar l'expressivitat amb la fantasia, i l'austeritat inte rpretativa amb l'emoció, dos conceptes que solament solen equilibrar-se quan els apliquen intèrprets de categoria excepcional. Amb tot, si Vicenç Prats va captar l'atenció del públic, també s'ha de posar de manifest l'excel·lent treball del jove director Rubén Gimeno per cohesionar amb notables resultats la col·laboració dc la Simfònica de l Vallès i mantenil· un be ll diàleg amb el solista. El concert s'havia iniciat amb l'obettura Los esclavos felices de juan Crisóstomo An·iaga, compositor ma laguanya t que en la seva curta vida va escriure un limitat nombre de partitures de factura admirable i que totes, en aquestes terres ibèriques tan desgraciades en termes musicals, tenen la particularitat de representarhi, quasi en solitari, el patrimoni romàntic de l'art dels sons... Veritablement, amb una h·adició musical més profunda i una existència no tan curta, Arriaga hauria pogut escriure molta o bra important per al repettod simfònic, com ho va fer per exemple Dvorak, i com així es posa en relleu en l'audició de la seva Setena Simfonia. Tot i que la partitura ve marcada per la clara influència de Brahms, la seva música no deixa de posseir una remarcable coherència en la seva vessant formal i e ls materia ls de tipus Senzillesa i meticulositat en cobla ~e 279 COBLES SANT JORDI, MEDnERRÀNA I DE CARIIiRA DE CATALUNYA, amb Santi Molas i Joan Torres (percussió). Dir.: Antoni Ros Marbà, Salvador Brotons i Jesús Ventura. PALAU DE LA MÚSICA. IB DE NOVEMBRE DE 2007. per Josep Pasqua l ------------------- L a paternita t del concertisme per a cobla s'atribueix a Josep Serra, però la seva estada definitiva a l'escenari es deu en gran mesura a joaquim Serra. Es curiós que actualment l'evolució d'aquesta faceta musical continuï vinculada a la mateixa nissaga. però encara que sigui sense aquesta intenció, el Memorial joaquim Serra ho afavoreix. Centenari obliga, la 24a edició d'aq uest certamen musical (la 8a caractetitzada per l'encàrrec d'obres) va lluir un cartell de luxe per ofelir un monogràfic serrià amb les cobles Sant Jordi i Mediterrània (segurament els màxims exponents del concertisme per a cobla actual). reforçades per la Cobla de Cambra de Catalunya i dirigídes per Antoni Ros Marbà, Sal- Música i músic sublim EUROCONCERT. Josep Colom, piano. Bach: Suite francesa núm. 5. Ravel: Le tombeau de Couperin. Beethoven: Sonata per apiano núm. 32. PALAU DE LA MÚSICA. 21 DE NOVEMBRE DE 2007. per LL. T. R 22 efinament, tècnica. inteJ.Ligència i musicalitat conviuen en les recreacions de Josep Colom; així el plaer d 'escoltar un gran solista assoleix una dimensió quasi transcendent. Una Suite francesa de Bach, La tombeau de Couperin de Ravel, i un retorn al passat per retrobar-se amb el sublim Beethoven dc la Sonata núm. 32, es veien acompanyades fora de programa per l'Impromptu op. 90 núm. 3 de Schubert, de l'Estudi núm. 7 de l'opus 25 dc Chopin i un dels Corals de Bach Busoni. O rnamen ts i passatges de velocitat de la Suite executats amb una nitidesa diàfana, profunditat en l'expressió, realització acu rada de les dinàmiques, en un Bach que recordava per la seva recreació magistral l'ofert per altres grans mestres com Perahia, Nikolajewa o Hewitt. Colom va oferir una lectura de Le tombeau folklòric hi estan elaborats amb cri teti rigorós per disposar-los amb considerable entitat simfònica que l'allunyen de l'estil purament pintoresc. Amb la lectura d'aquesta obra podem dir que Rubén Gimeno va exhibir unes notables facultats com a director i també l'Orquestra del Vallès va oferir una actuació que va entusiasmar el públic q ue emplenava el Palau. vador Brotons i jesús Ventura. El programa, el va obrir el poema simfònic Puigsoliu, del qual, malgrat els esforços de Ros Marbà per imprimir caràcter, una insegura Cobla dc Cambra de Catalunya va oferir un a versió amb més ensopegades que no esperit. Salvada la simbòlica (i accidental) introducció que rememorava el concert que el mateix Ros Marbà va haver de dirigir 50 anys enrere en substitució del tot just desaparegut joaquim Serra, jesús Ventura va oferir unes dogmàtiques Impressions camperoles al capdavant de la Cobla Mediterrània i també la primera audició de l'episodi sim fònic A mesura que creix d'Antoni Olaf Mestre amb la cobla Sant )ordi. De Ros Marbà, la Cobla Sant Jordi va fer una preciosista recreació de Barcelona 1957 ditigida pel mateix autor, men tre que Salvador Brotons va p rotagonitzar un dels moments estel·lars construint una es ple ndorosa ve rs ió de l poema La presó de Lleida am b les du es formacions estables. En conjunt, una memorable matina l només destorbada per les presentacions orals micròfon en mà (especialment innecessàries pel fet que el públic disposava d'un elaborat programa) que malgrat la bLillantor del cartell va registrar una minsa müja entrada. de Couperin basada a recrear una atmosfera plàcida, sense fluctuacions excessives de sonoritat, tot encaminat a la sobrietat, acurada en el gust pel matís í d'acord amb l'escola de pianisme francès. tan vinculada a la seva trajectòria artística. Deia Barenboim que una de les genialitats que més l'impressionava de Horowitz era com atacava els acords, essent tan directes que semblava que els escoltessis just davant del teu rostre. I l'entrada del testament sonatístic beethovenià que va oferir Colom ens permetia endinsar-nos en sonoritats que ens introduïen en aquest món sublim coronat amb l'"Arieua··. Un Colom magistral, que assolia l'aprofundiment d'un Arrau o un Kempff, la claredat a nalítica d'un Po llini , la d imensió estructural d ' un Brendel i fin s i tot l'espectacular joc de matisos sonors d'un Sokolov. Noms que ens fan adonar que a casa nostra tenim un dels pianistes més grans de l'actualitat, i malgrat que el Palau no s'omplís, els qui vàrem tenir l'ocasió d'escoltar-lo hem confirmat aquest apriorisme prou conegut. eR fT I e A ili:C•I ¡(i 1~ (1 Hogwood amb I'OBC TEMPORADA OSC. Dir.: Ch. Hogwood. Mendelssohn, Schubert L'AUDITORI. 25 DE NOVEMBRE DE 2007. per J. B. ' orquestra col·locada segons el patró clàssic: violins enfTontats, amb violes i cellos enmig. Aquesta va ser l'opció de Christopher Hogwood a l'hora de dirigir I'OBC en un programa que evocava el viatge escocès de Mendelssohn (plasmat en Les Hèbrides i la Tercera Simfonia), i que intercalava enmig la Simfonia núm. 5 dc Franz Schubert. En Les Hèbrides -en la versió de 1830. recentment editada per Hogwood-, després de les primeres notes de la corda, la fusta va entrar amb una sua- L vi tat i precisió exquisides, preparant el viatge cap als paisatges marítims de La gruta de Fingal (nom amb què també es coneix la partitura). Durant el trajecte, una gran elegància en el fraseig, amb especial bellesa en els cellos, a qui Mendelssohn regala els moments de més lirisme del relat. El classicisme de Schubert va fer-se evident no només per la claredat fOLmal de la partitura, sinó per la utilització d'una plantilla orquestral ben reduïda, amb una corda que no superava la vintena de músics. Aquesta formació gairebé cam- bñstica va permetre a Hogwood plantejar una lectura molt fresca, transparent i lluminosa de l'obra, que va anar guanyant en detall i precisió a mesura que avançaven els compassos, tot arribant a un quart moviment en què la complicitat entre director i intèrprets va assolir el seu punt àlgid. El paisatgisme de l' Escocesa de Mendelssohn tancava el concert. Per pintar la vastitud del mar, el verd infinit dels prats i les boires misterioses, i simular vent i tempestes, Hogwood va optar per una plantilla que doblava de llarg els efectius que havia disposat per Schubert. Tot i alguns dcsajustaments dc la corda en algunes textures fugades i passatges endimoniats, l'orquestra va fer un bon treball de Joies vocals de Pau Casals CIClE DE TARDOR. Assumpta Mateu, soprano. Francisco Poyato, piano. Cançons de Pau Casals. AUDITORI PAU CASALS DEL VENDRELL ll DE NOVEMBRE DE 2007. per Xavier Chavarria la Casa Museu Pau Casals del Vendrell s'ha estat exhibint una interessantíssima exposició (a partir de gener es podrà veure en altres ciutats del país) que té per titol "Pau Casals i l'exili", i que mostra diversos documents, molts inèdits, que reh·acen el compromís i l'activitat per la pau i la llibertat que va dur a terme l'insigne violoncel·lista des de l'inici de la guerra civil A fin s a la seva mort. Una de les activitats paraHeles a aquesta exposició va ser el recital de la soprano Assumpta Mateu i del pianista Francisco Poyato, que van interpretar dotze cançons compostes per Casals, petites joies inspiradíssimes que mostren el talent, l'habilitat i l' instint dramàtic de les seves creacions. Vuit d'aquestes dotze cançons va ser compostes per Casals en plena "Acoblaments" inusuals GRUP XXL Dir.: Peter Bacchus i Salvador Brotons. Bacchus, Boliart. Gasull, Gerhard, Rumbau, Vila. AUDITORI CSMB. 21 DE NOVEMBRE DE 2007. per J . B. s diu que quan lgor Stravinsky va a ni bar-se a les nostres latituds, va quedar fascinat pel so de la cobla. Fins i tot sembla que, captivat per les possibilitats que oferia la f01mació, va ani bar a escriut·e-hi una obra (avui perduda), que va ser-li retornada, tot impugnant-li el poc coneixement de la plantilla ... Corn devia sonar aquella peça? Sens dubte, havia d'estar escrita en un llenguatge força més avançat que les com· E posicions coetànies. Vaja... que la majoria de composicions coetànies. Perquè l'any 1929 Robert Gerhard escrivia la seva Sardana f f , per a formació mixta d'instmments de cobla i clàssics. Aquesta peça -amb un plantejament bitonal fantàsticcloïa el concert que el Grup XXI va oferir el passat 21 de novembre en la seva programació de tardor. Abans es va poder sentir una bona dosi d'obres que exploraven les pos- conjunt, evident sobretot en un segon temps en què els músics van jugar a descobrir an1b entusiasme els racons per on s'escola l'omnipresent motiu rítmic que dóna vida a )"·Scher- zo". joventut, entre 1895 i 1898, i són melodies lleugeres. fresques, vitals, de regust modernista, amb tocs impressionistes i basades en textos de gran categoria d'Apcl·les Mestres, Verdaguer, Verlaine i Gautier. Ben diferents són les quatre cançons de temps de guerra, compostes entre 193 7 i 1942, de llenguatge molt més dens, dramàtic, en què destaquen les dues balades sobre textos de Ventura Casso) (Balada dels dos estels i Balada de la nova So/veig) al·legòlics i punyents, que Casals traduí amb una música altament expressiva, il-lustrant paraula per paraula i més enllà: el senti- ment. l'estat d'ànim d'un exiliat que comença a perdre l'esperança hi són ben presents. I la soprano manresana Assumpta Mateu va esprémer tol l'arsenal expressiu d'aquestes cançons que no permeten un gran lluïment vocal però que exigeixen mà;~¡j. ma concentració dramàtica. Mateu les té molt interioritzades i presta una gran atenció a tots els detalls, a cada gir del text, amb una dicció clara i precisa, una veu prima i refinada, de pianíssims exquisits i aguts ferms i decidits. El pianista Francisco Poyato la va embolcallar amb un so suau, sempre amatent a la inOexió de la veu i en un equilibri admirable. Un magnífic duet d'intèrprets per a unes cançons de gran bellesa. sibilitats dels instruments de cobla en diferents formats cambristics en combinació amb instruments clàssics. La primera part del concert presentava obres que la Càtedra de Música Emili Pujol ha encarregat darrerament a diversos compositors catalans amb la finalitat d'augmentar el repertori cambrístic per a instruments de cobla. Els enfocaments d'aquestes obres, ben diversos: Kaos de Mariona Vila explotava la comicitat d'un omnipresent motiu cromàtic; la Petita Suite per a dot:e instruments de Peter Bacchus (amb nova instrumentació) recreava amb molt de gust el llenguatge stravinskià dc les suites per a orquestra: A l'esquena d'un voltor... de Feliu Casull -amb el mateix Casull com a rapso- de-simfonitzava djversos textos poètics des d'un eclecticisme ben suggerent. En la segona part, l'Aquarel·la que Xavier Boliart va escriure per a lluïment de piano i tenora, i la sardana de Gerhard. Entremig, l'estrena absoluta de l'obra in Process, del jove Octavi Rumbau, que explota al màxim els lím its de la tenora en un context estèlic en què la subtilesa tímbrica i l'enginy rítm ic estructuren un discurs molt ben argumentat. Si -com va ser el cas- aquestes obres compten amb intèrprets de primera fila. no hi ha impediment per continuar explorant un terreny poc cultivat fins ara, que permeti donar carta de naturalesa universal a aquests instruments. ~e 279 23 Cara i creu de la nova creació catalana 12è FES11VAL D'ÒPERA DE BUTXACA I NOVES CREACIONS. BARCELONA. DEL24 D'OCTUBRE Al '1 DE DESEMBRE DE 2007. per M. C. P. a XII Edició del Festival d'Òpera de Butxaca i oves Creacions creix en la mateixa mesura, tant qualitativament com temporalment. La seva durada cada cop més dilatada -des del24 d'octubre fins a l' I dc desembre- fa que l'apel· latiu "festival" quedi ja curt a un esdeveniment que està prenent unes dimensions cada vegada més internacionals -com ho corrobora el fet que es fes present amb gran èxit de públic a Dar·mstadt en l'anomenat cicle d'òpera catalanaamb li tes dc nivell artístic superiors. Tanmateix, l'esperit inicial es manté encara prou intacte - amb un equip petit però molt eficient- i el contacte artista-públic - tan important per donar sentit al concepte ''butxaca"- és encara un dels al-licients blrsics que fan d'aquest festival una bombolla artística al marge de les convencions. El balanç general -tenint en compte que van quedar per veure Odola i Serious Cabaretés molt positiu. però cal ressenyar Ics esllavissades que fan pensar que encara queden alguns marges per delimitar, perquè si bé és cert que el terme "nova creació" és molt ampli, també ho és que en termes artístics el tot s'hi va/no hauria de ser sinònim de creació contemporània. Vindria a ser una qüestió més de forma que no de fons, el fet que no assolís les expectatives posades, el Saló d'Anubis o l-'Acadèmia de Lilí & L l®C 279 Danté de Joan Albert Amargós i Toni Rumbau, tenint en compte la reputada trajectòria artística de tots dos creadors. El problema d'arrel és que l'obra com a tal no va resultar ser allò promès d'entrada: una òpera dc cambra. Saló d'Anubis és més avial una obra més propera al musical anglosaxó, sense cap mena de voluntat de desacreditar un gènere -el musical- tan digne com l'operístic. Però si el que es pretenia era fer una òpera, el concepte d'origen va resultar frustrat. Per això, i malgrat la dignitat artística de tots els actors cantants i músics que hi van intervenir -amb menció especial al baríton Marc Canturri i la mezzosoprano Marta Valero-, el resultat va deixar més aviat desorientat i poc convençut. L'o· bra té un equilibri dramàtic inestable, tant des del punt dc vista musical -una partitura amb tendència a la monotonia sonora- com des del punt de vista dramàtic, amb un llibret massa críptic - tot i alguna picada d'ullet a"tllada a l'espectador que li feia recuperar l'atenció- sobre un terna -el del traspàs de la vida a la mort-, això sí, molt atractiu; llàstima, però, de la manca d'aprofitament. Si bé l'inicial ús de la màgia -important l'assessorament del mag Lari- va despertar curiositat. l'aparició d'una titella com a imatge de l'ànima en una escena massa llarga va resultar anecdòtica i poc integrada a la dramatúr'gia. Com a contrapunt, dos espectacles de formats i continguts ben diversos es van revelar com els grans èxits del Festival: l'opera prima d'Agustí Charles i Marc Rosích en el gènere operístic, l-a Cuzzoni, i la recreació del mite bíblic de judit i Holofemes a càrrec de Katari na Livljanic. l-a Cuzzoni recrea el moment de declivi de la gran soprano i musa de Handel, Francesca Cuzzoni, en un retrat profundament dramàtic però amb certs instants hilarants que alleugerien l'ànim de l'espectador. colpit pel calat dc l'obra. En aquesta, partitura, llibret, direcció escènica i interpretació es van desvelar d'una important magnitud artística, amb un elevat grau de cohesió; un fet no gens fàci l d'aconseguir quan es treballa amb tot d'elements nous i com a debutant en un gènere -l'operístic- per se de gran complexHat. La profunditat psicològica dels dos personatges protagonistes - la Cuzzoni i el crític musical Charles Bumeyes feia palesa tant en el magnífic llibret -que no ha de ser necessàriament extens ni saturat de paraules, com demostra Marc Rosich- i en la profunda cohesió d'aquest amb la suggerent partitura d'Agustí Charles -gran mestre del detall sonor i de Ja sinuositat harmònica- que va facilitar tant la recreació d'una època com l'actualització d'una situació absolutament vigent avui dia. Meravellós el treball del conjunt instrumental a escena, com el dels cantants Werner Volker Meyer i Gerson Luiz Sales, dc dicció perfecta i absolut compromís dramàtic. Per un control de qualitat dramatúrgica HANGMAN,HANGMAN !de Lleonard Balada (música i llibret). 