Revista Musical Catalana. Núm. 281 Març 2008
Editorial: Guardar, estudiar i interpretar música catalana / PANORAMA La temporada 2008-09 del Liceu parlarà molt en alemany. Jaume Comellas / Lluís Moreno Pallí. Compromís, activisme, cultura, país. Josep Pasqual / Dietari d'un crític en excedència. Ribalta & Ribas. Antoni Batista / Cobla, Cor i Dansa al Palau. Cicle d'Orgue al Palau. Concert de Tarda al Palau. Els Diumenges al Palau. RRMC / Mikrokosmos: Una eina bibliogràfica modesta però important. Pere Artís / Del seu affm.: Sr. Daniel Barenboim. Jaume Comellas / Impromptu: Viure de l'aire. Francesc Taverna-Bech / Color femení català al Francesc Viñas del canvi. Jaume Comellas / Exquisides interpretacions de grans obres mestres a Girona. Josep Jofré / Cobla: Anys temàtics. Josep Pasqual / Tangents: El lied del segle XX. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Casals inèdit. Xavier Chavarria / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... L'Auditori, nou membre d'ECHO. Albert Torrens / Crítiques: F. Taverna-Bech, Jaume Comellas, Lluís Trullén, Mercedes Conde Pons, Xavier Chavarria i Josep Pasqual / Estrena amb motiu del centenari del Palau de la Música Catalana. Sent 100 / TEMA La Biblioteca de Catalunya. Dipòsit del tresor musical català / La secció de música de la Biblioteca de Catalunya. Francesc Cortès / Del manuscrit a l'era digital. Ana María Dávila / Els tresors de la Secció de Música. M. Rosa Montalt / MUSICALIA Joyce Didonato. Una mezzo de conte de fades. Mercedes Conde Pons / El mes de març a l'abast. Música bohèmia per a vents. Emmanuel Krivine amb l'OBC. The Swingle Singers. Rolf Lislevand. Nit de Walpurgis amb Víctor Pablo Pérez. Joves intèprets recorden Maurice Ravel. Mercedes Conde Pons / Tannhäuser. Torna el gran espectacle líric wagnerià. J. Comellas / Paper d'assaig. Les cançons. Narcís Comadira / Llibres i concurs / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
R!VI STA MUSIC C~til~ ya Liceu 'Tañima user' Guarda del patrimoni Un Wagner Davant una temporada musical català "alemanya" postprim erenc .. •',., ··/ 100 ANYS D'EMOCIONS 008 • PALAU MÚS ICA CATALANA GRÀCIES A TOTS tAkCfLONA 1908·20 08 DARJ\ERE DE CE NT ANYS D'EMOC IO NS. HI HA PERSON ES. EMPRESES, PATRONS. MEMBRES D' HONOR. MEMBRES PROTECTORS. PATROC INADORS. SOCIS DE L'O RFEÓ C ATALÀ I AM ICS DEL PALAU O!) E AMB EL SEU SUPO RT I COL·LAilORAC IÓ FAN POSS l ll LE CELEBRAR AQ!) EST CENTENARI. G RÀC IES A TOTS. aberti{ !I rAMI llA Mill FI VAll t \ &.: L: 0'~~~~11b [62] • s j\gbor e _. . ...._ CNpwtKio6 latc~ terror/al - llUf 0 ( ..f <t.l4 HUI ll l l.,loii\.IUl .. Grupo~ Pianeta ~MSWhih Dir> .... FLUIORA Cffü Auó1 ~ C.n:llracNCocnt:rt deolarctkN Fundacl6 ~ os = ~ FUNDA00 PUIG 11\1\iijCiijtiQ Ptoneer 11 ® ~~c.aq¡ -"""'......-. ~ EB Caixa Penedès ELPAIS f r?ll~~·l·!·ltm - 4EURO.'v1ADI <::f ·-G}namm ~ Obra Social J:f!ii!§[.].fiid f11nct.d6Calxa Gkona f Obra Social ~ 7iie/iinial gasN~tural MPG fi= ==- J. MITSUBISHI ~ COLOMER '-' ~ fundockOtt ILN!MCIO" ljl Lotorios ' A...-s d.. &tad. sound. v11fon. souf *· sanca¡a SIEMENS M!DlA MN~IJfG QIOUP - '-aECTRJC ~""~· mm =c..~ "'"""'" ~ ~I'N\DRID 1,$1H .... _I41 .,-.... .. , Iii ABC CATALUNYA. AGUAS FONT VELLA Y LANJARÚN. ALIANÇA. ALLIANZ, ALMIRALL. AUDIOCLASICA. BARCLAYS BANK. BBVA. BODEGAS SUMARROCA. CAIXA TER.R.ASSA, CAPR.ABO. CATALON IA TODAY. CATALUNYA R.ÀD IO. CD COMPACT. COL·LEG I D'ENG INYERS DE CAMINS. CANALS I PORTS DE CATALUNYA. COMR.ADIO. CONSORCI DE LA ZONA FRANCA DE BARCELONA. DLAR.I AVUI. DLAPJO ECONÚMICO NEG-OCIO. DR.AGADOS. EL MUNDO DE CATALUNYA. EL PUNT. FABRICA NACIONAL DE MONEDA y TIMBR.E-R.EAL CASA DE LA MONEDA. FIATC ASSEGUR.ANCES. FR.EIXEN~T. FUNDAC IÚN ALTADI S. FUNDACIÚN AXA. FUNDACIÓN CULTUR.AL BANESTO. GR.UPO SAGAR.DI. GRUPO SANTANDER. GRUPO ZETA. ISS. MELO MANO. MOR.GAN STANLEY. MR.W. NATUR. SYSTEM. R.AC 1/ R.AC 105. R.ÀDIO BAR.CE LONA SER. R.EVISTA MUSICAL CATALANA. PJTMO. STAFF EMPR.ESAPJAL. UN ILAND CEMENTEM. VODAFONE. • :as¡..p.u¡¿ ..u l EVISTA fv USICAL 4a ÈPOCA ANY XXV 5 EDITORIAL PANORAMA 6 ar i NÚM. 281 Gum·dal', estudiar i intc rpt•ctm· música cala la nu l..n te11}pornda 2008-09 d el Liceu parlarà mo ll e n a le many per J. Com elias ............................................ ................................................................................................... ................... _ _g_}}t~~~;;.?.;~~;~~·--~~~-~~~~:~~~~·.:~~~:~~:~.~.~-~..~• .~.~~-~~-----------11 lO ~e CONSEll. EorrORtAL: Fèlix Millet (president), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa lloret. Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CoNSEll. DE DIRECCIÓ: Jaume Comellas (director), Pere Artís (editor), Lluís Millet (director musical) i Montserrat Urpí (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY ORIGINAL: Ferran Sendra. MAQUETACIÓ I SECRETARIA DE REDACCIÓ: Teresa Martínez. PuBUCITAT: Gestac Indústria, 13, pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 Afe: molist@gestac.org PIIEIMPRESSJÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: SADE DIPÒSIT LEGAL: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 COl•LABOREN EN AQUEST NÚMERO: Pere Artís, Antoni Batista, Xavier Chavarria, Narcís Comadira, Jaume Cornellas, Mercedes Conde Pons, Francesc Cortès, Ana Marra Davila, Josep Jofré, Jordi Maluquer, M. Rosa Montalt, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Francesc Tavema-Bech, Albert Torrens i Lluís Trullén. ......... Die lnl'i d' un crític e n excedència. Ribalta & Hibas per Antoni Batista -------···················--------·-··················································································· Cobla, Cor i Dansa a l Palau. Cicle d'01·gue al Pnlnu. Concc1·1 de Tarda al Palau. Els Diumenges al Palau per RRMC ll ;\likrol,osmos: Una eina biblio¡:,'Tàlica modesta pc1'Ò important 13 per Pere Art fs ................................................................................................... ......................................................... . . JAUME ARAGALL, EN CONCERT EN LA PROPERA TEMPORADA DEL LICEU 1A .A.Lfl Dd seu alfm.: Sr. Daniel 13m-cn boim per Jaume Comellas Jmpromplu: Vim·e dc l'air·c per fi'm ncesr Taverna-Bech 15 16 Colo1· l'c ru eni català al "Francesc Viñas" del cam i perJ. C. C. ..........................................