7HE'70WNOf'GREmde Lleonard Ba- lada (llibret: Askam Midani). Marlin Miller. lnés Moraleda. lv~n Garcia. Marra Hinojosa. Enric Martínez-Castignani. Josep Ferrer. Carles Canut. Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. Dir. d'escena: Gustava Tambascio. Dir. musical: Alvaro Albiach. Coproducció Gran Teatre del Liceu, Fundació Caixa de Catalunya, Festival d'Òpera de Butxaca i Noves Creacions i coJ.Iaboració especial del Tea tro de la Zarzuela. FOYER DEL UCEU.lJ DE NOVEMBRE DE 2007. per J. C.C. l lector segurament trobarà agosarat el títol, i és fàcil que ho sigui poc o molt. Però a vegades al crític se li fa difícil evitar també entrar en el joc de l'excés -ni que, com en aquest cas, després de tot resulti discret-, quan el tupí de la condescendència sobreïx tant més del compte com en aquesta oportunitat. E 24 Diguem abans que ha estat un encert notable programar conjuntament aquest díptic operístic de cambra -de cap de les maneres de butxaca-, que vist en conjunt i comptant com ha comptat amb uns recursos de producció generosos -una altra cosa és com han estat emprats-, constitueix una proposta molt interessant. Lleo- nard Balada, ell mateix també en funcions de llibretista, confegeix un retaule ple de lucidesa crítica de l'american way of life, contemplat des de la distància de qui, malgrat anys i panys de ciutadania USA, porta intactes en el codi genètic l'empremta de la cultura i de la civilització europea. El compositor empra amb lïnor i control els recursos de la parò- ues visions femenines completen aquest repàs. La primera,judith, una encisadora recreació a mode de cant de sibil·la o narració trobadoresca del drama de judit i Holol'erncs en la versió en croat del segle XV I, signada pel poeta Marco Marulic i recuperada per una carismàtica Katarina Livljanic -amb l'auster acompanyament a mode de baix continu dels músics Albrecht Maurer i Norbert Rodenkirchen, corda i flautes- en un marc idea_! com és la Capella de Santa Aga ta. La segona, Tarabàbula , un divertiment -dramàtic o còmic?- de la polifacètica artista Uma Ysamat -que va mostl1lf un gran esforç interpretatiu- en una entretinguda performance de difícil classificació i amb la divertida aparició en dos moments de l'irreconeixi ble pianista josep Colom. Una peça que troba en el seu subtítol la millor definició plausible: "l-a freqüència de la meva essència • i que en el marc de l'Acadèmia Marshall va trobar l'espai adequat en dimensions i intencions: la distensió pròpia d'un saló amb reunió d'amics. D dia. fent ús d'un sentit irònic i fins i tot càustic molt fi, sense caure mai en l'excés ni per descomptat en el ridícul, ajudat per una música eclèctica, més funcional que no excelsa, tan americana com exigia el context argumental, comptant a més amb un treball interpretatiu de notable eficàcia. El que sí que juga a l'excés és una dramatúrgia que si bé, i això és innegable, entén bé el contingut més pregon de l'òpera, en abandonar-se a un tot, s'hi val desmesurat, acaba no contradient però sí distraient de l'essència del discurs de l'autor. Lleonard Balada, l'excellent quadre d'intèrprets, les bones intencions dels programadors i, no cal dir-ho, el públic, no s'ho mereixien. Tete La seva figura centra la cloenda del Festival Internacional de Jazz de Barcelona esprés d'una setmana d'assaigs, els membres de la big ba nd de I'ESMUC -Taller de Músics es van convertir en els protagonistes de la segona de les produccions incloses en el concert de cloenda del 39 Festival Internacional de jazz de Barcelona que es va celebrar al Palau de la Música Catalana, l' l de desembre passat. Dirigits pel portuguès Zé Eduardo, els músics d'aquesta formació, p ràcticament els mateixos que fa vint anys van enregistrar l' únic disc que Tetc Montoliu va realitzar amb una big band, van compartir escenari amb set joves pianistes, estudiants tots ells de I'ESMUC i del Taller. Els pianistes convidats van ser: Jordi Berni (graduat per I'ESMUC), Jaume Gispert, Roger Mas (graduat per l'ESMUC), José AJberto Medina. Marco Mezquida (estudiant de tercer curs a l'ESMUC), Txema Riera (graduat per l'ESMUC) i lvan Santaeularia. Roger Mas va obrir el concert amb "C.T.A"', aJ qual van seguir des de clàssics com "AJI of me" fins a temes com "Second Race", "Rimas", "Recordame" i "Neptuno blues"', així com l'estrena de "Pont aeri-Aquarel.la", original de Tele Montoliu, amb arranjament de Joan Monné i el jove Marco Mezquida al p iano. D Tres moments de la màgica nit viscuda al Palau de la Música, que va reunir diverses generacions de músics en dues produccions úniques ACTUALITAT Tres dels pianistes formats a I'ESMUC, en un moment de la seva actuació IJ).'.IIIOj el que fa als músics de la big band ESMUC-Tallcr dc Músics, hi van participar: Ramón Cardo. saxo alt: Pclico Sam beat, saxo alt i soprano; Eladio Reinón i Xavier Figuerola, saxo tenor: Joan Chamorro. saxo baríton: Mike Kaupa, Ramon Quadrada. Javier Mczquita i Lluís Figuerola. trompeta; Juanjo Al'l'om, Josep Tro, Enric Mestre i Sergi Vergés, trombó; Riqui Sabatés. guitarra; Mario Rossy. contrabaix, i David Xirgu. bateria. Aquesta producció. la primera que organitzen conjuntament I'ESMUC i el Taller de Músics i titulada genèricament '·Tete. IO anys", va tancar el concert de cloenda d'aquesta edició del Festival que organitza The Project. De manera prèvia a aquest muntatge, van actuar els músics liderats per Pascal Comeladc i Horacio Fumero (amb The Art Eixample of Canigó), f01mació que aplega els músics Gm·ka Benítcz, David Xirgu i Pep Pascual -els dos primers, juntament amb Fumero. també professors de I'ESMUC. P Estudiants i professors de l'ESMUC realitzen un concert al Parlament de Catalunya n conjunt de cambra format per estudiants, graduats i professors del departament dc Música Antiga de l'Escola, amb el violinista Emilio Moreno al capdavant, així com un quartet de corda (format per Isabel Cachón i Lluís Ca s h~ n . violí; Carlos Val lés, viola i Ferran Bardolet, violoncel), van realitzar un concert breu al Parlament de Catalunya el IOdc desembre passat, amb motiu de la celebració de l'acte de commemoració del 75è aniversari de les primeres eleccions al Parlament de Catalunya i d' homenatge a tots els que n'han estat diputats des del restabliment de les institucions democràtiques catalanes. U L'acte, presidit per l'actual titular del Parlament, Ernest Benach, i amb Iu presència de l'expresident Joan Rigol, així com del president dc l'Associació d'Antics Diputats al Parlament dc Catalunya, va incloure la presentació del llibre "El debat estatutari del 1932'', de Teresa Abelló Güell. Com a cloenda. I!I conjunt dc cambra dc Música Antiga va ofel'ir un breu recital titulat "Música Festiva a la Cort dc l'Arxiduc Carles". amb obres d'Emanuelc Rincón, Baró d'Astorga i d'Antonio Caldora. Per últim. el quartet d'estudiants de l'ESM UC esmentat anteriorment va interpretar la cèlebre "Vistes aimar·· d'Eduard Toldrà. 3 IJj.'.iiij A eT u AL 1TAT I ''Intercentros'' La sisena edició d'aquest concurs premia tres estudiants de l'Escola 1 J Gabriel Amargant rep la felicitació de Salvador Mas n una final celebrada novament al Real Conservatorio Superior dc Música dc Madrid, la sisena edició del concurs "lntcrcentros Melómano". que va tenir lloc del 7 al 9 de desembre passats, va premiar la violinista Ana Valdcrrama, estudiant de plimer curs dc I'ESMUC (amb el professor Yuri Valguin). així com Gustava Villegas (nauta travessera); guanyadora i segon premi respectivament en aquesta edició d'un concurs on diversos centres d'arreu dc l'Estat espanyol fan una selecció entre els seus estudiants per reconèixer-nc Ics qualitats interpretatives. El tercer premi va ser per a una jove violoncel·lista de Musikene (País Basc). Per part de I'ESMUC. també van participar al concurs els estudiants Víctor dc la Rosa (clarinet) i San- E 4 tiago Blanco (piano). el primer d'ells. també finalista. Al marge dels màxims guardons, tant Valderrama com Villegas van ser reconeguts també com a millors intèrprets en les seves respectives categoJies. Amb tot, aquests no van ser els únics premis per a I'ESMUC perquè el jove Gabriel Amargant (saxo tenor, jazz), també estudiant de l'Escola. va rebre una menció honorífica -la primera que atorga el concurs- per reconèixer la seva actuació. Amargant es va fer acompanyar per diversos estudiants dc I'ESMUC (Marco Mezquida, piano; Miguel Serna, contrabaix i Carlos Falanga. bateria). Pel que fa als repertotis escollits pels estudiants de I'ESMUC. Ana Valderrama va tocar en la fase final "Epitalamio" ( uptiae bulgatinae). de David del Puer- to, així com l'espectacular "Zapateado··. op. 23, de Sarasate, entre altres. Pel que fa a Gustavo Villegas, acompanyat al piano per lïm Lissimore, va seleccionar obres com el Concert per a Oau ta solista de Jacques Ibert. El repertmi escollit per l'estudiant de la jazz Gabriel Amargant va incloure els Quartets J i 2 de Chick Corea, així com clàssics del repertori jazzístic com "My One and Only Love", entre altres. Tot i haver centrat el palmarès d'aquesta sisena edició del concurs lnlercentros, aquesta no és la primera vegada que estudiants de l'Escola s'empo11en els màxims reconeixements. En aquest sentit, cal recordar el plimer premi de Ja tercera edició del certamen, obtingut en el seu moment per la clarinetista (i graduada per l'ESMUC), Ona Cardona. ARTICLE i{j/,(iij ''El conte de l'harmonia'' monts per CARLES GUI NOVART i havia una vegada un [2Q que vivia amb els seus pares: el Dominant i la Subdominant. L'harmonia regnava a la llar. La relació de Sa establerta amb el seu pare i la seva mare era de les més belles. El pare i la mare, aquest SJ2l. a la 5a alta així com el & a la Sa baixa, eren per a [2Q la seva raó d'ésser (no en va QQ és el 3r harmònic de fu. i els harmònics són l'arbre genealògic de l'harmonia). Aquest fk¿ vivia, doncs, en un ambient de cordialitat, estimat per la família i amb molt bona relació amb tots els membres de la seva societat. En el fons era un reiet, tots l'estimaven i, pràcticament, el tenien com a tal; però és que la seva situació era certament privilegiada: ningú no posseïa com ell tantes prebendes i era tan altament considerat. Sí..., ja n'hi havia d'altres que gaudien de consideració i que tenien atributs propis -per dir-ne un, podem citar el senyor&., que es troba al mateix bell mig tant de l'ordre dels diesis com dels bemolls (a més que aquesta simetria es retlecteix en el teclat)- però H 1 J .Referint-se al fanalet· del cinquè asteroide " ...AJ menys, el seu treball té un sentit. Quan encén el seu fanaJ és com si fes néixer tm esteJ més o una llor. Quan l'apaga és com si fes dormir l'estel o la llor. És una ocupació molt bonica. 1 realment útil, perquè és bonica" (Antoine de Saint-Exupery "El petit princep") ll·lustració: Gabriela Segur com {2Q, de bon tros que no n'hi havia cap. Jo no sé si heu llegit "El petit Príncep", aquesta visió meravellosa que l'autor fa del món des de l'angle de puresa del seu personatge i que aporta un relativisme al qual no estem gaire acostumats. Aquesta altra veritat. que estima la rosa per damunt de tot, ens connecta amb el món autèntic, imaginatiu i noble dels petits. La gent gran oblida Ics essències i complica sempre les coses .. . no obstan t això, el nostre Do, dintre del Diatonisme, és encara un infant. Tots els petits, a casa seva. són un rei -ja els ho diu la seva mare!-, ells són la Tònica del sistema familiar. Però, a part de la família, aquest /2Q. tan aviciat viu en un país tranquil, generalment reposat, que en diuen Diatonisme i no es caracteritza més que per les tecles blan- ques del piano. Totes les relacions entre tecles blanques són habituals i d'una gran cordialitat perquè tots els seus intervals, tots els contactes socials entre els sons, són quotidians, no tenen gaire tensió; tots eUs -excepte els propis de la família (Tònica, Dominant i Subdominant, o, intervals de 8a, Sa i 4a), que ja distingim amb el qualificatiu de justos (la justícia és trinitària)són exclusivament Majors i menors, no n'hi ha cap d'augmentat ni disminuït; bé, sí, n'hi ha un, només un, que serà el dolent del nostre conte: el "Diabolus in musica", l'interval de 4a augmentada (Fa-Si) o Sa disminuïda i que es troba entre el IV i el VIl graus. (Vegis el conte musical "Dia bolus in musica", història d' una nota infausta, aparegut en el n°12 d'aquesta mateixa revista) Bé, com que per parlar dc la felicitat de Do, en un món que no passés quasi mai res, ja no hauríem començat aquesta història (les històries al bany maria són sempre fades i ensopides) hem hagut de trobar l'element instigador que li donarà motricitat i argument. Com en tots els contes, també en aquest intervé l'amor. "Romeu i fulieta" és també la història de Si i de QQ. ¿Per què us penseu que al VII grau se l'anomena Sensible? ... És l'element femení. La presència de Si a l'escala dóna sentit i dinamisme a Do i, en conseqüència, al conjunt de la tonalitat. La tonalitat és aquesta societat posada tota ell en acció. a la recerca d'una cadència, i la cadència, el bes de la Sensible amb la Tònica, l'acompliment de les atraccions naturals. La Sensible crearà, això no obstant, dissonància, en tant que interva l augmentat, amb la sogra, la Subdominant, assenyalant ambdues notes, dinh·e de l'escala, el pas dels dos únics semitons. Així i tot, el context diatònic és un context suau, càlid, sense gaires problemes i representatiu d'un clima alegre i assoleUat. 5 ESMUC iJJ.aiJj ARTICLE Així doncs, mentre durà l'estiu, la joia. en aquell país, fou completa: els cants alegres de les cigales es feren sentir per tot aquell regne del mode Major. Però quan vingué el fred, els cants es feren tristos i l'hivern aportà al nostre f2a. l'ombra de tres bemolls a l'armadura. Aquets bemolls canviaren la relació amb determinats membres d'aquella societat, encara que no afectà, lògicament, cap integrant de la família, ni tampoc el senyor&. representant, en la seva equa nimitat i simetria, de la justícia i l'ordre social. Fou així com ei "Fum, Fum, Fum", expressà la gelor d'un 25 de desembre o com "El cant dels ocells" esdevingué el símbol d' una nostàlgia latent catalana. potser substituïdora dc la feliç "Pastoreta n. Aquells bemolls apagaren la llum de l'exultant primavera i el nostre mode esdevingué Menor: menors foren llavors les relacions amb el Mi.. amb el La i... ¡ah, no, amb el Si.. noi El Si. malgrat la voluntat dc l'hivern, el desig dc l'armadura, i en contra de tots els codis, la Sensible restà fidel a .QQ, sempre present, en una afectuosa constant de semitò. ~s així com la Sensible - a l'igual que qualsevulla Mme. Butterfly- trencà la relació normal , diatònica, d' intervals majors i menors, amb molts aliTes membl·es del seu poble. Hagué de sacrificar la regularitat intervàlica, tot presentant una 2a augmentada -relació molt esquerpa- amb el seu grau inferior (un veí, aquest VI. amb el qual trencà tota comunicació); i tampoc no es mostrà solidària amb el Mi Bemoll, ja que el presenta), construïda des de la nota Sensible. se1ví des d'aleshores per a l'expressió dramàtica, per exterioritzar el lament, bé fos en el recitat d'una "Passió" de Bach o per fer sentir qualsevol altre mena de neguit interior. Sigui com sigui, aquest acord altament disminuït - alta tensió- que implica en el nostre esquema una tecla negra, no es donava, no es podia donar! , en el primitiu Paradís -quasi sense tensions, sense intervals cromàtics- de Do major. Però les tecles negres -caram , per això són diferents!...