-....... . .. ........ . ...................................................... """"' ..................................... ~ Ars ubtilior: Ca sals inèdit per \"al'ier Chavarria --is··-·¡:¡~·¡;~~-dÏ~·;;~~;~-~~~;.;;····---·-···--·-·--·----·--··--····--·-·-------- · ---- -- --LLUÍS MORENO PALLI ----------·-----·-----------------------··········-··········-·······---------··········-·-------------------------·-- !_9_ )~r1~~~~~~~:~~~~~~~~~~~~-~:-~~~:_:~~~:~~·~-~.~~~.~-~~--------------------------------· 20 Cd ligucs ¡Jer Pmntesc Tavema-Becli, Merced es Conde Pons, _\',l'ier C!wvarria, Jaume Com ellns, Josep Pasqual i Uuls 'fh tllh t Estrena a mb motiu d el Centenari d el PaJa u de la Música Catalana. Sent 100 TEMA 25 26 ..................................................................................................................................................... 28 30 La Biblio teca de Catal unya. D ipòs il del li'CSor cata là ...........................................................musical ................................................................................................................ La Secció dc Música d c la 13iblio lcca d e Catalun ya. per fi'rantesc Cortès · Del manuscrit a l'era digital per , /na tlfnría Dót>ila -------·-·················-------------·······························································----- --·-···· Els tresors d c la Secció d c ~ lllsica per J\1. li osa Mimlnll L'AL ~ MUSICALIA 35 c/Palau de la Música, 4-6 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 7210 WEB: www.palaumusica.org AIE: revlsta@palaumuslca.org Palau de la Música Catalana, telèfon d'atenció al client 902 44 28 82 (de dilluns a dissabte, de 9.30 ha 21 h) Els artodes ~a RtVISTA MusicAL CAT~ •I<P'essen I10I'Il6 rcpinló delo seusaulcrs. RtVIST• MUSICAl CATAlANA no manlindrll~ amb ets aotcn d'originals no ieoviats~alaRedaa: , de les """ocluccions aui<Jritzades. VEGAP, Barcelooa 2008. Membre d' App¡;c. Amb el suport de la Generalitat de Catalunya. PoRTADA: JOYCE DIOONATO (FOTO: lEONARDO VORDONI) 5.~----~~!_~~~~~~~~~~~~~~~-~k~~~-~~~~-~-~-~::~:-~~--~:~-~-~~---------------------------E l mes de març a L'abast. \1 llsica bohèmia per a ven ts. Em manuel r< rivine amb l'O BC. 'fhe Swinglc in "crs. RoU' Lislcva nd. ;-.lit de \ \'alpur¡,ris amb Víctor Pab1n Pérez.. J oves in tè1prets recorden Mau rice Ra vel. per 1\ lerced es Conde Pons T om a el gntn espectacle lil'ic wagnerià 40 -----------------·········-·--------------------·········-·----------------···············--·--······················· Tannhliuser. per.!. Com ellas 4.!. .}~8~~~~~~~~~!~~t~.:~~~~................................................................ JOYCE DIDONATO .45.....J\lús ~~~~~~-:-~. ~!~.~~~-···-··-·····-·-·-·····---···--·-····-··-·-··-··--····-··-· ·--··-··-··-·········-· icn e ncreuada. Sidolw s.com 44 per Bcluard V. Patsi ·--------------~------- CONCERTS 45 Revista de I'ESMUC, pàgines centrals _____________________..... 3 99 . . •.. •'··/ PALAU MÚSICA CATALANA 1908·1008 Els Diumenges al Palau XVI Temporada 2008 ...SWINGLE . ................................................... SINGERS Diumenge, 9 de març de 2008, 18 h ,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,, A cappclla, de Purcell als Beatles Coocot1 pOtrOCIMt por /1";11 i$1\!l!t\m Diumenge, 30 da març da 2008, 18 h . ................................................................................................. HERBERT SCHUCH, piano j2n. P<""' 'IN C<wlcu111ntemeoonal d4 P""" de Santander) A. Schumann: NtJCillstiicke op, 23 H. Holllgor: Ss. Ore! NIH:Jitstúcke lür KJavler (1961166} M. Ravel: G8s,oard de .b Nurr F. Chopin: 4 $ehem>$ Diumenge. 6 d'abr~ de 2008, 18 h . ................................................................................................. JOVE ORQUESTRA NACIONAL DE CATALUNYA R. Gorhard: Atogrias (...te) F. Pedrol!: Glossa -ll-ooiii......,.CIIalin0126dtlobtwd0 IIQI G. Aoaslnl: Srab/Jt Matar Diumenge, 27 d'abril da 2008, 18 h • "oFiaüEsfFiïú~iMFót,ÏICA.JüliAcï\RéóNéi DE LES TERRES DE LLEIDA ~e~~~~~..:;~~;~tl':::~unT~~:J~~¡!~·, ~~:;;:~s:::=eñcJ. J oup Ferr« (PerOl) I Alfons Rovert6, tileclor Diumenge, 18damalgda2008, 18h • ··aFiaU'ESTR·A·sïM'FóNïcA"D',.HòN(3.RïA" ....... G. Aosslnl: SGinó'llmts (ollerlura) B. Bortók: fMfldDrl1116r8>1111ós e J , Bmhma: Stnlonia num 3 eonc:.tPiti'CJCifWper: ,..,....G)n,mm Diumenge, 25 de matg de 2008, 18 h . ................................................................................................. ORQUESTRA NACIONAL CLÀSSICA D'ANDORRA E. Etgor: lntrocluOCiól alegro, op. 47 par a OI'C/<I6Stra de oorda B. Bntton: l..8t;IJrymao op. 48 par a orquestra de a:xctes i viola A. W. Wllllams: Three S/lakespeare Songs par a cor mixt a cappella Flos Campi: Suire par a orquesrm, VJOI8 solista i cor VENDA D'ENTRADES: A partir del 18 de febrer de 2008 · De 6 a 25 € INFORMACIÓ I VENDA: tntert'lel: www.pataumuslca.org · A les taquilles del Palau de la Música Tel.: 902 442 882 · Ne taqutllesOpalaumusica.org Amb el patrocini de: lli~m - ~A MtUICA Oll.ftO t-AJM.4 111 flitAU 1U Amb ta cololab0racl6 do: EDITORIAL 1Tema que oferim en aquest número, la Secció de Música de la Biblioteca de Catalunya, és d' una importància cabdal, corn podrà observar el lector, en Ja mesura que, corn s'insisteix, esdevé la garantia de guarda i perpetuació del patrimoni musical ca talà publicat. El concepte, o funció, que acabem d'apuntar -guarda i perpetuació-, remet en plincipi a una noció estàtica del que és i representa la institució. En tot cas, per descomptat no és l'única que abas ta, ja que també comprèn dues més, la primera de les quals l'estudi. En aquest sentit, disposar a l'abast un patrimoni tan ampli i substanciós com el que acull la Secció de Música de la Biblioteca de Catalunya, constitueix un terreny ric en posssibilitats per als que es dediquen a la investigació musicològica; que cada dia en són més a Catalunya i més ben preparats, tot cmúirmant d'aquesta manera una tradició important, en bona part vinculada a la mateixa Casa, com s'assenyala adequadament en el Terna. Encara queda l'altra parceHa de gran pes en l'ampli marc d'instigacions qu e ofereix l'en s que ens ocupa; i qu e de fet suposa Ja fi, diguem-ne natural, del procés. Ens referim a posar cos sonor a allò - naturalment a part d'allò- que hl està dipositat i que és objecte d'estudi i investigació. Aquí ens trobem en el teneny del visible públicament, d'allò constatable d'acord amb la mateixa naturalesa, en última instància sonora, del material que es guarda entre els nobles murs de l'antic Hospital de la Santa Creu. I aquí tenim la impressió que el nostre context musical no es mostl'a tan inquiet, actiu i sobretot visible com en el de la musicologia al qual ens acabem de referir. I això encara que des de la mateixa insti tució s'han fe t esforços, aquests sí visibles, en aquesta línia. Trobem a faltar en la quotidianitat de Ja nostra existència musical els fruits d' unes inquietuds dels nostres intèrprets -individuals i col·lectius- que enriqueixin els, en general, massa poc renovats repertoris i que a més ho facin des del riquíssim i en part tan descobrible pah·irnoni propi; que aportin aire fresc des de descobertes atractives, al clima d'exhibició musical que ens envolta, tan abonat a la rutina. Guardar, estudiar i interpretar n1úsica catalana 5 /Ol PANORAMA LA TEMPORADA 2008-09 DEL GRAN TEATRE DEL LICEU Parlarà molt en La gran quanti tat de components d'interès que comporta una temporada com la del Gra n Tealre del Liceu fa difícil de destriar quin és el més iJnportant i, en conseqüència, e l que cal destacaJ' m és. El fet que exactament la meitat dels 10 títols programats perlanyjn a compositors alemanys, en tot cas n'esdevé un argument de pes, ja que, de fel, marca d'una manera molt acusada el que espera als afeccionats a partil' de la prò ima tardor. ~e 28 1 6 102 I per J. COMELLAS p co· uqocst moHu hom podda parlar d'una programació no gens convencional, perquè a més conté altres elements particull'lrs, com l'absència total d'òpera francesa; la reducció a tres títols, cap d'ells - reposició de Turandot a partpertanyent al repertori italià més estimat pel gran públic, i la presència de dos títols espanyols. un dels quals, a més, estrena. Sense donizellis. bel/inis, rossinis, boitos. leoncava/los o mascagnis. el panorama italià viu de la força amortitzada i al·ludida producció de Turando/ -que rcob1í les portes del Liceuexhibida d'una manera residual a les acaballes dc la temporada. del retorn d'un títol verdià no dels més estimats però dc reposició molt atractiva -Simon /Joccanegra- i. finalment, a manera de pinyol dc notable impacte, la primera versió a casa nostra d'aquest monument que és Lïncoronazione di Poppea de Montcvcrdi, tot pouant en les essències dc Ics primeres passes del gènere. Des del punt de vista de l'interès musical intrínsec del conjunt de la programació. aquest és un esdeveniment d'una notable importància i configura, amb Tief7and. l'òpera d'Eugen d'Albert basada en Terra baixa de Guimerà. els punts zenitals més transcendents de la temporada. Esdeveniments sobre el paper importants són també l'estrena d'un compositor català, Enric Palomar -amb llibret en castellà-, que amb La cabeu1 del Bautista segueix gairebé amb tota exactitud un text de Ramón María del Valle-lnclan. Altres propostes d'interès són així mateix la versió dc Fidelio i la d'Els mestres cantaires de Nuremberg, un wagner amb força teranyines a l'espera del seu retorn al nostre escenari. Amb Salome hom clourà el cicle opelistic més potent i personal d'Strauss. Le nozze di Figa ro, un dels mozarts més generosos en atractius, és així mateix molt benvinguda. Capítol a part per a El retablo de Maese Pedra, l'òpera de Falla tan bella i rica com de característiques poc idònies Uabsència de grans títols del repertori italià ens priva de les grans veus protagonistes d'aquest . per a un escenari tan dimensionat com el del Liceu, amb l'afegitó de la seva relativa durada. s; Del què de les obres al com de les versions fo os a.