- representen l'antagonisme en el nostre esquema diàfan dc tecles blanques; ind iquen la tensió, l'interval cromàtic (9 quintes en menys) que es produeix amb la nota Si. i el !A bemoll i el principi d'un nou ordre més a la caiguda de l'imperi de la Tonalitat. ixí és com la innocent Sensible, en petmetre enh·ar tímidament el cromatisme en el regne primitiu de l'organització diatònica, provocà, com una altra He/ena de Troia , la més absoluta desfeta del sistema tonal. Però no tot el món existent formà part dels dominis de Ja Tònica, i [2Q va voler viatjar per conèixer altres indrets, països exòtics i enigmàtics. Així marxà a territori pentatònic, on no hi ha semitons, ni Sensibles afectuoses, encara que hi ha tri bus i clans familiars ... (en aquell indret poguer escoltar el "Laicleronnette, Emperadriu de les Pagodes" del "Ma mère l'Oye" de Mat~~·ice Ravel, i alguns cants ancesn·als). Després, anà al país dels tons sencers i es va sentir completament estrany: allà regnava la indiferència més absoluta d'un so vers l'altre, sense llaços familiars de cap mena, sense intervals justos, ni pare (Dominant), ni mare (Subdominant), ni tant sols una Sensible ... La sonoritat estàtica i repetitiva de la gamma exàtona li recordà Debussy A Mod<'ri intens, que supera per descomptat el diatonismc, i ens fa viure, en l'expansió del "Tristany" wagnerià, l'aventura tota del Romanticisme. Ara aquell QQ centrat, del país del Diatonisme, que vivia amb els seus pares, ha crescut, ha esdevingut un J2Q gran, igua lment centrat, però d'un país més ample, d'un país més vast. [2Q, ara és el Rei tant dc les tecles blanques com de les tecles negres i una xarxa de contactes tant interns com externs fan de Do el centre d'un imperi, complex i problemàtic, amb les seves províncies, regions, colònies i virregnats. El camp d'acció és ara portat a una altra dimensió moll més complexa i, per gran, molt menys concreta. amb una indefinició que, a la llarga. ens durà fatalment a la desintegració d'aquest regne - i, com tantes aln·es vegades a la història- ¡)l. 88) ("Voiles", 2n Preludi) i la seva estètica contemplativa quasi panteista de la natura, però allà no hi havia cap jerarquia i aquesta igualtat democràtica entre els seus congèneres, a ell, que havia estat el príncep dominador, de bon principi no li agradà! Els temps, no obstant això, canvien, i Do no sap encara que les noves tendències socialitzants el portaran. de mica en mica, a formar part d'un pensament artístic actualitzat, on tots els sons tindran un mateix n·actc. i que conh·ibuirà a la configuració d'un nou univers. J o no sé si heu llegit "El petit princep" on es parla dels éssers purs que dibuixen boes i elefants - un llenguatge eloqüent de poetes que parla de cosses essencials-, i jo ara m'adono que he errat la meva història perquè he expljcat un conte a la gent gran, que necessita dades fixes, esquemes i un llenguatge compli- 6 ESMUC contacte per 5a augmentada presenta un altre interval de caràcter dissonant (o poc amica l). Els tres bemolls, el Mode menor, aportaren, doncs, la color trista, nostàlgica i apagada de l' hivern. Les tecles negres del piano feren la seva aparició en el regne serè de les tecles blanques, i els núvols del cromatisme -els negres presagis- començaren a fer-se sentir. La la disminuïda (i l'acord que re- cat. Jo només volia dir-vos que la música és pura, essencial -"per això és invisible"!¡ la llarga història de QQ és la dels homes que han estimat la música talment com s'estima una flor... Hauria hagut, doncs. dc parlar-vos més aviat en aq uest altre llenguatge: "Un dia el petit Mozart (al voltant dels quatre anys) teclejava un clavecí; amb l'índex de la mà esquerra tocava un J2Q mentre cercava altres notes amb un sol dit de la dreta. Preguntat sobre què era el que estava fent, respongué: Cerco les notes que s'estimen .. .'' Carles Guinovart és professor de Composició de I'ESM UC. carles.guinovarl@esmuc.ltel IAGENDA IJj¿illtj Activitats gener 2008 Els concerts de l'Acadèmia (L'Auditori. Lepant,150. Barcelona) Entrada gratuïta A les 19 hores Dia 28: Compositors italians a Barcelona. La GueiTa de Successió. Sergi Casademunt, coordinació; Chiara Bancbini, direcció. Obres de A. Caldara, F. Valls, A. Ragazzi i E. Baron d'Astorga. (Sala Oriol Martorell). Dia 29: Concert de la Cobla de l'ESMUC. Xavier Pagès, direcció. Obres de J. Ganeta, E. Toldrà, X. Pagès, f.M. Ruera, }. Lamotc de Grignon, J.J. Blay i S. Brotons. (Sala Oriol Martorell). Dia 30: Concert de la Big Band de I'ESMUC. Bob Sand, direcció. Obres deM. Schneider, S. Nestico, J. LaBarbera, T. }ones, B. Brookmeyer, W. Shorter, B. Mintzer, F. Fester, R. Beiracb. D. Ellington. R. Fcrrante i Buster & Ben ny Moten. (Sala Oriol Martorell). Dia 3 I: Concert de I'Orquesh·a Simfònica de I'ESMUC. Ona Cardona, clarinet solista; Salvador Mas, direcció. Programa: W.A. Mozart: Concert per a clarinet i orquestra, en La major, KV622. D. Xostakóvitx: Simfonia en Re menor, op. 47 núm. 5. (Sala Pau Casals). Aque$1 programa pot estar subjt:cte a canvis d'última hom. Música Clàssica i Conte mporània Dia 8, 9 i I O; de 16 a 20 h Curs "Relació de la improvisació amb altres arts (dansa)". Impartit per Constanza Brncic. -vaticinis llunyans.. (2007) de Núria Giménez; '·folk Suite" (2007) de Tomas Peire i "Aire, vapor i aigua" (2007) d'Arnau Soler Sala. Músics: Flauta, Aurore Dyé; Clarinet. Joaquim Tarín; Saxo, Dolça Albert; Tenora. Joan Sala; Piano, lviin Oechsle; Acordió, Blai Navarro; Percussió. Borja Manzano; Direcció: Armando Merino i lgnacio Cantalejo. Teoria i Composició i Direcció Dia 14, 19 h. Aula d'Orquestra Concert del conjunt Noves Creacions (obres d'estudiants de Teoria i Composició de l'Escola). Coordinació: Feliu Gasull Programa: "Zigurat" (2007) de Francesc Llompart; Musicologia Dia29, 18h Presentació de la publicació de l'obra completa de juli Garreta. Podeu consultar les activitats de l'Escola a www.esmuc.cat. 7 ESMUC Uacte oficial d'inauguració del curs acadèm ic 2007-2008, • en i Juan de la Rubi a recollint el seu diploma D'esquerra a dreta, Salvador Mas, Josep Franci i Eulàlia Vlntró omer, Píndar, Èsquil, Sòfocles, Eurípides ... Plató. La Dra. Eulàlia Yintró, ca ted ràtica de Fi lologia Grega de la Universitat de Barcelona, va pronunciar la lliçó magistral "Música i societat a la Grècia clàssica" en el decurs de l'acte inaugural del curs acadèmic dei'ESMUC 2007-2008 que va tenir lloc el dimarts, dia 20 de novembre passat, a la sala Oriol Martorell de L'Auditori. Yintró va resseguir les reOexions encunyades pels clàssics en relació a les arts i la música en una lliçó seguida amb interès per bona part de la comunitat educativa. El titulat Juan de la Rubia Romero (orgue), va recollir la titulació superior de mans del director de l'Escola, Salvador Mas, i del director general d'ensenyaments professionals, artístics i especialitzats, Josep Francí, en representació de tota la seva promoció de graduats. Per últim, la cobla de I'ESMUC, dirigida per Marcel Saba té, va cloure l'acte amb un concert breu. Podeu resseguir els millors moments a través d'aquesta selecció de fotografies. H S --ESMUC la Cobla de I'ESMUC va Interpretar quatre sardanes emblemàtiques ---114iiiWJII:ii3ïl:t!!3t•1:tJI•lMtf!J•liJ:(;1¡t33!•l:tzt;<t•l•tl Quatre veterans en estat de gràcia VOLL DAMM 39È FESnVAL INTERNACIONAL DE JAZZ DE BARCELONA. L'AUDITORI, PALAU DE LA MÚSICA, LUZ DE GAS, ENTRE D'ALTRES. DEl20 D'OCTUBRE A L'l DE DESEMBRE DE 2007. per Albert Suñé uatre veterans dc 77, 70, 62 i 51 anys van ser, juntament amb Manhattan Transfer -els seus quatre components no són tampoc uns jovenets- els triomfadors del Voli Damm 39è Festival Internacional de Jazz de Barcelona. Això pel que fa als concerts als quals vam assistir. Per tant, Charles Lloyd, Omette Coleman, Gal Costa i Dianne Reeves, respectivament, van demostrar que allà on n'hi ha, n'ha de rajar a la força. I amb força. Però també hi hagué decepcions. Que anaren a càrrec de Bobo Stenson, la Vienna Art Orchestra Harry Connick Jr. Q eia molt de temps que Ornette Coleman no apareixia per Barcelona. A un dels indiscutibles pares del jazz free i els seus saxo alt, trompeta i violí, l'agombolaren els contrabaixos Tony Falanga i Charnette Moffett, el baix elèctric Al McDowell, i el bateria Denardo Coleman. Una formació no gens acadèmica. La sessió fou d'aquelles anomenades de feina a dojo. Perquè tots els intèrprets es van dedicar, d'inici a final del concert, a crear. Però aquesta creació anava de bracet amb una admirable capacitat per escoltar els altres. Per això els nusos que s'anaven teixint i desteixint, en cap moment van resultar irrompibles. Al contrari. Tot fou coherent amb el tipus de música -moltfree en ocasions- que aquells cinc homes deixaven anar. Però hi va haver les inevitables repeticions harmòniques. Perquè va ser realment difícil, dins d'aquell context de llibertat ben entesa, que tot sonés diferent. Evidentment, Coleman ja no és el que era. Ho diem perquè el seu atac amb la trompeta és molt més dèbil que abans. És per això que la tocà molt poc. Cosa que es féu extensiva al violí. Però, a canvi, amb el saxo alt demostrà que, tot i que tampoc no podia assolir Ics fites anteriors, sí que posseïa encara unes molt bones modulació, so, tècnica i expressivitat. A Falanga, Moffet i McDowell no e ls pot tossir ningú. Dins d'aquella contínua creativitat, saberen agombolar sense defallences i oferiren solos F excel·lents.l Denardo Coleman fou un drummer que no sobresortí mai. Això sí, hi era. er la seva banda, Charles Lloyd es presentà darrere el nom Sangam, gnJp que aixopluga també Zakir Hussain, tabla, i Eric Harland, bateria i piano. Lloyd s'encarrega també del piano i bufà el saxo tenor i la flauta travessera. Pel que hem esmenta t, doncs, una altra formació no ge ns acadèmica. T tal com passà amb Omette i els seus, Sangam -"Confluèncian- oferí una altra sessió de creativitat al màxim. Però els sons van ser diferents. Perquè la vena fou principalment hindú i àrab, sense deixar de banda titmes més afticans. A un Lloyd d'enorme sapiència i que alternà amb mestria e ls tres instruments, li feren costat dos percussiOilistes d'una qualitat a prova de bomba. Que també feren servir la veu per afegir encara més màgia a un concert a estones realment espiritual. En el qual també va anorar a dojo la capacitat de d ir coses amb molt de sentit sense necessitat de trepitjar els altres. Una magnífica confluència, per tant. Al costal, això sí, de les inevitables repeticions harmòniques i d'uns solos excessivament llargs pel que fa als dos grans i brillants percussionistes. I passem a les actuacions de dues dones que, així mateix, aconseguiren un èxit sense discussió. Gal Costa eixí a l'escenari amb l'única companyia del guitarrista Luiz Meira. Fou, per tant, un concert intimista. Però la poderosa i molt ben modulada veu de la cantant brasilera se'n sortí sense fissures. Els temes foren tots del seu país. I, evidentment, hi sorgiren els intèrprets i els lletristes més coneguts i admirats. De Jobim a Djavan, passant per Veloso, Buarque, Lyra, G il, Barroso, Gilberto... Fou un concert en què dominaren la bossa nova i la samba i que oferí amb una suficiència ben entesa realment extraordinària. Perquè en cap moment fou una sessió pesada i avorrida. A la magnífica veu i magnetisme personal de Gal Costa, s'hi incorporà el treball ex- P cel-lent de Luiz Meira, elegant. pulcre i matisat. T també Ics taules de la vocalista_ que va fer cantar el públic en diverses ocasions. També se'n sortí magníficament Dianne Reeves. I ta l com passà amb Costa, el seu fou un concert intimista. En aquest cas, a la cantant l'agombolaren dos guitarristes: Russell Matone i Romero Lubambo. La potent, ben timbrada i també molt ben matisada veu de Reevcs, una veu d 'arc gairebé tan ampli com el de Sarah Vaughan, una veu molt apta per al blues, el rhytllm and blues i el gospel, es tornà suau i acaronadora en segons quins moments. Això vol dir que el ventall que oferí fou prou extens com per barrejar e ls esmentats ritmes amb les balades, fossin jazzístiques o empeltades de ritme brasiler. Una barreja molt ben feta i condimentada. Tampoc no gens avorrida i. en canvi, enormement vivificant. Els dos guitarristes, tècnics, ben disposats, dialogaren amb eUa d' una manera sobreso1-tint i oferiren també les exccJ.lències del seu savoir [aire a l' hora dels solos. e Manhattan Transfer s'esperava que no defraudada. Com així va ser. El quartet posseeix tanta experiència que e l llistó el col·loca sempre a un molt alt nivell. Canti el que canti. Siguin temes realment agosarats o bé més comercials. Jan is Sicgel, Cheryl Bentyne, Ttm Hauser i Alan Paul continuen incòlwnes. I això que el ventall ofert fou molt ampli: de les balades al swing més impactant, passant pel ftmky, el rhythm and blues i e l pop. Sempre amb aquella e legància gomosa i un xic metàl·lica que són les característiques ptincipals del so del quartet quan actua plegat. Sense deixar de banda, és clar, les sàvies notes del jazz vocalese. Amb això no volem dir que l'scat pròpiament dit no fes també la seva esplendorosa aparició. A part, bi hagué també la vàlua dels quatre com a solistes. El com bo fou agombolat per Yaron Gershovsky, piano i direcció musical; Wayne Johnson, guitarra; John B. Williams, baix. i Steve Hass, bateria. tols prou entonats, però amb menció especial per al magnífic johnson. I parlem de les decepcions. Bobo Stenson, músic suec com els seus companys Anders jormin, contrabaix, i Jon Fiilt, ba- D ORNETTE COLEMAN teria, és un intèrpret exceJ.lent. Posseeix una tècnica molt elevada i ha actuat al costat de diversos grans del jazz. Però les idees que deixà anar s'cncotillm·en d c mala manera a l'escenari. Perquè cada tema era igual a l'altre. Començava sempre líric, elevava el to després i es tornava a amorosir al final. Però al costat de la seva sapiència indiscutible oferí sempre, o gairebé, els mateixos esquemes musicals. Fossin un tema cubà o bé una aproximació a Henry Purcell. er la seva banda, la Vienna Art Orchestra, que dirigeix Mathias Rüegg, presentà un concert amb el títol "Visionaries & drcams" que no enganyà ningú. Es tractava de projectar un vídeo en què es barrejaven icones del cinema (Ava Gardner, Katharine Hepbum, Grace Kelly, La u ren Bacall i altres) al costal de gent com sant Francesc d'Assís, Copèrnic, Erasme de Rotterdam, Freud... Mentre, l'orquest ra feia el seu fet. Però, quin fet? Sense voler dir que la banda ho fes malament. sí que cal fer avinent que tot sonà absolutament igual, avorrit, mecànic. Fins i tot els solistes quedaren llastats per uns temes que no anaven e nlloc. Per tant, pagava la pena tot aquell muntatge? Un pas enrere en la història d'una orquestra que havia ofert coses molt més imaginatives. També pecaren de manca d'imaginació Harry Connick lr. i la seva big band. Que presentaren un concert amb el títol ~My ew Orleans tour ... Però allò no aixecà el vol en cap moment. Ptimer, perquè el líder no és que sigui un mal pianista, però tampoc se'l pot considerar precisament un músic deu. A més, s'ha fet famós també com a cantant i en aquest terreny es pot ben dir que tampoc no se'n va sortir i que fins i tot desafinà. Molt vulgar sempre, ni la seva big band li donà l'oportunitat de reivindicar-se. P RM-C 279 25 L'ESCOLA CORAL CELEBRA AMB DUES ESTRENES EL Centenari del Palau El Cor dc .Petits, el Cor Infantil, el Cor de Noies i el Cor Jove actuaran plegats al Palau de la Música Catalana, durant els mesos de febrer i març, amb un espectacle familiar, Sent 100, i més endavant, pel mes de maig, amb Estampes per a divuit muses de Feliu Gasu ll, arn bdues obres especialment escrites pe.r a les més de cent cinquanta joves veus de l'Orfeó Català. Altres esdeveniments commemoratius seran un concert del Cor Infantil a Montserrat i una producció del Cor Jove amb Harry Christophers. L ' Escola Coral encetarà l'any de celebració amb un nou espectacle dirigit a l públic familiar i al món escolar. La música és del jove compositor Pedra Pardo, i el text de David Pintó. Tal com ens ho explica Eulàlia Antonés, directora artística del projecte: "Sent 100 és concert espectacle que trenca la forma convencional i que amaga moltes sorpreses, tant escenogràfiques com musicals. L'Escola Coral de l'Orfeó Català n'és la intèrpret protagonista, que hi té un paper interactiu i innovador_ tot expcmdint la música de la Terra a un planeta fred i quasi soli/ari... " Ull ~e 279 Oriol Lozano serà l'encarregat de la posada en escena, en la qual tots els cors actua ran al costat de l'actor Sergi Mateu, que farà de lïl conductor d'una història en què la música és la protagonista i el vehicle que escmça distàncies. Elisenda Carrasca, directora del Cor Infantil. serà, com en altres ocasions, l'encarregada de dirigir totes les veus que actuaran conjuntament amb Percussions de Barcelona. Els concerts seran els diumenges 17 dc febrer. i 2 i 9 dc març per al públic familiar, i el dilluns 18 de febrer per a les escoles. stampes per a divuit muses és E una obra d'encàrrec amb música de Feliu Casull i poemes de Miquel Desclot. L'Escola Coral ha volgut fer un homenatge al Palau. ta nt a la seva arquitectura, llum i colors, com a la música que acull. Els AGENDA GENER 2008 Dies 12 i 13, 19 h i 11 h, respectivament BARCELONA. L'Auditori 26 Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Orfeó Català (dir.: josep Vila). Cor Licder Càmera (dir.: Glòria Coma). Cor Madrigal (dir.: Mireia Barrera). Polifònica de Puig-reig (dir.: Ramon Noguera). Melanie Diener, soprano -"Tove". )anc ltwin, mezzosoprano - "Waltraube". john Mac Mas ter, tenor - ''Waldemar" Thomas Rand lc. tenor - "Klaus Narr''. Bari ton i narrador per determinar. Dir.: Eiji Oue. Schonberg: Gu"elieder. versos de Miquel Desclot són inspirats en els elements arquitectònics, però alhora evoquen paisatges universals que podem trobar en un passeig atent per la natura. La música de Feliu Gasull, innovadora i plena d'efectes sonors, és una aposta cap aJ futur, i serà un repte per a les tendres veus dels joves cantaires. Una oportunitat per explorar les possibilitats sonores i tímbriques de la mateixa veu. L'estrena serà el 24 de maig a la tarda en el cicle Cobla, Cor i Dansa, i es repetirà el 3 I de maig en el concert dedicat als socis de l'Orfeó Català. Acompanyaran les veus un grup instrumental amb percussió, vent, arpa, piano i guitarra, aquesta interpretada pel mateix Casull, i tots ells seran dirigits per Esteve Nabona, director del Cor jove. n concert del Cor Infantil a la Basílica de Montserrat juntament amb l'Escolania , que aquest curs ha estrenat director, Bernat Vivancos, i una producció en què el Cor Jove, entrat ja l'any 2009, es posarà sota la batuta de Harry Christophers amb una obra deG. F. Handel, Les quatre "anthems" de la coronació, seran la cirereta del pastís per a l'Escola Coral en aquest any de celebració ben merescuda. U DRAMATÚRGI A OPERÍSTICA A DEBAT Transgressors i transgredits a recepció de la dramatúrgia operística sorgida ja fa més d'una trentena d'anys, encara queda molt lluny de ser acceptada i assumida no sols pels -....... seus receptors i destinataris passius genuïns -el públic-, sinó també pels seus protagonistes més immediats, ja sigui cantants o directors musicals -de cor i del conjunt. El seu origen rau en l'exigència de renovació de l'espectacle operístic ancorat de manera gairebé exclusiva en el culte a la veu, tot bandejant d'aquesta manera un cabal de possibilitats de gran valor; els que es deriven de la naturalesa també teatral/literària del mateix espectacle operístic. Era quelcom que havia de succeir, atès l'esgotament, la manca de creativitat i el menysteniment de recursos en què havia caigut el model anterior. En tot cas, la sacsejada de les inèrcies sempre resulta convulsa oimés si aquesta no sempre té l'origen en voluntats explícites de servei a l'espectacle operístic i, ben altrament, massa sovint cau, sota la protecció del paraigua de conceptes estètics molt oberts i no necessà- riament consistents, en realitats que obvien la seva funció genuïna acabada d'al ·ludir. Els clímaxs de reserva que susciten a l'avançada aquest tipus de propostes tenen, forçosament, un rerefons justificador inevitable. El Tema que proposem contempla aquesta realitat des de l'òptica dels protagonistes; dels qui la promouen i en són motors -els dramaturgsi dels qui la serveixen i la fan possible d'una manera més directa, els intèrprets. El ventaU d'opinions és força ampli i divers i això permet una visió més precisa i autèntica d'aquesta realitat; ens trobem no en el món de l'opinió, sinó en el de la vivència; tot té, per tant, el gruix i el pes d'allò que ha passat pel sedàs d'unes experiències que per a cadascú tenen unes gradacions de valors diferents. Del conjunt, en tot cas, i això és el que importa, en surt una visió que creiem que ha d'ajudar a clarificar conceptes i a veure la qüestió d'una manera més objectiva, més al marge d'un context de prejudicis que són els que configuren aquells clímaxs de reserves als quals ens refetíem abans. RMC 279 27 U òpera està viva ¿És el temps dels directors d'escena? "Un director d'escena és algú que respon a tes preguntes que es ja la societat", així va començar Lluis Pasqual el pregó de la darrera edició del Concurs Francesc Viñas, en què el director teatral i operístic va donar una lliçó m agistral del paper que ocupa el director d'escena en una pr oducció, ja sigui teatral o bé operistica. per MERCEDES CONDE PONS nguany, l'òpera pateix -com a conseqüència de l'evolució dc concepte a què la cultura dels nostres dies la sotmet- la preponderància de la figura del director d'escena, un rol d'importància indubtable en un gènere en què l'element teatral és consubstancial a la seva essència, però que fins a la segona meitat de segle xx sempre havia quedat relegat a un segon terme, a un lloc més de comprimari que no pas de protagonista. Seguint amb les directrius suggerides per Lluís Pasqual, "el lloc veritable del E ~e 279 director d'escena en la lírica és la de traductor assistent del compositor, cadascú amb la seva estètica i la seva oïda, naturalment", perquè "l'òpera no és només un fet musical, sinó per sobre de tot, dramàtic". Prima la musica e poi fe parole, o al contrari? Segons Pasqual, ··et que hi ha a l'origen de tot, la llavor d'on naixerà l'arbre en forma de composició musical, és el sentiment, naturalment del compositor". No es busca en aq uest article posar a l seu lloc la figura del director d'escena, sinó més aviat mostrar el trencadís d'opinions q ue els mateixos protagonistes d'aquest article -és a dir, els directors d'escena- tenen del fet operíst ic i del seu paper en aquest gènere. Unes opinions que poden ajuda r a destriar el cam:í cap al qual es dirigeix actualment el gènere opelistic i a entendre què s'amaga darrere dels que avui dia coneixem com a "muntatges rupturistes''. Uns muntatges que trenquen amb el concepte establert, però molt sovint acomodat de l'òpera, però que d'altra banda ens donen noves eines per apropar-nos a un gènere que, no en la transgressió dels seus conceptes originaris, però sí en el replantejament d'algunes idees concomitants a una època ja passada, fan de l'òpera un gènere viu, que evoluciona i que, per tant, continua estant vigent després de 400 anys d'existència. L'actual director del Teatre Nacional de Catalunya i dramaturg Sergi Bel bel es va acostar per primer cop a l'òpera a través d'una òpera de Rossini, li viaggio a Reims. Comenta que per acostarse a l'òpera ho va fer de la mateixa manera com ho faria amb una obra de teatre clàssic, amb molt de respecte i in tentant provocar l'efecte q ue originalment buscava provocar el compositor. Ressalta el fe t q ue "la figu ra de 28 director d'escena neix al segle XIX, mentre que el teatre -que neix a L'època dels grecs- ha viscut 2.000 anys sense necessitat de director d'escena". Aquest fet no s'ha d'oblida r, com tampoc es pot oblidar que també al segle X IX apareix la llum elèctrica i el cinema, i l'òpera ha d'aprofitar els nous avenços tecnològics per poder competir amb el nou i conegut com a Setè Art. La p rogressiva complexitat del gènere operístic fa imprescindible la figura del director d'escena, un guia que ordeni i dirigeixi els moviments del complicat entramat que suposa un escenari operístic, però que també ressalti els aspectes visuals i escènics que la música suggereix. Belbel considera que "el més bàsic en el món de l'òpera és no anar en contra de la música, no trencar el discurs musical". Desconfia de la tirania del director d'escena que vol imposar la seva pròpia creació sobre una òpera ja creada i, tot i això, reivindica la manca de nova creació contemporània en el món operístic que commogui realment el públic. a veu d'un director d'orquestra amb experiència, com és Antoni Ros Marbà, pot ajudar a entendre les dificultats en què sovint es troben un director musical i un d irector d'escena quan aquest darrer no entén el gènere operístic: "El conflicte apareix quan un director L d'escena és excei·Lent des del punt de vista teatral, però és aliè als problemes d'un cantant o d'una partitura. Evidentmeni no es pot canviar la visió d'un director d'escena, però sí que s'ha d'intentar salvaguardar la música: que un cantant no hagi de cantar d'esquena o estirat si això li genera un problema de respiració". Ros Marbà contin ua el seu raonament dient: "Quan treballo en una producció nova, m'agrada ser als assajos des de l'inici per poder dialogar amb el director d'escena, però mai amb la intenció de discutir els seus conceptes dramatúrgies, sinó per corregir certes coses que dificulten la bona acció musical, com és la situació dels músics a l'escena en determinats moments. D'altra banda, no m'agraden gens els directors d'escena que només estan per dirigir el trànsit. El director d'escena, en el fons, ha d'estar inspirat per fer una obra d'art d'una altra obra d'art". El conflicte apareix quan un director d'escena és excel·lent des del punt de vista teatral, però és aliè als problemes d'un cantant o partitura. L' Àlex Rigola -actual director del Teatre Lliure- es va estrenar en la direcció escènica en el món de l'òpera l'any passat am b L'Holandès errant de Wagner. De la seva experiència de director novell comenta la sorpresa en el tracte am b director d 'orquestra i cantants, "molt lluny del concepte de divo que se'ls associa" i el respecte que aq uest gènere l'inspira des de llavors. "L'Holandès enant dóna musicalment totes les pistes dels personatges; les tensions psíquiques estan estretament IL V/AGG/0 A REJMS clàssic i carrincló, i així perd el seu sentit essencial. Un ballo in maschera és una òpera amb un fort rerefons polític, de fet el mateix Verdi va rebre censura. Qui no entengui així aquesta òpera, no està entenent Verdi". lligades amb el discurs musical. Per tant, és bàsic escoltar la música." De la importància de la música en l'engranatge teatral de l'òpera, n'extreu que "el meu gran error inicial va ser llegir el text del llibret sense escoltar la música alhora; l'única manera d'acostar-se a l'òpera -una recomanació de Lluís Pasqual- és escoltar moltíssimes vegades la música, i després sentir-la seguint el text. El text és indissociable de la música.·· D'altra banda, reivindica la necessitat de treballar amb l'òpera com es treballa amb el teatre, perquè '·jo entenc el teatre a través de la realitat, del món contemporani. Wagner aguanta una conlemporaneïtzació, per això vaig decidir acceptar aquest repte". n altre director d'escena que aposta per la contemporaneïtzació del gènere i les seves obres és Catixto Bieito. Les seves posades en escena han aixecat butllofes per la cruesa com mostra les trames argumentals, per la manera com acosta les obres a la realitat més dura de la societat actual. Actualment prepara a Stuttgart el seu primer Wagner, també un Holandès errant, en què proposa una reflexió sobre el concepte d'Europa, prenent com a prototipus la figura d'un català actual que ha perdut els valors. El vaixell és en realitat una palera de despatxats d'una important factoria i l' Holandès, un home que busca la lleialtat i la fidelitat, i no la troba. Bieito comenta que ''l'òpera i el teatre s'assemblen molt. En el teatre, de fet, un ha d'in- U ventar la música del text. En l'òpera, la música s'ha de seguir". Respecte de la seva mane ra d'apropa r-se teatralment al gènere, afirma que busca "emocionar l'espectador, incitar-lo a la reflexió. Hi ha òpera d'entreteniment, però l'òpera és un gènere fantàstic per fer coses noves. Perquè la música va directa a l'estómac" i insisteix a dir que "mai penso que sóc transgressor. Busco fer coses per al públic d'ara. De fet, em sorprèn que després de deu anys de feina encara se'm consideri transgressor. El teatre, com també l'òpera, és un espai per fer de tot. És el mirall de l'home i per tant és un lloc on també es poden reflectir les seves misèries. Hi ha obres molt brutals, i s'han de mostrar així. El problema amb l'òpera és que és considerat com un gènere Però la transgressió dels límits convencionals del gènere operístic, no només està en la contemporaneïtzació d'un gènere que així demostra ser viu i útil dins la societat actual. sinó també en el trencament d'unes formes establertes, com fa sovint La Fura dels Baus, que van més lligades al concepte d'espai escènic, això sí, sempre sense malmetre la unitat de música i text, ni la qualitat del fet musical. Així com Peter Brook va aconseguir dur la seva visió de la Carmen de Bizet a l'espai abandonat de l'actual Mercat de les Flors, segons la seva ideologia d'acostar al màxim els espectadors al fet teahal-amb què va crear escola- , La Fura dels Baus ha obert noves línies d'expressió i reflexió entorn d'aquest gènere amb les seves espectaculars produccions de La damnation de Faust de Berlioz a la Felsenreitschule de Salzburg o El martiri de sant Sebastià de Debussy a Roma, Peralada, València i Bilbao. Tant Àlex Ollé com Carles Padrissa coincideixen en la necessitat de fer un pas més en l'evolució de l'òpera, seguint les premisses de Richard Wagner per concebre l'Obra d'Art Total. Per aquest motiu, La Fura dels Baus dóna molta importància a l'element visual i l'espai escènic i col·labora sovint amb experts com jaume Plensa o Emic Miral les per fer els seus espectacles operístics. És en certa manera aquest llenguatge '·furer" que també és assimilable -tot i que amb certs ajustamentsal món de l'òpera. Àlex Ollé comenta que ''l'entorn et dóna RMC 279 elements complementaris que tenen valor per si mateix, es fa més fàcil aproximar-ho al públic. El teatre és un instrument, et dóna les eines per desenvolupar la feina", però "la música és essencial. No s'ha d'oblidar que la música i les veus són els protagonistes. No es pot obligar els cantants a fer moviments contraindicats pel cant quan han de cantar una ària i això s'aprèn amb l'experiència. No respectar-ho, sovint és per una qüestió de desconeixement, i molt sovint per això sorgeix l'atreviment··. Uòpera i el teatre s'assemblen molt En el teatre, de fet, un ha d'inventar la música del text En l'òpera, la música s'ha de seguir. Carles Padrissa comenta -arran de la darrera estrena al Gran Teatre del Liceu d'El castell de Barbablava de Bartókque .. vam aprofitar l'espai buit per omplir-lo només amb llums. Però també es pot aprofitar la mateixa maquinària de/teatre per ensenyar-la". Per celebrar el400 aniversari del naixement de l'òpera, van fer una nova producció de L'Orfeo dc Monteverdi en un espai situat a dos metres sota l'aigua: "Sempre ens agrada més muntar òpera en espais altematius, perquè en el fons l'òpera es va crear fora deli/oc convencional, al 29 DON GIOVANNI L 'HOLANDÈS ERRANT RMC 279 Carnaval. El gran pas va ser barrejar l'obra amb el públic, situar el cor i fins i tot els cantants entre el públic. L'òpera és una eina carregada de futLif. És un acte en. viu, la suma de totes les disciplines en un acte en viu, poesia viva." ' L 30 òpera està evolucionant. Actualment és el moment que els directors d'escena diguin la seva en un gènere que fins ara havia estat d'esquena a la seva funció en l'acte operístic. Quin és el motiu d'aquest aparent protagonisme del director d'escena? Les obres clàssiques ja són massa conegudes, cal actualitzar-les per fer-les properes a la realitat, i Ja direcció d'escena és una bona eina per adaptar. transformar o actualitzar una obra; això sí, sempre des del punt de vista del respecte. Tanma teix, hi ha encara uns estereotips que encasellen l'òpera en un estil decimonònic -molt focalitzat a l'espai pròpiament físic del teatreque entronca amb l'aparició dels teatres d'òpera específics. Però cal no oblidar que l'òpera no va néixer en un espai físic, com el teatre. Primer va ser l'òpera, després el teatre d'òpera. D'altra banda, falten nous creadors -que generin un altre corrent de protagonisme en el món de l'òpera- i una voluntat única de fer evolucionar aquest gènere; aquest és el motiu que fa que molt sovint els dramaturgs entrin en conflicte amb el punt de vista musical, i sobretot amb el públic, acomodat a una manera de veure les coses que té poc interès per la novetat. Creadors com I'Àlex O llé o el Carles Padrissa de La Fura dels Baus. o Calixte Bieito han suscitat polèmica en un detenninat sector de la societat. però també han acostat l'òpe- ra a altres sectors que no veien en l'òpera el mirall on veure reflectida la seva essència humana, tal com en origen cercava la tragèdia grega. Ara són ells els assagistes i experimentadors a la recerca d'una potenciació del gènere més complet: l'òpera. Tot i això. no es tracta tampoc de negar l'òpera com el gènere estereotipat que fins ara ha mogut també gran quantitat de públic. Amb certes òperes succeeix com amb les obres dc Shakespeare, que no deixen mai de ser vàl ides amb un muntatge amb vestits d'època i declamació usual; són obres atemporals, que en la seva essència original. són igualment vàlides. Els conflictes estètics generen creació. El compositor i llibretista d'una òpera elabora un