• hem apuntat al què de la programació, dels títols proposats, ara abordem el com, o sigui la manera com han d'arribar. Absent en gran manera, com s'ha dit, el gran repe11ori italià i francès, una conseqüència immediata és que també n'estaran les grans veus que el serveixen. i que per tradició són les que omplen els aparadors més brillants de les temporades operístiques. No ens enganyem. el tem1e divo -d'arrel inequívocament italiana- està molt més vinculat als grans servidors de l'al·ludit repertori que no al wagnerià, txec o rus, glorioses excepcions a part. Els aHicients en aquesta parcel·la, els oferiran per una part els nombrosos dcbuts de pes, com Karita Mattila, Emma Bell. Sophie Koch, Mark Delavan, lanc Henschel i Gabriel Bennúdez, entre d'altres. I presències ja ben fel içment assaborides, com les de Nina Stemme, Krassimira Stoyanova, Maria Guleghina. Petra-Maria Schnitzer, Peter Seiffert, Giacomo Prestia, Alan Titus, Ncil Schicoff, Yesselina Kasarova, Ofèlia Sala. Veronique Gens, Àngeles Blancas, PANORAMA Pina Bausch a la temporada de Ballet O AINHOA ARTETA THOMAS QUASTHOFF Bo Skovhus, Carles Alvarez, etcètera i el debut en escena d'Ainhoa Arteta. Sense apurar al detall. 7íefland (Seiffert, Schnitzer, Titus), Simon Boccanegra (Aivarez, Stoyanova, Prestia), Els mestres cantaires de Nuremberg (Oohmen. Skovhus, Dean-Smith, Gens), Fidelio (Mattila, Forbis, Stensvold), Turanc/ot (Guleghina, Arieta, Bermúdez), Le 11ozze di Figaro (Bell, Sala. Tézier i Joch) i Salome (Stemmc, Dalavan, Brubaker, Henschel) tenen repartiments d'un altíssim nivell vocal. Com a imatge global, es tracta d'una panoràmica molt satisfactòria que ha de complementar-se segons com puguin ser ajudats pel quadre dc batutes; capítol aquest que una vegada més no està, globalment considerat, a la mateixa alçària. La seguretat que ofereix sempre Weiglc (Els mestres cantaires de Nuremberg i Fidelio), en principi és comparable a la del seu futur relleu Michael Boder (Tiefland i Salome) i, no cal dir-ho, la d'Antoni Ros Marbà (Le nozze di Figaro). Afegim-hi també, per conegut, Harry Bicket (Ariodante la temporada 200607), que ara conduirà L'incoronazione di Poppea. La resta es mou -entre el que està comprovat i el que es pot preveure per historials- en un altre àmbit qualitatiu, més o menys de tràmit i bon ofici. Subcapítol a part per al nomenament com a successor de Sebastian Weigle -ara mateix amb un peu a Barcelona i un altre a Frankfurt- en la ligura de Michacl Bodcr. amb el qual es confirma una molt explícita propensió al mercat directorial alemany, que ignorem si obeeix a criteris dc fons en el sentit d'ideari de projecte artíst ic concret, o d'oportunitat circumstancial amb unes concretes dosis dc basc o d'assegurança qualitativa, que per descomptat posseeix el successor de Weigle. Fora de l'àmbit dramàtic queden veus tan importants en el substanciós capítol de concerts dels equips formats per Aragall i Pons: Bros. Pape. Luciana d'Intinc i Angela Brown: Isabel Rey i Daniela Barcellona; i Riccarda Merbeth, Christopher Ventris i Jldiko Komlosi. I específicament en recitals, una alineació tan atractiva com la que aplega els barítons alemanys Matthias Goerne i Thomas Quasthoff. les sopranos Anne Schwanewilms i Edita Gruberova i el tenor lan Bostridge. Tampoc no sembla que l'apartat dramatúrgia ens pugui oferir sorpreses impactants, i tol es mou entre produccions en principi sense massa història. Ocs de la perspectiva local. caldrà fer atenció a la feina desenvolupada per Lluís Pasqual ambLe nozze di Figa ro i, en un altre ordre de coses. com ha transformat - sembla que radicalment- el paisatge esquerp de l'alta muntanya pirinenca. teló de fons de Terra baixa, el dramaturg Matthias Hartmann en Tieflaud. José Luis Gómez. l'important actor i director d'escena castellà, serà l'artífex de Simon Boccanegra i Enrique Lanz, expert en teatre de marionetes. ho serà. òbviament. d'El retablo de Maese Pedro. El relleu de Weigle per Boder confirma la propensió del Liceu per directors alemanys. uatre companyies i dinou representacions configuren una proposta de ballet en la qual emergeix de manera indiscutible Ja figura de Ja coreògrafa alemanya Pina Bausch. gran revolucionadora de l'estètica dansant europea. Amb ducs de Ics seves coreografies ensenya, Café Miiller, sobre música de Hemy Purcell , i La consagració de la primavera, el Liceu s'obre a un dels focus més trencadors i potents del ballet europeu del moment. El Nederlands Dans Theatre I -o sigui la companyia titular- ja conegut oferirà una coreografia de qui en va ser director i en bona mesura configurador del seu prestigi, Jiri Kylian, i una del mah·imoni que f01men Paul Lightfoot i Sol León. O sigui un nivell alt d'interès i categoria. La novetat i allò que en principi és més imprevisible ho ofereix la presència, obrint temporada, del Ballet de Sao Paulo. I disposició favorable en tots sentits a la sempre grata presència d'Angel Corella presentant la nova companyia que haulia pogut linear-se a Catalunya i que ningú no ha explicat per què no va ser possible. 'R.M-C z8 1 El significat dels números J a és habitual que els ditigents del Gran Teatre del Liceu, juntament amb el complet dossier en què es detalla la programació, n'ofereixin un altre en el qual es mostra la prosa implacable i fTeda de les matemàtiques. I d'antuvi mostren com s'ha passat dc I 2 títols a IO. tot mantenint un nombre molt exacte de representacions operístiques 98, encara que en la pròKima temporada no n'hi ha en versió de concert. Si hi afegim que no hi ha cap títol amb programació maratoniana. o sigui amb gran nombre de representacions. vol dir que hi ha una notable homogeneïtat en el nombre atribuït a cadascun. Amb una ocupació prevista molt igual -29 1.00 loca litats-, augmenten clarament les de venda lliure, amb un percentatge que passa del 2 1 aJ 25'5%: o sigui que una de cada 4 localitats ara ja és fo ra d'abonament, fet que demostra una certa recessió en el nombre d'abonats, que de moment no supera el sostre dels 24.000. I parlant dc sostre. el de les instal·la- _7_ __ 103 PANORAMA CAFt MOLL.ER cions del Gran Teatre del Liceu per encabir més i més variades propostes, fet que fa d ia rere dia més urgent disposar d 'un espai alternatiu per poder arn- ~e 281 pliar l'oferta o fer més còmodes algunes parceJ.Ies de l'actual. En aquest sentit, les insuficiències mostrades pel Poyer en la doble producció Hangman, Hang- ENTRE EL NOU CONTRACTE PROGRAMA I UN DEBAT SOCIAL PROFUND mb aquesta temporada el Gran Teatre del Liceu compleix el quart i darrer any del contracte programa establert amb les institucions. El nou es començarà a negociar a partir dc la tardor vinent. Sembla oportú, en aquestes circumstàncies, oferir una reflexió en profund itat sobre el moment que viu. Observem d'antuvi realitats tan explícites com l'esmentada del tocar fons. o sostre, del nombre d'abonats, i la llinda dels 58 milions d'eures de pressupost global: i també el fet que les institucions només assumeixin molt poc més de la meitat del pressupost, mentre que la resta prové de recursos aconseguits des de la casa, dels quals el 14% són mecenatge i el 32% ingressos dc la mateixa activitat. Posats en aquest punt, i tenint en compte els nivells dc volum d'oferta i dc qualitat, hom pot afirmar que de manera generalitzada s'han fet els deures moll bé i que, per tant, les institucions i els mecenes poden estar més que satisfets de com han estat gestionades les seves aportacions en el curs d'aquest període. Unes aportacions -compto- que en tem1es percentuals són netament inferiors a les pròpies dels grans teatres europeus, en els quals les responsabilitats pressupostàries públiques acostumen a superar llargament el 50% . En tot cas, la satisfacció institucional no ha dc ser forçosament ni totalment compartida per la societat catalana, pels ai mants de l'òpera i dc la gran música i per tot un cos social per al qual dc manera molt íntima el Liceu és un teatre d'òpera i és també força més que un teatre d'òpera. Creiem que a les envistes de noves i cabdals decisions, cal exigir un debat ampli i aprofundit sobre el que és i especialment sobre el que cal que sigui el Gran Teatre del Liceu dels pròxims anys. Aquesta és una qüestió de fons perquè A 8 104 mann i The Town of Greed, ho van posar clarament en evidència. En un alh·e ordre de coses, els capítols pressupostads indiquen un context d'estabilitat amb percentatges de va•iacions pràcticament imperceptibles, excepte en el capítol de despeses financeres. que amb un descens del 9.30% apunta una millora d'aquest important apartat. S'observa una lleu disminució en la previsió dels ingressos per activitat artística - 0,20%-, fet significatiu si es té en compte que s'ha produït un increment en el preu de les localitats i que a més se centra en l'activitat principal, mentre que en les secundàries -Foyer, Golfes i Servei Educatiu- es preveu un increment d'ingressos. Són matisos que no poden ser menystinguts, la importància definitiva dels quals en tot cas ha de quedar definitivament contrastada a la llarga en la seva capacitat de crear o no crear tendència. ens hi va, sense entrar massa en detall, si es vol mantenir i perpetuar: l'estatus de teatre de categoria actual -que ja sabem quina és- o bé si cal aspirar almenys a la lligucta d'ascens a la categoria supel'ior; i si, en la mateixa línia, ha de ser conseqüent amb la història de teatre operístic principal de l'Estat espanyol. Els responsables institucionaJs i la societat catalana, i la musical de manera particular, han de deixar clar quin és el Liceu que volen -volem- per al seu futur; han de saber quins han de ser els nous reptes que cal assolir, els horitzons per contemplar i les utopies que ca l referendar i perseguir. l creiem que ara és un moment especialment oportú perquè s'ha superat satisfactòriament el període de consolidació consegüent al trasbals dc la represa després de l'incendi del 1994. Des de la calma, la serenitat i, important, des de l'autoritat pròpia de la tasca ben feta i també d'una resposta del cos social manifesta, ara s'imposa contemplar un demà mateix immediat obert a noves i engrescadores realitats, que responguin a allò que de manera explícita demana la societat i alhora reclama el prestigi i la història, insisteixo, del Teatre. o és una qüestió de persones individualitzades, sinó de resposta del cos social, entès d' una manera integral: afeccionats, institucions i forces vives de tot tipus. A tots pertoca la responsabilitat d'aprofitar aquest moment per complir amb el simple i irrenunciable repte de mantenir-se permanentment i saludablement insatisfets; d'aconseguir que el nostTe Liceu, com a cos viu que és, visqui sense treva en el deler de l'ambició, de la ruptura de barreres, del dinamisme i de la potència creativa; no en el de continuïtats, per bones que siguin les bases de partida, que, per definició, an·isquen d'esdevenir ~a-dinàm iques". J. C. C. PANORAMA Lluís Moreno Pallí Compromís, activisme, cultura, país Uany passat es va escaure el centenrui del naixement de Lluís Moreno Palli, una de les personalitats més c01npletes de la tradició dansada i musical catalana, en qui es van condensar alguns dels valors artístics i d'implicació nacional més genuïnrunent n1ode.rnistes. ~r JOSEP PASQUAL úsic vocacional, mestre d'ensenyança, compositor, activista