discurs musical i literari dins d'u na estètica determinada, encoti llat pe r les circumstàncies físiques i temporals on du a terme la seva activitat artística, on viu. Però, què hauria passat si Mozart o Verdi, Wagner o Puccini. haguessin nascut al nostre segle? ¿No s'expressarien artísticament d'una altra manera? L'essencial en el món de l'òpera és que el d iscu rs ètic, e l seu missatge, romangui inalterable; allò que és subjacent a cada obra, aquella voluntat d'expressió. de plasmació d'u n ideari social, polític i moral, que el compositor vol fer arribar al públic. És aquí on el director d'escena té poder per adaptar. traslladar en el temps o actualitzar una obra. El discurs musical, però, és el que és, i malgrat les circumstàncies a què un compositor -com a home- es veu avesat, la geniali tat roman precisament en la limitació i temporalitat d'una creació. que no impedeix que l'obra continuï essent vigent. ¿Es pot cantar penjat d'un trapezi? Com pot sortir la veu si l'intèrpret h a de ficar el cap dins l'aigua? Quin tipus de sons es p oden emetre si s'està rodolant per l'escen ari? Les cada cop més agosarades propostes de molts directors d'escena sotmeten, sovint, a una veritable prova física i tècnica els cantants d'òpera. Quin és el cost, però, d'aquest tipus de muntatges? per ANA MARÍA eguramcnt, el tenor Antoni Comas recordarà sempre com el compositor Carles Santos el va posar en el compromís d'haver de cantar alhora que anava ficant i tra ient el cap de dintre d' un dipòsit ple d'aigua. I la mezzosoprano Claudia Schneider tampoc no oblidarà mai com. en un espectacle del mateix San tos, es va veure abocada a practicar salt de pont. llançant-se, lligada d'un cable, des de dall de l'escenari. O també, com els irreverents creadors de La Fura dels Baus la posaren a cantar asseguda en una cadira a vint metres d'alçada. La presència cada cop més important dc la vessant teatral en el món de l'òpera, afegida a l'existència de tota mena de recursos tècnics als recintes teatrals, ha permès la proliferació de propostes escèniques que semblen portar al límit les capacitats físiques i vocals dels intèrprets. Cantar estès a tena ja no resulta gens estrany. Ara, els cors ballen. les sopranos volen i els tenors fan l'amor mentre canten. Però, quin cost comporta tot això per als artistes? Pot resultar perjudicial per a la seva interpretació o fins i lot lesiu per al seu instrument? Després d'una dècada treballant al costat de Carles San tos, tot un mestre a l'hora de concebre propostes escèniques agosarades, el tenor Antoni Comas acumula prou experiència com per afirmar que •·aquest tipus de reptes escènics són una qüestió d·'assaig i treball i, per tant, no hi ha un cost, e11 el sentit de perjudici, per al cantant. L'ún ica conseqüència, potser, té més a veure amb l'orientació de la teva carrera, perquè d'alguna manera el decanta més cap a un tipus de repertori''. Des de l'altra banda del mirall, e l baríton Enric Serra, un artista amb més dc 30 anys de trajectòtia, està convençut que "ca ntar en segons quines condicions és necessàriament dolent i agressiu per a l'intèrpret. Al cantant. se l'ha de deixar que respiri, que recolzi bé la veu. Per això, tot í que respecto qui ho fa, jo mai no he volgut fer-ho". Més d'una vegada, la mezzo Marisa Marlins ha hagut de respondre la pregunta de per què acceptava treballar en aquest tipus de muntatges. L'artista, que d'entrada es declara "rcspec- S RMC 279 32 DAVILA tuosa" amb les propostes dels directors d'escena, creu que "cantar una ària en actitud d'estàtua és una cosa del passat, que no té res a veure amb l'actual manera de fer òpera. Afortunadament, avui hi ha una generació jove, desinhibida i capaç de cantar en qualsevol posició". Claudia Schneider, per la seva banda, no dubta a afirmar que "participar en aquest tipus de muntatges pot ser molt emocionant'' i considera que aquestes experiències "ens allunyen del tòpic que per cantar òpera s'ha d'estar quiet. El moviment en el cant és una qüestió de pràctica i tècnica". A crobàcies escèniques. La plimera vegada que Antoni Comas es va enfrontar al peculiar univers creatiu de Carles San tos va ser l'any 1992, amb Asdrúbila. AqueUa va ser una vetitable prova de foc per al llavors jove tenor. "Potser ha estat wz dels esforços més grans que he hagut de fer en escena, perquè havia de cantar boca avall, pujat a una mena de roda que anava fent voltes. Recordo haver tingut la sensació que m 'havia d'esclatar el cap. Després, La pantera imperial també va ser molt exigent, perquè allà havia aquella escena que havia de ficar el cap dins de l'aigua fins a vuit vegades, amb un marge molt petit per agafar aire. I des d'un punt de vista psicològic, el moment més angoixant va ser amb Samaruch, quan em ficaven dintre d'una xarxa molt ajustada i, a més, m 'havia d'estar quiet, tms quants minuts més, dintre d'una mena de catifa de làtex. Recordo que els assaigs d'aquesta escena m'ocasionaven veritable dolor físic, i també molta angoixa, pel fet d'estar allà empresonat." Molt possiblement, molt pocs cantants d'òpera acumulen vivències escèniques tan singulars com aquestes. "Aquest tipus de muntatges són una escola bestial, et donen una experiència increïble que fa que després, quan et toca afrontar una posada en escena convencional, tot et sembli d'allò més senzill ", opina Comas, que creu que fer tot aquest tipus de coses depèn, més que res, d'una actitud mental. "Es pot fer gairebé tot. Cada vegada que en Santos m 'ha proposat alguna cosa, mai h e dit que no. Ara bé, després hi ha hagut escenes que no s'han pogut fer, però no ha estat pas perquè abans no s'hagin intentat", afegeix el tenor. La mateixa posició assumeix Marisa Mar- Participar en aquest tipus de muntatges pot ser molt emociona nt Ens allunyen del tòpic que per cantar òpera s'ha d'estar quiet El movimen t en el cant és una qüestió de pràctica i tècnica. MARISA MARTINS I MICHAEL KONIG EN DIARI D'UN DESAPAREGUT tins. "fo sempre crec que s'han cie provar les coses i que si es té una ment oberta es pot arribar molt lluny. fo ho intento gairebé tot i normalment acabo fent-ho», diu enh·e rialles. Actualment, però, Ics possibilitats d'aquest "tot'' són molt àmplies i no només tenen a veure amb esforços físics singulars, sinó també amb propostes escèniques provocatives o sexualment explícites. "No veig estrany participar en una escena d'aquest tipus, sempre que estigui justificada. La nuesa o el sexe són coses que estan dintre del nostre cap i que avui no tenen la mateixa connotació que abans. Un nu integral pol ser molt poètic depenent de com estigui tractat", diu Martins. Per a Enric Serra, en canvi, aquesta mena de propostes comporten un veritable conflicte ètic. "Un bon exemple és l'òpera Hangman, Hangman de Balada, que es va fer fa poc al Liceu. Aquest muntatge és el prototip de producció agosarada i no tant perquè s'obligui els artistes a cantar en posicions forçades, sinó per tot el context de la posada en escena, que resulta molt agressiu i burlesc, fins i tot ofensiu. Per a mi és xocant. No crec que fer sortir a l'escenari una persona transvestida i en tanga sigui ètic." Al marge d'aquestes consideracions, els intèrprets que acostumen participar en aquest tipus de propostes asseguren que aq uests munta tges no comporten una contrapa rtida física per a l' intèrpret. "Només una vegada vaig patir un problema de vertigen en un muntatge de Carles San tos i com que no era un problema psicològic, sinó físic, vàrem anar a un metge que 111 'ho va curar~. explica Claudia Schneider. •·¡o no crec que tot això tingui un cost, per al cantant. El que sí és cert, però, és que has d'estar físicament en forma. Per exemple, quan faig de gat en El gat o con bo tas de Montsalvatge, m'estic bellugant contínuament i si no tingués una bona forma física no podria assumir aquesta exigència vocal i escènica··, opina Marisa Martins. V eus e n perill? Què passa, però, amb el més important: el cant? Antoni Comas desmenteix amb rotund itat la idea "que cantar en condicions poc habi- tuals va en detriment de la teva veu. Això no és cert. El que sí pot afectar, i això s'ha de reconèixer, és la línia de cant, perquè si estàs penjat d'un trapezi, on recolzes la veu? Evidentment, hi ha una qüestió fTsica que té unes conseqüències des del punt de vista vocal. Però insisteixo, no és el teu instrument el que pateix". Des de la seva condició de director del cor titular del Tea tro Real de Madrid, jord i Casas coneix tam bé molt bé aquesta pro blemàtica. "La tendència actual és que els cors tinguin una presència escènica important. De fet. en moltes produccions la seva inten,enció no només és musical, sinó també teatral. El problema és quan hi ha produccions que no tenen en compte les necessitats musicals d'una formació coral. ., Dispersar escènicament els components de les diverses cordes d'un cor, fer-los canta r bellugant-se exageradament o donant l'esquena al director poden ser situacions que afectin la interpretació vocal, tot i funcionar molt bé escènicament o dramatúrgicament. "Com a director de cor tu només prepares la música; no tens cap competència en el que és l'àmbit escènic. Ara bé, el que sí pots fer és recomanar coses al director', explica el mestre Casas. •·¡¡¡ ha registcs que demanen consell, que pregunten coses abans de començar. D'altres, en canvi, tenen una idea plàstica molt determinada al cap i consideren el cor una component més de l'apartat teatral. Llavors, segons quines coses, el cant es pot ressentir." Per això Enric Serra considera que aquesta mena de propostes resulten més vàlides en un context de creació contemporània, "de manera que si es produeix una petita imperfecció en el cant, no es nota. Tampoc crec -afegeix- que l'òpera s'hagi de fer com es feia fa cent anys, però si el regis ta és bo, respectarà la forma de cantar dels intèrprets i en les esce- nes més agosarades posarà uns extres. Això és una cosa que es fa molt sovint actualment i que a mi em sembla molt bé perquè descarrega molt els cantants". I®C 279 Antoni Comas està d'acord en aquest punt i reconeix que "un títol clàssic comporta altres limitacions. No es pot cantar un ària del Barbiere si arribes fet pols a aquell punt. Aquesta és la raó per la qual molts cantants s'estimen més no participar en aquest tipus de produccions, perquè segons allò que se'ls demani no estaran en les millors condicions per cantar. El repertori clàssic és molt traidor i perillós. Un espectacle de Santos, en canvi, dura una hora, i per molt esforç físic que et demani, ja saps que són 60 minuts i prou". Claudia Sch neide1~ per la seva banda, confia en el ''sentit comú'' dels d irectors d'escena i, dc passada, recorda que malgrat el seu esbojarrament artístic, Santos és un creador que sempre té en compte les necessitats dels intèrprets. "Amb ell també pots estar quieta, si en aquell moment cal interpretar un passatge especialment dificil." Per a Matisa Marlins, el que compta, en definitiva, és ''l'equilibri del conjunt. Per això, tot i que la puresa del so es pugui deteriorar per anar una mica més enllà escènicament, si la proposta és vàlida, llavors valia pena el sacrifici, sempre que el resultat jïnal aconsegueixi emocionar el públic". Al final, en tots els casos, són els artistes els que tenen la darrera paraula. "La gent té bona receptivitat a les pro- postes, sempre que vegin que darrere d'allò que es fa hi ha una explicació, un sentit. Si és així, la gent s'hi lliura, tot i que hagi de fer coses complicades", afirma jordi Casas. "El qui realment sap quins són els seus límits és el mateix cantant; és ell qui mana i qui ha de defensar el seu cant", assenyala Schneider. Enric Serra, en canvi, ho resumeix d'una altra manera: "Un director d'escena s'ha d'estimar les veus i no fer-les servir com un objecte més de /'attrczzo. ·· 33 ISII(jlf;ii(l RETRAT El director i clavecinista saragossà Eduardo López Ba nzo és un dels responsables de la revolu ció i apogeu que la música antiga està vjvinl a Espanya. Corn a Jider del grup d'interpretació històrica Al Ayre Español, nas cul a Holan da però de clara vocació ibèrica, du a terme des de fa pràcticament vint anys una ta sca essen cial eo l'àmbit de la recuperació del repertori barroc espanyol. Antonio de Literes, José de ebra i José de Torres són no- m és tres dels noms que actualment estan tornant a ressonar a les saJes de concerts i en suport digital, tot generant una nova onada d'esperança en el món de la música antiga, un àmbit. en què la mitjana d'edat es situa molt per sota del qu e el seu nom s uggereix. En l'actualitat, la transformació del grup instrumental Al Ayre Español en orqu esiTa li obre noves perspectives d'expansió interpretativa, una bona nova més per celebrar. Eduardo anzo La música antiga està de moda RMC 279 34 I per MERCEDES COND_E _ P_ O_N_s _ _ _ __ - El seu daaTcr disc, en què col·laborn amb Mada 8ayo, ma•·ca un abans i un dcsp•·és quant a projecció. Què ha signincat pes· Al Ayrc Español treballar amb ella? -És evident que no és un fet fortuït treballar amb ella. Al Ayre Español està en procés dc transformació des de l'any 2003; any en què es va decidir ampliar la formac ió a una orquestra, per tal d'elaborar programes que fins llavors no s'havien pogut dur a terme, perquè inicialment només era un grup de cambra. D'altra banda, ens va semblar que a banda de fer aquesta tTansfosmació, era molt important començar a n-eballar amb gent d'un cert nivell que motivés molt l'orquestra. En el cas de la música de ebra, la veu de la María Bayo és molt adequada per a aquest tipus dc música, amb el tipus d'estil adeq uat i d'origen hispà, essencial per cantar correctament en espanyol. Ella precisament també estava molt interessada en aquesta música i el fet és que es va crear una bona química a l'hora dc fer aquest projecte. N'estic molt satisfet, del resultat, però el que m'agrada ria aro és interpretar tota una sarsuela d'aquest compositor. Aquest disc és només un petit ape ritiu. -Aquest mes de gener de 2008, debuta al fossat d'un teatre d'òpera amb Cosr fan tutte de Mozart a Bilbao. Els teatres d'òpera convencionals -d'estil romàntic-, ¿són prou adequats per posas· en escena una sarsuela bas·roca com les de Nebra? -Aquest qüestió lliga també amb la de saber si aquestes obres són digeribles pel públic actual. jo crec fermament que sí, però s'ha de fer un esforç per fer-ne un bon espectacle. f-I e tingut altres experiències amb altres sarsueles, i la veritat, no és tan fàcil com sembla. Aquestes obres -sobretot les sarsueles de Literes, Durón. una mica més antigues- no van ser escrites originalment per a un teatre com els d'avui dia, sinó per a espais més petits. Se sap que es feien a la sala d'un Palau, i per això la forma com estan escrites i com busquen comunicar és més cambrística. Les de josé dc Nebra ja tenen escriptures més àmplies. per a coliseus més grans, però tot i això el problema principal és, d'una banda, la sarsuela com a espectacle en si, que s'ha de maquillar molt i possiblement mai s'han de fer amb tot el text parlat que avui dia ja ningú no entén - i més enca ra si no té música que l'acompanyi- i d'altra banda els teatres, que entre que esperen el que estan acos tumats a re bre normalment i tu arribes amb això tan d iferent, no tens més remei que plantejar-ho també d'una manera diferent. Crec. però, que està arribant el temps dc poder proposar aquest tipus d'obres, per fer així una bona revolució de la sarsuel espa- nyola antiga. - En aq uest cas, les versions semiescenificades que algun cop ha fet, ¿són una bona solució? - Sí, com és el cas també d'algunes òperes romàntiques. Perquè sincerament, he de dir que em preocupa molt la h-ansfmmació que està patint l'òpera avuj dia. Tinc la sensació que per escoltar òpera en les condicions que es donen en alguns tcah·es avui dia, és gairebé millor fer-ho en una versió de concert. Quan una versió està ben servida vocalment i musicalment, encara que es faci només en versió de concert, el públic bo aguanta tot, fins i tot Wagner ! Cada cop crec més en això, perquè per un 20% de coses que es fan ben fetes, n'hi ha un 80% que no es fan gens bé. - 1 en el cas dels auditoris que es construeixen actualment, ¿ no són espais massa grans per a concerts de música barroca? - És cert que són molt grans, perquè són auditoris fets per acollir tot tipus d'espectacles, des de música antiga amoderna o pop i fins i tot congressos. Això el que provoca és que no tot funcioni bé. Una cosa que ens acostuma a passar quan anem a l'estranger és que anem a sales del segle x rx i allà efectivament és on s'està a gust, perquè són sales que s'han fet per escoltar