cultural, creador de projectes envers la sardana i la dansa tradicional... Als inicis. tot plegat endegat i executat en temps políticament durs (tot i que socialment dolços gràcies a la implicació ciutadana en què les manifestacions populars tenien una presència molt més significativa) que, tot i que no el van ni molt menys arronsar, li van provocar el que s'anomena "depuració política'". El franquisme el va apartar de l'ensenyament, però aquell obscur fet va provocar que Lluís Moreno. a més de transfigurar la música d'activitat de lleure en modus vivendi, desenvolupés amb un seguit dc persones d'arreu tota mena dc projectes artístics que, dc passada, van servir per vertebrar la presa de consciència de país. Sempre, evidentment, des de la cultura, que en les seves mans es va convertir en una eina d'integració. Eren anys en què es va instigar l'Esbart Verdaguer, cos de dansa i vehicle dc construcció nacional a través del qual va destil·lar una Obra de Ballet Popular que Lluís Moreno va arribar a presidir després d'haver-hi desenvolupat l'articulació de la Institució Musical Juli Ganeta. Sempre i en tot cas, sense oblidar la seva veritable vocació, l'ensenyament entès com a font de conscienciació, que va poder desenvolupar primer des de l'escola Sibiuda del Clot i després des del Liceu Francès, cosa que li va comportar la concessió de la Legió d'Honor de França en la seva faceta acadèmica, probablement l'únic reconeixement públic que un veritable activista social i cultural podia obtenir a la Catalunya d'aquell moment. Música, font dc vida. En les branques de l'a rbre genea lògic dc Lluís Moreno, ja hi circulava la música i l'ensenyament. L'inicial guiatge del seu parc el van menar a la Normal de Girona per cursar la carrera de mestre, i va ser justament a Girona on va començar a interessar-se per la música. Hi va iniciar els estudis de piano i violí, i hi va fundar el Quartet Albéniz amb el seu germà Josep i amb al- M L'ORQUESTRINA MODERNA DE SALT. ELS GERMANS JOSEP I LLUÍS MORENO PALLÍ (PRIMER I TERCER ASSEGUTS, RESPECTIVAMENT, D'ESQUERRA A DRETA) guns dels seus mestres. La música era fins aqueU moment un lleure de lliure expressió que es va convertir en mitjà dc subsistència després dc la guerra. Des d'una Orquestra Simfònica dc Girona dirigida per Ricard Lamote de Grignon, es va especialitzar en el món folk lòric per convertir-se en director musica l d'una nova i ambiciosa proposta cultural, l'Esbart Verdaguer de Manuel Cu beles. Aleshores ja comptava amb un catàleg compositiu prou extens en formes i conjunts instrumentals, però a partir d'aquell moment la seva producció per a cobla es va multiplicar centrada sobretot en la instrumentació dels ballets tradicionals (també en féu versions per a orquestra de corda i orquestra simfònica), dels quals el seu catàleg anota gairebé un centenar. La forma sardana esquitxa discretament un catàleg en què destaca una suite per a cobla (Coco/ico. inspirada en LLUÍS MORENO EN UNA FOTO DEDICADA DEL FOTÒGRAF FRANCESC CATALÀ ROCA la Calonge romana) que els temps no han volgut tenir presents fins a l'actualitat. A redós del geni i amic. La seva activitat social i cultural el va menar en moltíssimes direccions, i l'aparició de l'Obra de Ballet Popular li va comportar una dedicació gairebé específica. La direcció musical de l'Esbart Verdaguer la va assum ir al costat d'un contemporani seu, Joaquim Serm, nascut justament el mateix any i responsable musical de les creacions del revolucionari cos de dansa. La personalitat artística de Serra ha ocasionat que el centenari del naixement de Lluís Moreno hagi quedat gairebé ocult, llevat d'algunes notes escadusseres dc reconeixement produïdes algunes en el seu cntom geogràfic natural de Calonge i Palamós. Casuística injusta, atès que tots dos van desenvolupar plegats algunes dc Ics pàgines més remarcables d'aquells anys de resistència amagada i creació catalana i catalanista a la intimitat. De la feina conjunta feta a les files de l'Esbart Verdaguer, Lluís Moreno va crear des de l'Obra dc Ballet Popular l'anomenada Institució Musical juli Garreta, emblema de l'academicisme per a cobla des del qual s'organitzaven cursos d 'iJlStrumentació per a cobla i del qual va sorgir el famós Tractat d'instrumentació per a cobla, bíblia del sector encara no millorada. El paral· lelisme creatiu mereixia un reconeixement més decidit que a hores d'ara sembla recollir l'Agrupament d'Esbarts Dansaires, únic ens que a hores d'ara prioritza l'homenatge a una de les personalitats més obstinades i abnegades que ha treballat per al desenvolupament artístic de la creació tradicional. 9 105 PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA Ribalta & Ribas Ri ba lla i Ri bas só n cogn om s que co mparteixen qualre llelres, Riba. La llera d'un riu amb dues vor es que es comp lem en ten. Xavier Riba lta, cantautor; Mil< c Ri bas, pianisla, arranjador, direclor d'orquestres de swing. I RMC .281 10 106 A_ _ per ANTONI BATIS_T_ aig conèixer en Ribalta fa tants anys que no vull recordu r-me'n, com diria el Quixot, que és alt i feliçment boig com el personatge que ens ocupa. La seva veu és poderosa. i el temps l'ha amorosida: sense llevar-l i fo rça, li ha afegit la suavitat dels matisos del vell ut. Les seves músiques a poemes són sempre respectuoses amb els autors, Ribalta és cantant dc recitatius, la qual cosa fa que s'atreveixi amb textos llargs i cantelluts. Però quan li surt la melodia. canten fins els rostolls que l'han configurat. És dc Tàrrega. amb una "e'' que no es pronuncia en benefici fonètic dc la "r··. Vull dir, adés, que Ribalta vocalit7.a en el seu català de Ponent. Xavier Ribalta Ics ha viscudes de tols els colors. La po/i l'hi tenia jurada, el deixaven cantar poc, però ell era dels que cantava encara que el prohibissin. amb la qual provocació provocava la cà rrega dc la brigada lleugera. Estudiants d'aquells anys del General el recorden amb afecte. quan la seva veu greu tronava conven çud ~1. la gent perdia una mica la por i es tranquil·litzava. "No passareu·· ... Però i tant si passaven! Escolto molt sovint disços de Ribalta. M'agrada amb Apel· les Mestres. amb Maragall, amb Màrius Torres, Joan Margarit. .. Sempre s'ha acompanyat dc bons músics. però el tàndem amb Mikc Ribas té el brillant punt de la genialitat. Mike Ri bas és un dels músics més re- V MIKE RIBAS I XAVIER RIBALTA coneguts dc l'univers des que va signar els arranjaments, la direcció i la interpretació pianística dc dos dels millors discos de música popular dc tols els temps. Els àlbums dc Vinicius dc Moraes a la sa la La Fusa, a Buenos Aires, al costat dc Toquinho, Maria Crcuça i Maria Bethania. El millor bossa nofla que s'hagi fel mai. Però el currículum dc Ribas és ample i llarg. Compositor dc centenars de temes, que li han cantat des d'Olga Guillot a Alberto Cortez. Més dc tres-centes bandes sonores. director de les més cèlebres comèdies musicals: Annie, Cats, Hello Dolly... La teoria la va aprendre de cap a peus al Conservatori de Barcelona. en l'època de joaquim Zamacois; la pràctica l'ha feta a l'extensa Amèrica del Sud. sobretot a l'Argentina i el Brasil. Mike Ribas viu a Buenos Aires diríem que gair~bé dc tota la vida, però va néixer a Olot i li van posar Miquel. Les arrels d'aquí no Ics ha perdudes, i pràcticament cada Nada l torna a casa, com els torrons. Parla el català auster del massís central i el castellà barroc de l'Argentina. Va ser un plaer escoltar-lo en directe en l'homenatge que els de la Garrotxa li van fer. Ribas al piano transforma la seva educada timidesa, creix i no para de créixer, l'a- cord més insòlit, la modulació inesperada, el so mínim de la in timitat, el so màxim de la festa , la mà dreta que va i ve pel teclat com si fos un ratolí d'ordinador, l'esquerra que acoloreix un ritme que és essencial... Va rematar aquell recital amb una peça d'Astor Piazzola , i els aplaudiments van ensorrar el teatre. ike Ribas respon al patró de català universal, que tinc per a mi que el va vestir per primera vegada un músic. Pau Casals. Li hautien de donar la Creu de Sant Jordi. i així es continuatia amb la tendència sana dc prestigiar-se la condecoració mateixa amb el nom dels condecorats, després de massa regals i algunes impostures. La veu de Ribalta i el piano de Mike Ribas és una ba rreja recíprocament insòlita, tant per l'un com per l'a ltre, eppur si muove, i tanmateix fu nciona. Han cantat recentment a L'Auditori, en les ci tes de qualitat que sempre fa Pere Camps, que amb el seu cicle BarnaSants ens permet de continuar gaudint d' un gènere com la cançó d'autor que tanta bellesa ha aportat i aporta a l'art de Ja paraula, anomenat rcspeduosament literatura. i a l'art del so, anomenat respectuosament música. M PANORAMA COBLA, COR I DANSA AL PALAU Estrenes de Guinjoan i Pagès per RRMC I cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau a ni ba a la seva desena edició i ho fa amb una proposta que malda per superar el nivell de qualitat i interès habituals. En aquest sentit, cal remarcar que enguany s'hi estrenaran dues composicions d'encàrrec en comptes de l'única que s'encomanava fins ara. I a més, es diversifiquen els gèneres, en incorporar una obra simfonicocoral. Un altre al·licient especialment destacable és que l'encàrrec de Ja partitura simfònica és feta a Joan Gujnjoan, el compositor català viu més prestigiós del moment. I encara un altre gran al·licient afegit és que el concert que s'ofereix d'aquesta estrena serà dirigit per josep Pons, una de les batutes catalanes més rellevants del moment i ara mateix director dc I'Orquesta Nacional de España. En definitiva, un aplec d'atractius d'un interès particular. Com sempre, el cicle es vertebra en tres concerts de cobla, un per a cor i cobla, un concert coral i un recital de dansa catalana. La part concertística és ai.xi mateix, com sempre, vertebrada per la Cobla Sant )ordi-Ciutat de Barcelona amb la presència en un concert de La Principal de la Bisbal. El concert simfonicocoral compta amb la col·laboració de laCoral Sant Jordi, mentre que el concert eminentment coral serà a cura de l'equip artístic de l'Escola Coral de l'Orfeó dirigit per Glòria Fernandez, Elisenda Catnsco, Buia Reíxach i Esteve Nabona. En el seu recital oferirà una altra estrena, la cantata Estampes per a divuit muses, sobre text de Miquel Desclot i música de Feliu Gasull que es presenta amb motiu de la commemoració E JOSEP PONS JOAN GUINJOAN del Centenari del Palau de la Música Catalana. La part de ballet serà a cura dc l'Esbart Santa Anna d'Andorra que dirigeix un nom senyer del ballet cat<1 là. el rubinenc Joan Fosas. Tomant al concertisme, Joan Gu ïnjoan ha esc1·it la composició Arrels, que serà interpretada el dia 5 d'abril per la Cobla Sant jordi-Ciutat dc Ba rcelona, diTigida per Josep Pons; el programa comprèn també obres de Pau Casals, Ganeta, Ros Marbà, joaquim Serra, 0 1tra, Toldrà i Joan Lamote de Grignon. Per la seva part, Xavier Pagès, titular de la Cobla Sant jordi, dirigirà el concert en el qual s'estrena la seva composició encànec, Cant espiritual, per a