música, exclusivament. Parlem del Concertgebouw d'Amsterdam, Konzerthaus dc Berlín, Musikverein de Viena ... Aquestes sales són absolutament màgiques, són bomboneres RETRAT i ,~ ii(jli-Jjr;l què té una cultura i una forma dïnterpretar la música de tant de nivell, que no crec que un dirui tingui dret a qüestionar-lo. -Com es va desvincular de l'estil anglosaxó fins a trobar aquest ayre espa- ñol? de música; allà la música sona dolça, saborosa, plena de calor. Perquè tot ressona, vibra, com amb els vins, que agafen avior. - Ja que parla d'Amste rdam, retrocedim uns quants anys en el te mps. Vostè va anar a Holanda pe r treballar amb Gustav Leonhardt. Què el va dur a treballar amb ell? - Diguem primer què és el que em va treure d'Espanya ... En primer lloc, jo necessitava sortir d'aquí, d'Espanya. Això és una cosa que crec que necessita avui dia qualsevol músic, i cada cop més. Hi ha una certa tendència perillosa entre els músics espanyols a tancar-se aquí, fer-ho tot aquí, i sortir molt poc a l 'estrange1~ o el just i necessari. No es pot viure només d'això. A més, ara que les coses a Espanya van prou bé i hi ha una bona situació econòmica, s'ha d'aprofitar la situació perquè això no serà etem. És una qüestió fonamental, el fet de sotiir a l'estranger. Jo ho vaig fer, fruit també d'una necessitat personal, pròpia de la joventut. de ganes de veure coses, aprendre, experimentar i assimilar noves experiències. I el que vaig n·obar és justament el que buscava. o només vaig aprendre de Gustav Leonhardt, sinó que també vaig aprendre molt veient com treballaven orquestres d'allà, veient treballar altres col·legues de països com Finlàndia, Noruega, Rússia ... Fent coses que jo volia fet~ però amb un enfocament diferent delmeu i ajudant-me així a canviar el meu punt de vista. En aquest sentit, Barcelona és una ciutat privilegiada, sobretot en e l camp de la música històdca, gràcies a I'ESMUC. És una escola que està començant a crear a ixò que a Espanya feia molta falta, i espero que això es vagi estenent a la resta del país. -Sempre s'ha comentat la dificultat dels músics espanyols d'ed ucar-se i fer car rera a l seu propi país ... -El fet de començar a tenir aquí una sèrie de professors internacionals és un bon començament per canviar l'orientació d'aquesta tendència. En certa mane- ra, hi haurà molts músics espanyols que ja no tindran l'ai·Licient de marxar fora, però d'altra banda és una manera d'apropar el món aquí. Perquè gràcies a I'ESMUC actualment hi ha a Barcelona una barreja de músics de tots els països increible. Aquest fenomen que s'està produint a Barcelona actualment es va produir a Amsterdam fa uns anys, quan jo hi vaig anar, i era molt enriquidor. El que s'ha de fer en qualsevol cas és obrir aquest país a la resta del món. Perquè durant molts anys hi ha hagut una frontera cultura l molt forta que a hores d'ara no hauria d'existir. - Q uin es coses que no trobava aquí, va trobar en marxar a l'estranger? -La visió d'un músic tan magistral i genial com Gustav Lconhardt. El seu concepte, la forma d'enfocar la música des d'una plena llibertat. sense cap tipus de prejudici. Leonhardt em feia preguntar-me per què tocava algun passatge de la manera que ho feia per tal dc, un cop analitzat, fer-ho voluntàriament i conscientment. Hi ha molta gent que diu que Leonhardt té prejudicis, però no és cert. En una ocasió li van fer una entrevista a Espanya que va ser moll malinterpretada, perquè es va ficar amb Handel i Beethoven, que són dos compositors que ell veu d'una altra manera. però des d'una gran cultura. Ell parteix d'un músic com Bach, que és tan enterament perfecte que quan l'analitzes i l'entens profundament, entens que darrere d'ell no s'ha escrit res de millor. I al seu costat, hi ha Mozart: són molt complementaris, com si l'un fos la part humana dc la vida - Mozart- i l'altre -Bach- la part divina, i aquestes dues coses complementàries i al mateix nivell. Leonhardt en aquella entrevista va voler deixar clar que d'alguna fOtma Handel i Beethoven tenen més etTOI-s, en el sentit humà de la paraula. Jo crec que Leonhardl el que va voler mosh·ar era el seu desa ferrament d'aquests compositors. perquè ell abraça completament Mozart i Bach. o cm sembla bé que se'l ma !interpretés. per- -Quan vaig tornar a Espanya, al principi la gent c lassificava molt la meva manera de tocar amb l'estil de Leonhardt. Però les seves ensenyances em va n ajudar precisament a trobar progressivament e l meu camí, la meva pròpia manera d 'expressar-me. Els espanyols som molt impulsius però necessitem un temps per reflexionar, i a mi això em va venir donat durant el temps que vaig ser amb Leonhardt. Perquè un músic no nota la seva transformació en una setmana. o uns mesos; es nota al cap d'uns anys. -Amb quin objectiu va decidir muntar un grup de cambra - l'any 1988- a Holanda? -Va ser precisament Gustav Leonhardt qui em va donar la idea, després d'un concert de música espanyola que vam sentir a Amsterdam. El repertori era molt lle ig, la interpretació era molt qüestiona ble i la gent sor tia molt desencantada del conce1i. A mi em va entristir molt. perquè jo havia començat a trobar coses molt boniques, totalment desconegudes del públic i Leonhardt em va preguntar per què no feia a lguna cosa. I així va començar toL El primer projecte va ser només per a un concert! -El nom Al Ayre Español el va agafar d' una peça d' un compositor de Saragossa, Gaspar Sanz, guitarrista del final de segle xvn. Com li va sorgir la idea? -Va ser totalment fortuït, perquè em van trucar demanant-me com es deia el grup que havíem format per poder fer els programes del concert, i encara no hi havíem pensat, en el nom. Jo en aquell moment tenia davant un llibre sobre aquest compositor paisà meu i vaig llegir: "Fuga al ayre españor· i vaig dir aquest nom. Amb el temps m·he adonat que és un nom prou adequat per a un grup com el nostre. Perquè vol dir moltes coses: que fem música espanyola, antiga per la "y" de ayre, i que l'estil dïnterpretació és diferent. A més, va ser un nom escollit per a un grup que, en princ ipi, havia de desaparèixer després de tres concerts! Però va resultar que en un dels concerts va venir el director del Festival de Música Antiga d'Utrecht i va quedar tan impressionat amb el repettoti que vam interpretar, que ens va convidru· al festival. -Un cop va prendre consciència que Al Ayre Espanyol continuava, ¿ quins :RM-C 279 35 Eduardo López Banzo és tm homenàs: altfssirn, ample d'espaU ies i amb unes grans mans que costa associar a un instrument tan de1icat com el clavicembal. Però da1Tcrc d'aquesta imatge s'amaga una mirada, una veu i un gest a fa ble, fins i Lot dolç, no exempt, per(?, de l'impuls llali amb què li agrada identificar-se. Es aquest impuls el que a grans trets associa a l'estil interpretatiu amb què defineix Al Ayre Españo1. Una impulsivital que el va convidar de ben jove a recuperar obres de compositors espanyols pràcticament oblidats, a viatjar a Amsterdam per aprendre al costat de Gustav Leonhard~ a fundar un grup de música antiga de forma gairebé improvisada i a fer de les seves iHusions una rea lital completa. Amb AJ Ayre Español fa anys que enregist ra pel' a segel ls de prestigi com Harmonia Mu nd i, ha portal el barroc espanyol a les sales més i mportanLS ci'Emopa i és grup resident de l'Aud itori de Saragossa. Aquest mes de gener debuta al fossat d'un teatre d'òpera amb Costjan tuttede Mozart, en la tempomda dc I'ABAO a Bilbao. RMC 279 36 van ser els seus projectes i els seus objectius? -En primer lloc. volíem fer música espanyola. Un. al lïnal no és l'únic protagonista de les coses que fa. També té molt a veure-hi la gent que t'envolta i el que està esperant de tu. Hi havia molta gent que esperava aquest repertori; per començar. els mateixos holandesos, que sempre han estat uns devoradors de cultura, volien escoltar la música espanyola barroca. Jo després em vaig voler centrar en un període molt particular~ començament del segle XVIII, perquè em permetia fer molt bona música espanyola sense posar-mc en problemes. Per fer música més an tiga, del segle XVII, fa uns anys no era tan fàci l trobar instrumenlistes especialitzats i dc qualitat. Actualment, però, ja tenim una orquestra, a més, amb un gran percentatge de músics e.spanyols que super·a el dc moltes orquestres simfòniques espanyoles, que no arriben ni al 20% d'espanyols. Des de la creació d 'Al Ayre Español hi ha hagut una evolució musical molt forta, ara resulta molt més fàcil trobar bons músics espanyols. Crec que som a les portes d'una explosió espanyola de cara a Europa en aquest sentit. -Respecte de l' estil, ¿com definiria aquest ayre español? -En la meva feina amb els músics tendeixo a ser molt cambrístic. Defujo molt del treball orquestral rutinari, avorrit, massa esquemàtic. Intento que l'orquestra toqui amb moltíssim diàleg intern, e ntre ells i nmb mi. Per això, una cosa que em diuen els músics és que noten que els demano molta atenció. l crec que. pel tipus dc música que vull fet~ la necessito. Però m'agrada jugar amb ells als concerts; per exemple, un passatge que fèiem en crescendo, de cop i volta els el demano en diminuendo, i aquest tipus de joc més o menys improvisador -que pot ser molt perillós, és veritat- pot crear coses màgiques, que forma part de l'estil del grup. Hi ha un desig profund de comunicació, molt calorosa, però sense ser teatral. Sempre he dit, i no m'agradaria que se'm malinterprctés, que en aquest sentit els italians i els espanyols som molt diferents. L'estil italià té quelcom de molt teatral, mentre que l'es1il espanyol no ho té gens, sinó que desprèn un color i calor intens, molt profund, que fa que les coses siguin tendres. caloroses. És com comparar l'obra de Caravaggio amb la de Vehízquez o Murillo. Com a espanyols, busquem una grandíssima sinceritat. intimitat. sense ser teatrals. - D edica molt temps n la r·ecuperació de re pertori oblidnt. Com du a te rme aquesta recerca? -Sempre m'ha interessat la recerca, abans fins i tot de conèixer Leonhardt, però tinc molt clar que jo no sóc musicòleg; jo només sóc músic. Però quan estudiava la carrera de piano em sorprenia haver d'estudiar els estudis dc Czerny o Clementí, mentre jo sentia tocar a un clavecinista uns estudis igual de difícils d'un compositor espanyol que es diu Lanañaga. jo no entenia per què no ens ensenyaven res de música espanyola lïns als darrers cursos, en què fèiem Albétúz. És simplement fruit d'una curiositat. de descobrir el nostre passat musical. -Com s'accedeix a aquesta música perduda? -Primer s'ha de llegir molt, per descobrir compositors que havien existit i dels quals no se sap on són actualment les obres; allà és on comença la recerca. És qüestió de preguntar, buscar als arxius històrics municipals i trobar. -Quin és el procés de recuperació d'una obra? - .És un procés molt llarg, perquè gran part de les vegades el que es troba són particeJ.Ies, no la partitura sencera i, com es pot escoltar, llavors? S'ha d'anar reconstruint i veient com podtia sonar. A Espanya hi ha un gran lapsus d'edició; si no s'editen les obres. no es poden to- car, i llavors no es donaran a conèixer. És imprescindible editar alguns dels músics que s'estan descobrint, sobretot els mestres de la Capella Reial i alguns altres catalans molt bons. Hi ha un problema tan gran de transmissió, que no coneixem ni una petita part del que tenim. -Vostè va començar com a clavecinista, però cada cop més treballa com a director. ¿Cap on dirigeix la seva carrera? -Crec que tinc més a dir com a director que com a clavecinista, però no descarto la interpretació al clave; de fet estic preparant un disc, amb clavicembal i orgue, de música espanyola. Però avui per avui tinc ganes d'aprofundir en el camí de la direcció orquestral, perquè crec que puc aportar coses i. a més, és una feina que absorbeix moltissim. Ara mateix estic preparant el Cosi fan ltttte de Mozart, la Passió segons sant Mateu de Bach, oratoris de Handel i més obres de Nebra ... Tot això és moltíssima feina. A més, ara estic molt motivat pel progrés del grup i vull posar-hi la màxima atenció. - Cada cop està ampliant més el repertori cap a compositors no espanyols, com Mozart o Bach, i períodes artístics més variats. ¿No és una mica arriscat fer Mozart al ayre español? -Sí que és aniscat, però no em fa gens de por! Crec que això es pot fer i s'ha de fer, perquè ja hi ha el nivell per fer-ho. Estic molt content dels resultats que estem aconseguint amb l'orquestra, encara en procés de creació, perquè és un procés d 'aprenentatge molt dur, però que s'està produint molt bé. I estic molt decidit a seguir aquest camí, perquè hi ha un nivell tan alt entre els músics. que no se'ls pot linUtar a fer només una cosa, com la recuperació del re pertori espanyol-tot i que sigui una tasca fonamental-, perquè d'aquesta manera no s'enriqueixen tot el que podrien; els músics han de poder tocar tot el que puguin. PR E eR rt I e A i¿ii(jl(iir;l EL MES DE GENER A L'ABAST 'Gurrelieder' de Schünberg Novament a Barcelona Feia molts anys que l'imponent partitura dels Gurreliederd'Arno ld Schonberg no es sentia a BaTcelona. La torn ada de la darrer a obra postromàntica o preexpression ista és motiu més que suficient per estar a l'exp ecta tiva d'una interpretació que r equereix una importa11t massa simfòn ica i coral, uns sol is tes de gran fortalesa vocal però aJhor a una indubtable ducti Ii lat expressiva i tm director que s.àpiga conjugar la ~u ni ? d'elemen,ts.en es.~~na per extreure la in}Ql~Sa riquesa sonora d'u.na p a ~·­ titura ca bdal en la h1stòn a de la musiCa. E IJI Oue s'enfronta a,V·~p'le mlftl ~r·an de la seva tra)ectòna com a titular de l'OBC. ~ ~~~;-~~ '-~ TEMPORADA OBC. Melanie Diener, soprano. Jane lrwin, mezzosoprano. John Mac Master i Thomas Randle, tenors. Orfeó Català. Cor Lieder Càmera. Cor Madrigal. Coral Polifònica de Puig-reig. Dir.: Eiji Oue. Schonberg. L'AUDITORI. 12 i 13 DE GENER DE 2008. (CAL CONSULTAR HORARIS). A mold Schonberg (1874-1951) és un d'aquells homes avançats al eu temps, aquells homes anomenats sovint "genis", que es caracte•itzen per la seva capacitat d'accedir a través de les arts a allò metafísic però també de mosh·ar el camí cap al futur, aquell camí cap a la nova música que anys després Anton Webern posà sobre paper en donar a conèixer la direcció de l'atonalisme cap al dodecatonisme i serialisme. Schonberg va ser un home, per tant, incomprès durant llarg temps i per això, avesat al patiment, al pathos grec que es tradueix com a passió, tant en el seu vessant positiu com en el negatiu. La seva música és un reflex d'aquesta forta personalitat artística i per això l'evolució de la seva obra des de les seves primeres composicions fins a les dan·eres és exemple d'una evolució també paral·lela en la història. Tot i el gir estètic de cent vuitanta graus de la seva música des de les seves primeres obres fins a les darreres, l'esperit i l'objectiu és el mateix. Fill de la seva època, també des del punt de vista filosòfic, Schonberg troba en la música el mitjà d'expressió d'allò inefable, allò que és i alhora no és; per tant, allò metafísic. Seguint els paràmetres de Wittgenstein, és en l'experiència indicible del món "com a tot-limitat". en el sentir aquests límits, on té origen allò que Wittgenstein anomena místic. Perquè ·'no el com sigui el món és allò místic, sinó el fet que sigui", és a dir, que existeixi. Per això, cal entendre ta nt l'cfusivi tat desborda nt de les seves primeres obres. més a prop del romanticisme o simbolisme, com l'austeri tat de les seves obres dodecafòniques, amb un llenguatge innovador i totalment fora d'a llò conegut fins al moment; tot i la suspensió de la tonalitat ja anunciada per Wagner. Gurrelieder -començada l'any 1900 i finalitzada el 1911- és la darrera obra to- na! d'Amold Schonberg, una obra ja al límit de la tonalitat, amb un fort engranatge que es retrotreu a la música de Bach, La Grosse Fuge op. 133 de Beethoven, i als reiterats exercicis musicals que ja Brahms, després Wagner -com per exemple en el Tristany i /solda- i finalment Mahler -com a baula més propera a Schonberg- van dur a te1me sota la ideologia romàntica, en el camí cap a aquesta expressió d'un espai metafísic. en què el temps -com també Ja tonalitat- queda suspès. Aq uesta o bra és la síntesi final d'una tradició mus ical que com a punt d'inflexió en la història de la música obre les portes a un nou món sonor que havia de canviar l'activitat musical del segle xx. urrelieder (Cants de Curre) és un extens poema escrit pel danès Jens Peter Jacobsen, basat en la llegenda medieval de Waldemar i Tove -que entronca amb la història medieval de Dinamarca- i que - al mateix nivell que la llegenda dels nibelungs o el Tristany- deriva del corpus de la mitologia europea. Scbonberg s'apropà a aquests textos a través d'una traducció a l'alemany feta per Marie Herzfeld i Robert Franz Arnold. Des del punt de vista musical, en G LA SOPRANO MELANIE DIENER l'acostament a aquesta gran obra literària, Schonberg utilitza fins als límits la totalitat dels recursos de l'escala cromàtica, estenent les estructures harmòniqucs al màxim. Gurrelieder no és classifi cable formalment, sinó més aviat dramàticament. Aquesta t ransgressió de les categories formals - no és ni una simfonia, ni un oratori, ni tan sols una cantata escènica- es pot aprecia r més endavant, en altres o bres representatives del període dodecafònic de Schonberg, com són el Pierrot Lunaire, Erwartung o Supervivent de Varsòvia; una característica cabdal per entendre la dimensió expressiva que Schonberg cercava en la seva obra i que amb l'adveniment del dodecatonisme trobà les portes obertes a una nova via de manifestació estètica, Lligada a l'expressionisme. Per això no sorprèn trobar ja en la tercera secció de Gurrelieder, un assaig del que Schonberg forjà com a nou mode d'expressió dramàtic, l'Sprechgesang (melodia parlada), que havia de tenir el seu paradigma en l'òpera inacabada Moses und Aron. n M C ..rx:;: 2 7g Gracias Daniel por hacernos ·or del mundo ya era el mejor Banco del esfuerzo personal y una beca esta licenciando en 1nformatica, persona. "::lr\T'" n",.... Gracias a la confianza de 63 millones de clientes, el esfuerzo de 120.000 empleades y el apoyo de 2,6 millones de accionistas hoy podemos decir algo que ya sabfamos. Sa~~ me"or BIJ'Ico del mund gruposantander.com universia.net SANTANDER PRESENTE EN MAs DE 40 PAISES PR E eR fT I e A i ,l,iifjlf;iir;l EL MES DE GENER, A L'ABAST Dues simfonies poc conegudes de Nielsen i Weill CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Mladen Colic, piano. Dir.: Pablo Gonzalez. Txaikovski, Nielsen I Vicenç Prats, flauta. Dir.: Alvaro Albiach. Ar· nold, Bizet, Weill. PALAU DE LA MÚSICA.l9 i 20 DE GENER/2 DE FEBRER DE 2008 (CAL CONSULTAR HO· RARIS). ' Orques tra Simfònica del Val lès inicia l'any amb un programa eminentment romàntic, amb dues de les obres més emotives de Txaikovski i una simfonia absolutament "sentimental" de Cari Nielsen, sota la batuta d'un jove talent, l'asturià Pablo Gonzalez. El mes de febrer marcarà el retom de l'artista resident dc I'OSV, el reconegut llautista Vicenç Prats. amb direcció d'una altra reaLitat del panorama actual, com és Al varo Albiach, amb un interessant programa: Malcolm Amold i Kurt Weill. El Concert per a piano núm. I en Si bemoll menor de Txaikovski és un dels concerts més temperamentals de la literatura concertística per a piano, un concert que permet un gran lluïment expressiu al solista -al Palau de la Música actuarà el jove pianista Mladen Colic, guanyador del Concurs Maria Canals 2007-, tant pel seu vessant més passio- L na I com pel més líric. Una bona manera de lligar amb una altTa de les pàgines més reeixides de Txaikovski: Romeu i fulieta, una petita joia que evoca l'amor romàntic i passional de forma excepcional i universalment associable. Aquestes dues obres lliguen a la perfecció amb la Simfonia núm. 2 "Els quatre temperaments'' del compositor de Dinamarca Carl ielsen ( 1865-1 93 1). Aquesta simfonia s'inspira en la creença grega de l'existència de quatre temperaments -dependents dels quatre tipus de bilis que conté eLcos humà-, que configuren la personalitat de l'home i la detetminen en funció de la preeminència d'un per sobre dels alh·es. Per això, 1 ielsen va compondre cadascun dels moviments inspirant-se en aquests quatre temperaments, i intitulant els quatre moviments així: "Allegro colerico", "Allegro comodo e flemmatico", "Andante malincolico" i EL PIANISTA MLADEN COLIC ''Allegro sanguineo". El programa del concert previst per al 2 de febrer inclou el Concert per a flauta i orquestra de corda del compositor americà Malcolm Amold, que va desenvolupar una intensa activitat compositiva tant en l'àmbit clàssic com en el de la música per a cinema. Del seu ampli catàleg -va escriure nou simfonies i un gran nombre de peces de cambra i de caràcter concertístic-, el Concert per a flauta i orquestra de corda el va compondre l'any 1954, dedicat al flautista Larry Adler i que aquí interpretarà el flautista Vicenç Prats. El programa també inclou la Fantasia brillant de Carmen per a flauta i orquestra de corda, i la Simfonia núm. 2 de Kurl Weill, el seu darrer tTeball purament orquestral, que es va estrenar el 1934 a Amsterdam i Nova York sota la direcció dc l'eminent Bruno Walter. RMC 279 La JONDE visita Barcelona amb 'La consagració de la primavera' JOVEN ORQUESTA NACIONAL DE ESPAÑA. Xavier Philiips, violoncel. Dir.: Ed· mond Colomer. Quigang Chen, Dutilleux, Stravinsky. L'AUDITORI. 16 DE GENER DE 2008 (21 h). a Joven Orquesta acional de España (JONDE) toma a visitar L'Auditoti dc Barcelona dc la mà del seu director fundador Edmond Colomer, amb un programa de gran interès, centrat en la diversitat creat iva del segle xx, passant per un clàssic i tanmateix revolucionari com és Stravinsky, l'evocador món d ï -lenri Dutilleux i el desconegut però suggerent món oriental de Quigang Chen. El concert s'obrirà amb una obra d'estrena del compositor xinès Quigang Chen, que darrere el nom d' Enchanfements oubliés (Encanteris oblidats) suggereix un món fantàstic i llunyà que preconitza la direcció temàtica del concert. Henri Dutillcux tornarà a l'escenari de L'Auditori amb el Concert per a violoncel i orquestra "Tou/ LI/I monde loinlain ", que va veure la llum el 25 dc juliol dc 1970, al Festival d'Ais dc Provença, amb l'exccu- L ES ció de Mstislav Rostropóvitx i l'Orquestra de Paris, sota la direcció de Sergc Baudo. L'obra pren el títol d'un vers de Charles Baudelaire «Tout wlmonde lointain. absent, presque défunl» (Tot un món llunyà, absent, gairebé difunt), contingut en el poema La Cheve/ure (La cabellera), dins del seu famós llibre Les F/eurs duma/ (Les Flors del mal). Es tracta d'un concert d'un profund lirisme i onirisme, però està emmarcat dins de la seva producció de caràcter atonal. L'obra consta de cinc moviments. cadascun amb títol propi i directament relacionat amb un vers contingut en algun dels poemes dc Les F/eurs du mal: Énigme (enigma), l?egard (mirada), Hou/es (marejada), Miroirs (miralls) i Hynme (himne). Un bon camí cap al món primitiu que evoca La co11sagració de la primal'era. una dc Ics obres cabdals del segle XX. que provocà l'escàndol l'any de la seva estrena -1913i que tot i ser profundament admirada avui dia encara provoca sorpresa i impressió en l'oient. La Joven Orquesta acional de España (JO DE) va néixer l'any 1983 com a eina de formació dels joves músics de l'Estat espanyol com a pas previ a la seva professionalüzació. Durant la seva trajectòria ja ha col· laborat amb artistes de prestigi intemacional com Mstislav Rostropóvitx, Christian Zacharias. Teresa Berganza i María Bayo, i ha estat dirigida per grans mestres com Edmond Colomer -el seu fundador i director titular durant dotze anys-, Carlo Maria Giulini, Víctor Pablo Pérez, Antoni Ros Marbà. Paul Goodwin o Gianandrea Noseda. El violoncel·lista francès Xavier Phill ips va estudiar amb Paul Tortelier i Mst islav Rostropóvitx. Desenvolupa una carrera intemacional i enregistra amb segells discogràfics com ara EM1Classics tocant un violoncel Matteo Gofri li er del 171 O. un instrument de gran valor que pot tocar gràcies al mecenatge d'una important marca de cafè. 39 l.',ll()ltt!tl PA E e ArT 1e A I EL MES DE GENER, A L'ABAST Repertori de cam_bra am_b grans nom_s Uinici d'any ve marcat en la temporada Palau 100 per dos concerts de car acterístiques cambristiques. El primer és un recital de piano i violí amb Alel<sandr Ghindin i Vladimir Spivakov. El segon porta la Kammeror·chester de Berlín amb el pianista Eldar Nebolsin. Dos formats diferents per començar l.'any amb música que convida al recolliment en Ja fami liaritat de les reunions entre amics. PALAU 100. Vladimir Spívakov, violf. Aleksandr Ghindin, piano. Schubert, Bartók, Part, Franck I Kammerorchester Berlin. Eldar Nebolsin, piano. Dir.: Katrin Scholz, violr i directora. Bocche· rini, Mozart, Haydn. PALAU DE LA MÚSICA.l4 i 29 DE GENER DE 2008 (21 h). E ~e 279 l 14 de gener el Palau de la Música acollirà un programa eclèctic per a violí i piano, en una mostra de la varietat d'estils i autors que s'han acollit a aquesta encisadora formació instrumental. Des de Schubert -amb la Sonatina nlÍm. 2- fins a Atvo Piirt -Spiegel im Spiegel (Mirall en el mirall)- passant per César Franck i Béla Bartók. La parella musical fom1ada pel violinista rus Vladimir Spivakov i el pianista rus Alcksandr Ghindin col·labora habitualment interpretant música de cambra. llnn enregistrat les Sonates per a vio/{ i piano de Brahms, repertori amb el qual han dut a terme una gira per tot el món. A banda, tots dos músics tenen una intensa activita t com a músics solistes. Vladimir Spivakov va esdevenir l'any 1998 director artístic del Festival de Colmar, a França, i entre el 1999 i el 2002 va ser director artístic i titular de l'Orquestra Nacional de Rússia. Des del 2003 EL PIANISTA ALEKSNAOR GHINOIN és director artístic de Ja Filharmònica Nacional de Rússia , a més de director general del nou Centre Internacional de les Arts de Moscou. Aleksandr Ghindin va guanyar l'any 1994 el Concurs Internacional Txaikovski, tot convertint-se e n el pianista més jove a guanyar aquest concurs. L'any 1999 va guanyar el Concurs lnternacio- nal Queen Elizabeth. Recentment ha enregish·at les versions originals dels Concerts per a piano núm. 1 i 4 de Rakhmàninov amb l'Orquestra Filharmònica d'Hèlsinki sota la direcció de Vladimir Ahskenazi. La Kammerorchester de Berlín -fundada l'any 1945 per Helmut Koch- ha treballat des dels inicis amb grans intèrprets, com per exemple el tenor Peter Schreier, amb qui ha enregistrat totes les cantates seculars de Bach. Des de 1995 la violinista Katrin Scholz n'és la directora artística. Al Palau de la Música es presenta junt amb el pianista d'Uzbek! stan Eldar Nebolsin, premiat al Concurs Internacional de Piano de Santander l'any 1992 i guanyador l'any 2005 del Concurs Internacional de Piano Sviatoslav Richter. Des de llavors du a terme una important carrera internacional. La Kammerorchester de Berlin presenta al Palau una virtuosa partitura de Bocc herini, la Simfonia núm. 6 en Re menor, també coneguda amb el nom de "La casa del Dia- volo", el Concert per a violí en La major i el Concert per a piano núm. 15 de Mozart i la Simfonia nlÍm. 85 en Si bemoll major, "la Reina" de Haydn. Les 'Sonates per a piano i v ioloncel' de Beethoven per Uuís Claret i Josep Cololll CAMBRA A L'AUDITORI. Llurs Claret, violoncel. Josep Colom, piano. Beethoven. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 31 DE GENER DE 2008 (20.30 h). ' intimisme i la profunditat exaltada de les Sonates per a piano i 11iolollcel de Ludwig van Beethoven es podran sentir a la sala de cambra Oriol Martorell de L'Auditori de Barcelo na amb dos dels músics més representatius de l'art musical català: el violoncel·lis ta Lluís Claret i el pianista josep Colom. Tots dos músics desenvolupen una activitat conjunta important en l'àmbit de la música de cambra, que l'any 2002 els va portar a presenta1· la integral per a vio- L 40 loncel i piano de Beethoven al Palau de la Música de Barcelona, a I'Auditorio Nacional de Madrid i al Théatre du Chatelet de París, entre altres llocs. El violonceJ.Iista andorrà Lluís Cla ret és ta mbé fundador del Trio Barcelona - juntament amb Gerard Claret, violí, i Albert Atenelle, piano-, que durant el petíode 198 11993 va dur a terme una activitat musical intensa. Al seu torn, el pianista català josep Colom -Premi Nacional de Música l'any 1998- dedica una part important de la seva activitat concertística a la rnú- sica de cambra, ja sigui en l'àmbit del concert com en el discogràfic. L'enregistrament de les Sonates completes de Blasco de Neb ra l'any I 982 van obtenir el Premi del Ministeri de Cultura. L'any 1989 va enregistrar l'obra completa per a piano de Manuel de Falla i juntament amb la pianista Carmen Deleito va portar al disc l'obra completa per a dos pianos i quatre mans de Brahms. A banda de la música de cambra, també destaca el seu enregistrament dels Concerts per a piano núm. 1 i 2 de Brahms, junt amb l'Orquestra Simfònica de la Ràdio de Praga i les Noches en los jardines de España de Falla, amb I'Orquesta de Granada sota la direcció de Josep Pons. PA E e ArT I e A i ,1,ii(jlf;1!r;J EL MES DE GENER, A L'ABAST Pianisme poc convencional amb Schlimé CAMBRA A L'AUDITORI. Francesca Tristano Schlimé, piano. Schlimé, Frescobaldi, Bach, Messina, Haydn, Berio. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL).l7 DE GENER DE 2008 (20.30 h). uanyador del primer premi a l'onzena edició d'El Primer Palau, celebrada l'any 2006, el pianista luxemburguès de vint-i-sis anys Francesca Tristano Schlimé toma a Barcelona -després del seu concert en solitari, i també acompanyat per la JONC, al Palau de la Música com a guanyador d'aquest concurs- per presentar-sc a la sala de cambra dc L'Auditori, també en solitari amb un programa eclèctic, en què combina Bach amb Berio, tot altemant amb les seves pròpies composicions. A Francesca Tristano Schlimé no li agrada etiquetar-se com un músic clàssic convencional, per molt que la seva formació -estudis als conservatoris de Luxemburg, Brussel-les i Pa1ís i a la Juilliard School de Nova York- i activitat majoritària ho siguin. A ell li agrada diversificar-se i separar les seves múltiples facetes en les d'intèrpret de repertori clàssic o culte, jazz, techno, improvisació i composició. La seva activitat també es complementa amb la creació l'any 2002 dels New Bach Playcrs, una orquestra de cambra amb la qua l ja ha enregistrat la integral de concerts per a piano de Bach. Schlimé ja ha enregistrat les Variacions Goldberg de Bach -en la seva primera aparició al mercat discogràfic-, l'obra completa per a piano de Luciano Berio i danerament el Concert en Sol major de G Ravel, juntament amb el Concert per a piano núm. 5 de Prokófiev, amb l'Orquestra Nacional de Rússia, sota la d irecció de Mik.haïl Pletnev. Aquest és un punt clau per entendre Ja coherència interna d'un programa -el que interpretarà a la sala de cambra dc L'Auditori- d'aparent desordre. El mateix Schlimé defineix el programa confeccionat per al concert del 17 de gener com un tot format per parelles d'obres, moltes de les quals proposant un evident joc de contrastos. Així, s'entén que el concert s'obri amb una composició seva. HeIlo (2005), i tres Tocatas de Girolamo Frescobaldi, d'important contingut tècnic, en clar contrast entre dos estils scparats temporalment per més de quatre segles. El conce1i seguirà amb dues ob1·es de Johann Sebastian Bach, la primera una transcripció del coral "O Mensch Bewein' Dein Sünde Gross " ("És per tu, pel teu gran pecat, oh home") feta pel pianista búlgar Emile Naoumoff - un dels seus professors- a mode de preludi de la segona: la Suite francesa núm. 4 en Mib major. Ta a la segona part, el joc de contrastos es presenta en dues obres ben d iferenciades. NY Tectonics: 4 city bridges de Justin Messina ( 1980) -en la seva primera audició a Barcelona- i la Sonata en Do major, Hob. XV/:48 ( l 789) de Joseph Haydn. En el primer cas es tracta d'una aproximació lliure a un nou tipus de forma -quatre tipus de peces independents entre si, però unides darrere un mateLx títol- en contraposició amb la clàssica forma sonata. La darrera parella d'obres proposa la reflexió generada per la primera de les obres -Wasserk/avier (Teclat d'aigua) de Luciano Berio- que es materialitza en una improvisació del mateix Francesca Trista no Schlimé, que ell titula Nach Wasser, noch Erde (Després de l'aigua, encara terra). Aquesta és la seva carta de presentació: llibertat d'interpretació, deixant de banda la convenció, perquè per a ell l'escenari és un espai on deixar pas a l'experimentació. Schlimé portarà aquesta visió particular del piano arreu dels esccnaris més importants del món els pròxims mesos: la Cité de la Musique a París, el Carnegie Hali de Nova York, el Mcgaron d'Athenes, el Mozarteum de Salzburg, el l-let Concertgebouw d'Amsterdam, la Musikvereinssaal de Viena, a més de Colònia, Bi11nlngham i Brussel·les. Al juliol actuarà al Concertgebouw d'Amsterdam amb l'Orquestra Filharmònica de Luxemburg sota Ja direcció d'Emmanuel Krivine. ;----------·······-········-----·----------------------······-· ----·-----·---··-·-·-..