cor, cobla, orgue i baríton solista sobre un impressionant poema de josep Palau i Fabre. Els solistes seran David Malet, orgue, i Jordi Ricart, batíton. El concert inclou així mateix obres a cappella, com els bellissims Pian to delia Madomw dc Montsalvatgc i Aquesta remor que se sent de Salvador Brotons, i també obres de Rafael Ferrer, la també esplèndida sardana Res no és mesquí sobre text dc Salv<1t-Papasseit, i composicions corals de Borgunyó, Morera, Saderra Puigferrer i obres instntmentals de Lloansí, Solà i joan Josep Blay. Francesc Cassú, director de La Principa l dc la Bisbal. dirigirà aquesta vegada la Sant Jordi amb un programa homenatge a Rafael ferrer -obra del qual ocuparà la segona part-, i també inclou obres de Saden·a Puigferrer -de presència obligada en l'any del centenari del seu naixement-, Moraleda. Martínez Comín i Borgunyó. Finalment. La Principal dc la Bisbal serà dirigida per Jordi León en un programa format per obres de Saderra Puigferrer, Paulís, Tm1ón. F. Cassú, Max Havru1, Jesús Ventura, Ruera, Oltra i el mateix Jordi León. CICLE D'ORGUE AL PALAU David Malet i Elke Volker, protagonistes ' organista català David Malet i l'alemanya Elke Volker seran els protagonistes del reduït Cicle d' Orgue al Palau. L El primer hi actuarà el dia 28 de març amb un programa integrat per obres de J. S. Bach, AJ·vo Part, Mendelssohn i josep Soler, de qui s'interpretarà una composició d'estrena. El dia 25 d'abril Elke Volker oferirà un programa amb obres de Wagner, S. Karg-Elert, Mozrut, Rheinbergeer i Mendelssohn. 11 107 PANORAMA CONCERT DE TARDA AL PALAU Homenatge a Xesco Boix per RRMC n recital a cura de l'intermitent i ara recuperat Grup de Folk servirà d'homenatge a Ja figura entranyable de Xesco Boix. El recital servirà també per presentar al gran públic l'enregistrament titulat Què fas, polissó? amb el qual l'esmental grup honora el músic i animador tristament desaparegut. Els components que hi intervindran són jaume AmelJa, Montse Domènech, Eduard Estivill, Lsídor Marí, Jordi Pujol, jordi Roure, Montse Soler i Oriol Tramvia. Serà un dels atractius del cicle Concert de Tarda al Palau, que um1vegada més ofereix, al llarg dels seus sis concerts, un ventall molt obert dc tipus de propostes. El cicle començarà amb un u·anscendent concert simfònic en el qual Salvador Brotons dirigirà l'Orquestra Na- U JAUME TORRENT ci onal Clàssica el' Andorra i el guitarrista jaume Torrent interpretarà el Concert per a guitarra i orquestra d'Hèitor Villa-lobos. El programa també inclou obres dc Wagner i Mendelssohn. La música antiga tindrà com a protagonista el conjunt Les Arts Brass Ensemble que dirigeix Ricard Casero, que comptarà amb la col·laboracíó de l'organista juan de la Rubía. La gran obra religiosa Requiem de Johanncs Brahms serà oferta en la versió amb acompanyament de piano a quatre mans. pròpia del mateix compositor. En aquesta oportunitat serà servida pel Cor de Cambra del Palau de la Música, la soprano Matía Espada, el baríton josé Antonio López i els pianistes Kennedy Moretti i Jordi Armengol, sota la direcció del titular del cor, Jordi Casas i Bayer. L'habitual concert de cobla serà a cura de la Cobla Mediten·ània dirigida també pel seu titular, Bernat Castillejo, en un programa format per obres de clàssics de cobla com Garreta, Toldrà, Lamote dc Grignon, Morera, etcètera. El darrer concert l'oferirà el Coro de la Fundación Príncipe de Asturias dirigit per josé Esteban García Miranda amb un programa variat a cappella amb predomini del repertori romàntic. ELS DIUMENGES AL PALAU Important repertori simfonicocoral per RRMC I cicle Els Diumenges al Palau manté el format habitual de sis concerts, que es desenrotllaran entre el dia 9 dc març i el 25 de maig. A la programació, hi destaquen dues produccions símfonícocorals amb la presència dels cors titulars del Palau: l'Orfeó Català i el Cor dc Cambra. que interpretaran obres dc característiques diverses. L'Orfeó actuarà el dia 6 d'abril amb la Jove Orquestra Nacional de Catalunya dirigits per Manuel Valclivieso. amb la versió de I'Stabaf Ma ter dc Gíoacchíno Rossíni com a gran atractiu d'un programa que també oferirà obres de Gerhard, la suíteA/egrías, i de Felip Pedrell, de qui hom ha programat una obra rellevant pel context històric: es tracta dc la Glossa estrenada al Palau de la Música Catalana el dia 26 d'abril de E 12 108 1908 en els actes inaugurals del recinte. Els solistes seran Marta Mathéu, Anna Tobella, David Alegret i un baix per determinar. El Cor dc Cambra del Palau de la Música serà el protagonista d'una composició molt poc programada, Three Shakespeare Songs per a cor mixt a cappe1/a de Ralph Vaughan Williams, sota la direcció del director ajudant del cor, Daniel Mestre. El programa, que comptarà amb la participació de l'Orquestra Naciona l Clàssica d'Andorra, oferirà també Introducció i allegro op. 47 d'Edward Elgar, la Suite per a orquestra, viola solista i cor de Flos Campi i Lachrymae op. 48 de Benjamin Brítten per a orquestra de cordes i viola, amb l'actuació solista de Paul C01·tese. Un altt'C concct1 important serà el que programa la versió de concert de l'òpera d'Eduard Toldrà El giravolt de maig, a cura d'un conjunt de veus solistes format per Mariona Benet, Anna Tobella, DANIEL MESTRE Jordi Casanova, Sergi Bellver, Xavier Ribera-Vall i Josep Ferrer. La direcció serà d'Alfons Reverté Casas, que comptarà amb el suport de l'Orquestra SimfòniCél Julíft Carbonell de la qual és titu lar. Una altra presència simfònica serà la dc l'Orquestra Simfònica d' Hongria