·-·-·······..·--- I~ EVISTA MUSICAL I 1 I CATAlANA Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà el Consorci del Palau de la Música Catalana, pel pagament de la meva subscripció a 'Revista Musical Catalana' ENTITAT I I I l OFICINA L_l_Ll_ J DC I I J NÚM. COMPTE Titular compte:....................................................................................................................................... .............. I I 1 DNI: ........................................................ r BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ , Nom i cognoms del subscriptor: ..................................................................................................................................... . I I I I 1 LI J Signatura: ..rx:.;: 279 .., I l .... C/ PAIAU DE LA MÚSICA, 4-6 . - 08003 BARCE...ONA ~ BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA n MC l 1 !. i1 ! i ! Adrec¡a: .................................................................................................................................................................................................... Població i Codi posí.lll: .................................................................................................................. Telèfon: ................................... . Amb la quota 811UIIl de 25,24 €. Faré efectiu l'import mitjanyant domiciliació banc1U:ia (o~ taló banca.ci adjunt a favor de 'Revista Musical Catalana'). Per a subscripcions a l'e stranger, consulteu el preu. LBS SEVES DAOBS SERAN !NCORPORADBS ALS Fl'l'XE!RS DEL GRUP PALAU De LA M úsiCA (ORFEÓ CATALÀ. FuNDACIÓ ORFEó CATALÀ·PALAU DE LA M ÚSICA I CoNSORCI DEL PALAU De LA M ÚSICA CATALANA), AMB SEU AL CARRER PALAU De LA M ÚSICA 4 · 6, De BAACEI.ONA, CP 00003, PER FER-NE I LA OBS11Ó GENERAL, I EN AQUESTA ADREÇA fUT EXERCIR TOTS ELS DRETS D'ACCÉS. Re:::nACAClÓ, CANCEI. ·LACIÓ I OI'OSICIÓ. ______.j: .. ·-·----··------- 41 l·i(Jil·lJ - CECILIA BARTOLI Maria CECILIA BARTOLI, MEZZOSOPRANO. Orchestra La Scintilla. Obres de Pacini, Persiani, Mendelssohn, Manuel Garcfa, Bellini, Hummel, María Malibran, Halévy i Donizetti: Director: Adam Fischer. DECCA. ai, o molt poques vegades, un títol tan curt d 'un enregistrament ha amagat un producte tan carregat cl'al·licients com aquest. Només l'afegit inicial "Maria", escrit amb el mateix tipus de lletra i cos però en un color discreta- M ment divers dóna pistes del molt que amaga. I això és l'homenatge que la mezzosoprano italiana ofereix a la qui va ser grandíssima intèrpret delrepertoti bclcantista dc principis del segle XIX, la soprano espanyola María Mali bran. JORDI CERVELLÓ Divertimento Obra per a corda. llia loff, violí. llia Tepliakov, violi. Serguei Slovatxevski, violoncel. COLUMNA. 1CD. 46 MlN. ' obra del compositor barceloní )ordi Cervelló és cada dia més coneguda i valorada pel nostre públic. Per això l'edició que acaba de fer Columna Música d'una antologia parcial de Ja seva producció per a corda ens sembla més que L oportuna. Tot plegat, 110 es tracta de cap casualitat; en primer lloc, perquè la família dels instruments d'arc centra una part important de Ja producció d'aquest autor, i en segon. perquè darrerament, al nostre país, s'ha tingut l'encer! de programar aquestes CONCURS "Coneguem el Palau" mb motiu de commemorar-se enguany el centenari de a inauguració del Palau de la Música, la ·'Revista Muical Catalana" promou una iniciativa de participació dels nostres lectors. En cada número oferirem la imatge en detall ampliat d'un element decoratiu o arquitectònic de l'edifici i caldrà que el lector endevini de quin es tracta. Entre els enccrtants, hom sortejarà dues localitats per assistir a algun dels concerts promoguts per la Fundaciò Orfeó Català-Palau de Ja Música Catalana. Cal que les respostes siguin trameses pel mitjà elegit ~orreu ordinari, correu electrònic o fax-, a la Redacció de la "Revista Musical Catalana", abans del dia 25 del mes a què correspongui el número dc cada revista. El premi corresponent a aquest mes de gener de 2008 consistirà en 2 localitats per al concert inaugural del cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau que se celebrarà el dia 1 de març a les 7 de la tarda, amb l'actuació dc la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona dirigida per Francesc Cassú. El programa està integrat per obres dc Manel Saden·a Puigferrer, joan Lluís Moraleda. Fèlix Martínez Comín, Agustí Borgunyó i Rafael Ferrer. Per damunt de la categoria reconeguda de la Bartoli i del conjunt i director que l'agombolen, i del gran atractiu del repet10ri que l'integra, aquest enregistrament emergeix també per la clara voluntat d'esdevenir un producte de culte, o si es vol un referent molt a part en el que pod ríem anomenar nonnalitat industrial discogt'àfica. D'entrada , la presentació luxurient, que inclou un extens llibret en tres idiomes - anglès, francès i alemany-, en el qual se situa la personalitat de l'homenatjada, el context històric i persona l que va viure. així com un extens i molt ben explicat recorregut pel conjunt de les obres que s'ofereixen. Tot això enmig d'una presentació gràfica esplèndida. amb imatges de la cantant espanyola. de la mateixa Bartoli. reproduccions de programes, de pintures i joies de la Malibran. Però per damunt de tol emergeix l'excel-lència d'una versió en Ja qual l' homenatge esdevé així mateix autohomenatge de la mateixa Cecília Bartoli, amb un concret regust narcisista, que interpreta, i de quina manera. un programa molt ben estudiat, per tant molt al marge de Ja convenció, que pretén fer un recorregut significatiu pel món canor de la Malibran. J. c. c. obres en algunes ocasions especialment assenyalades. Entrant, però, en matèria, subratllarem la tria efectuada per a aquesta edició: sis partitures per a violí, dos violins i violoncel procedents d'orígens ben diversos -des d'exercicis per al progrés tècnic fin s a un encàrrec per a un homenatge. En totes, però, hi podem copsa r el llenguatge musical de Cervelló, amable, entenedor i que no s'amaga de les innuències externes o, vist des d'una altra òptica, que no renuncia a les al·lusions clàssiques. De la lectura del llibret explicatiu que acompanya el disc. ens sorprèn descobJir les similituds curriculars dels tres intèrprets, naturals de Sant Petersburg, excel·lents des de molt joves com autèntics nens prodigi i finalment esdevinguts solistes de fama i renom internacional. Sense desmerèixer absolutament la brillant interpretació d'aquests músics, ens pennetem desiijar de veure un dia editades aquestes obres -o altres de Ja ingent producció cervelloniana- a càrrec d'intèrprets que ens siguin tan propers com el seu autor. Albert Torrens RM-C 279 IHI()Ctttt• PASSATEMPS ~r EDUARD V. P_A_TS_I_ __ Música encreuada Música encreuada de desembre 2007 (núm. 278) RMC 279 Horitzontals. 1. Johann (pare) i Karl (fill): violinistes de l'orquestra de Mannheim a l'època de Mozart. Acte operístic distret. 2. Una batuta. El català de Ja música callada. Do antic. 3. El de la Simfonia del Nou Món. Acte operístic avorrida!, sense sal. 4. Escoltaren la Missa de Beethoven. El nom catalanitzat d'en Saint-Saens. 5. Després dc les obres de Mozart. La tele de tota la vida. Nens Sense Cap Fagot. 6. Acompanyament vocal tipic de la música pop. L'inici de les indicacions, dels indicis i de la indolència. Dos terços de l'arc del violí. 7. 440. Relatiu al so. Mi major. 8. Los, Al, ls ... A un to de Fa. La flauta màgica, en alemany, i pujant per 1' 11 vertical. 9. La Vuitena de Mahler. Presents. 10. Serpentó. Francesc, tenor barceloní. 11. Instrument de corda. Així eren les coses en l'òpera més famosa de Martí i Soler. Verticals. 1. El sudoku musica l origina l i cata là. Orquestra Milita r Simfònica de Vic. 2. Fa ristol desplegat. El director de la principa l prod uctora de concerts del Barroc. Una altra ba tuta. 3. El particular d'en Lluís Llach. Pua de bandú rria escapçada. Gol desordenat. 4. L'autor de La sardana de les monges. Silenci. lm, Af, Los ... 5. Mineral atractiu. Sov int n'hi ha din tre la maraca . 6. Trofeu de Pintu ra Kand insky. Fabricant (artesà i artista) d'instruments de corda. 7. Limiten en Zarlino. Do major. Nona (Luigi) avocàlic. Tomb. 8. Compos itor presumptament basc (de Donosti, concretament). 9. La major. El pobre Joaquim Homs ha perdut la que no sona. Si en fa massa, els músics suen i no toquen. 10. Art dels sons i dels silencis. Les russes del mig. 11. Vegeu el 8 horitzontal. Antonio Stradivari. Solucions en el número següent. sidokus.com ~ Q Ins truccions: Comencem l'any amb un sidoku una mica diferent: animem grans i petits a resoldre aquest sidoku d'instruments musicals perquè la música arribi a tota la casa! Per resoldre el SIDOKU d'INSTRUMENTS cal dibuixar en cada casella un instrument dels quatre que hi ha a la graella. Cal tenir en compte que tots quatre DO LA Ml SOL Sl RE FA instTuments han d'aparèixer en Sl SOL. RE FA DO Ml LA cada columna, en cada fi la i en cada zona (una zona queda deRE Ml Sl LA SOL FA DO limitada per vores més gruixudes). Bona sort i bona música! FA DO LA Ml RB Sl SOL Sl LA FA SOL RE SOL RE 44 FA Ml DO DO Sl LA SOL RE Ml DO Sl FA LA Ml Solucions en el número següent. Sidoku de desembre 2007 (núm. 278) El desembre congelat (nadala popular) @ @ <ww\\ .sidokus.com> li-lustracions de Laura Borràs Instruments de percussió concerts BARCELONA (BARCELONls) 2 GENER 18 h Palau Strauss Festival Orchestra. Strauss. Concert d'Any 1 ou. (Promoconcen). 20 h Liceu La Cenerentola de Rossi ni. Dir.: Patrick Sum mers. 21.30 h Palau Strauss Festival Orchestra. Strauss. Concert d'Any ou. (Prornoconcert). 20 h Liceu La Cenerentola de Rossini. Dir.: Patrick Summcrs. 21 h Palau Strauss Festival Orchestra. Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 21 h l'Auditori Temporada OBC. Dir.: Salvador Brotons. Rossini. Puccini, Ponchiclli. Khatxaturian, Txaikovski. 21 h Palau Strauss Festival Orchestra. Strauss. Conce rt d 'Any Nou. (Promoconccrt). 21 h l'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 20 h Liceu La Cenerento/a de Rossini. Dir.: Patrick Summers. 21.30 h Palau Strauss festival Orchestra. Strauss. Concert d'Any Nou. (Promoconcert). 6 GENER 18.30 h Palau Strauss festival Orchestra. Strauss. Concert d'Any Nou. (Pro moconcert). 8 GENER 20 h Liceu La Cenerentola de Rossini. Dir.: Patrick Summers. 9 GENER 20 h l iceu ¡ Aida de Verdi. Dir.: Daniele Callegari. 10 GENER 19.30 h Petit Palau l l 3 GENER 4 GENER 5 GENER 11 GENER 12 GENER 13 GENER 14 GENER 15 GENER 16 GENER 17 GENER 18 GENER Orquestra acional Clàssica d'Andorra. Gerard Claret, violí. Les quatre \ o ... estacions de Vivaldi. ¡ " ,t:. 20 h Liceu ¡ Aida de Verdi. Dir.: Daniele Ca llega ri. 21.30 h Palau i 20 h liceu La Cenerentola de Rossini. Dir.: Patrick Summers. 21 h Palau Strauss Festival Orchestra. Strauss. Concert d'Any Nou. 19 h l'Auditori Temporada OBC. Orfeó Cata là (dir.: Josep Vila). Cor Lieder Càmera (dir.: Glòria Coma). Solistes vocals. Dir.: Eiji Oue. Gurre/ieder de Schonbcrg. 20 h liceu Aida dc Verd i. Dir.: Danielc Callcgari. 21 h Palau Strauss Festival Orchcstra. Strauss. Concert d 'Any Nou. (Promoconcert). llh l'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 12 h Palau La veu de/món. Per a totes Ics edats . (Concerts Familiars al Palau). 17 h liceu Recital Ro lando Villazón, tenor. Brydon Hassman, piano. Schumann, Bononcini, Handel, Massenct, Fauré, Tosti, Obradors. 19 h Palau Strauss Festival Orchestra. Strauss. Concert d'Any ou. (Promoconcert). 20 h liceu La Cenerentola de Rossini. Dir.: Patrick Summers. 21 h Palau Vladimir Spivakov, violí. Alcksandr Ghindin, piano. Schubert, Bartók, Part, Franck. (Palau I 00). 20 h Liceu l Aida de Verdi. Dir.: Daniele Callegari. 21.30 h Palau Najwajean. (Festival del Mil·lenni). 20 h Liceu Aida de Verdi. Dir.: Daniele Callegari. 20 h Catedral Susana García Lastra. orgue. Bnma, Soler, Teixidó, Lacerna, Correa de Arauxo, Roldan. Castillo. (L'Orgue dc la Catedral de Barcelona. Euroconcert ). 21 h l'Auditori Temporada OBC. jovcn Orquesta Nacional de España. Xavier Phillips, violoncel. Dir.: Edmon Colome r. Quiga ng Chcn, Dutilleux, Stravinsky. 20 h Liceu La Cenerenlola dc Rossini. Dir.: Patrick Summers. 21 h Petit Palau Manderling Qua11c1. llayd n. Ligcti, Brahms. (Palau I00. Concetts de Cambra). 21.30 h Palau Miriam Makeba. (Festival del MiJ.Icnni). 20 h liceu La Cenerentola dc Rossini. Dir.: Patrick Summers. 21 h l'Auditori Temporada OBC. Pablo Mainetti, bandoneó. Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. Ortiz. Sibelius, Piazzolla/Mainetti, Piazzolla. Georges Moustaki. (Festival del Mil·lenni). , tQ 'ZJ F< f (• S~ (Pr .~ ') ~e 279 45 CONCERTS 12 h Pala u La veu del món. Per a totes les edats. (Concerts Familiars al Palau). 19 h Palau OSV Mladen Colic, piano. Di r.: Pablo Gonziilez. Txaikovsk i, Nielsen. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h L'Audit o ri Temporada OBC. (Segona audició). 20 h Liceu Aida de Verdi. Dir.: Daniele Callegari. llh L' Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 11.15 h Aten. Barcelonès Orquestra de Cambra Amics dels Clàssics. D ir.: Joan Palet i l bars. 11.30 h Palau OSV. M.laden Colic, pinao. Dir.: Pablo Gonziilez. Txai kovski, Nie lsen. (Co ncerts Simfònics Matinals). 17 h Liceu La Cenerentola de Rossini. Dir.: Patrick Summers. 21 GENER 21 h Palau Scharoun Ensemble Ber lin. Haydn, Dvorak, Schubert. (Euroconcert). 22 GENER 21.30 h Palau Antonio Orozco. (Festi val del M il ·lenni). 23 GENER 21.30 h Pala u Emir Kusturica & The No Smokil1g Orchestra. (Festival del Mil·lenni ). 24 GENER 19.30 h Pe tit Pala u Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (patrocina t per Fundació Caixa Catalunya). Jordi Atmengol, piano. Dir.: Johan Duijck. Holten, Eben, Britten, D uijck. (Cam bra Coral). 21 h L'Auditori Pitts burgh Symphony Orchestra. Dir.: Rafael Frübeck de Burgos. Wagner, Brahms. (Ibercamera). 15 h Liceu Prova final del Concurs de Cant Francesc Vii'ias. 21 h L'Auditori Temporada OBC. Dir.: Eiji Oue. Simfonia núm. 9 de Mahler. 21.30 h Palau Toquinho. (Festival del Mil·lennl). 26 GENER 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona aud ició). 27 GENER llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera a ud ició) . 12 h Pa lau La volta al món amb 80 instruments de percussió. Pe r a totes les edats. 19 GENER 20 GENER 25 GENER ~e 279 (Concerts Familiars al Palau). 29 GENER 30 GENER 18 h Liceu Concert fi nal dels guanyadors del Concurs de Cant Francesc Viñas. 19.30 h L'Auditori Seoul Academy Ensem ble. Marc Grauwels, flau ta. Vivaldi, Gluck, Mercadante, Txaikovsk i, anònim coreà. (Concer ts a Barcelona) . 21 h Palau Kammerorchester Berlin. Eldar Ne bolsin, piano. Dir.: Katrin Scholz. Boccherini, Mozart, Haydn. (Palau I 00). 21 h L' Auditori Temporada OBC. (Qua rta audició) 21.30 h Palau The Golden Gate Quarte t. (Festival del Mil-lenni). 21.30 h Teatre Tívoli joaquín C01tés. Dansa. (Festival del Mil·.lenni. Fms al 3 de febrer). GIRONA (GIRONU) 13 GENER 19 h Auditori Orquestra Simfònica del Vallès. Dir.: j.A. Sainz Alfaro. Strauss, Brahms. Txaikovski, Rossini. Festi val de Valsos i Danses. 16 GENER 21 h Auditori Orquestra de Cadaqués. D ir.: Gianandrea Noseda. Simfonies núm. 2 i 3 de Brahms. REUS (BAIX CAMP) 3 GENER 21.30 h Teatre Fortuny Orquestra Simfònica de Sant Cugat. Dir.: Josep Ferré. S trauss. (Associa· ció de Concerts de Reus) . 25 GENER 21 h El Círcol Quartet de Corda del Conservatori del Liceu de Barcelona. 1-layd n, Moza rt, Dvorak. (Associació de Concerts de Reus) . TERRASSA (VALLU OCCIDENTAL) 46 20 GENER 18 h Centre Cultural American Ballet Theater S tudio Company. Dir. ar tlstic: Kirk Pe!erson. (Fundació Caixa Terrassa). 24 GENER 20.30 h Centre Cultural Òpera de Gdansk. Dir.: Eckart Man ke. El cavaller de la rosa de R. Strauss. (Fundac ió Caixa Terrassa). Explorar la Vida Satisfacer los Sueños Science For A Better Life En s a n e t a vivimos ya 6.000 millones de , y cada dfa somos 220.000 mas. ¿C~ emos alimentar a tantas y tantas perspnas sin dañar el media ambiente? ¿Cómo podemos majorar la salud de todos y evitar las enfermedades? ¿Cómo -...;- podemos desarrollar nuevos materiales que nos ayuden a conservar los recursos? Bayer se ha reposicionado para ofrecer majores respuestas a estas preguntas. La Nueva Bayer se organiza en tres grupos: HealthCare, CropScience y MateriaiScience. Bayer es ya un lrder global en estos campos, de importancia crucial para el futura de la humanidad. www.bayer.es LA FuNDACIÓ CAIXA CATALUNYA PATROCINA EL CoR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA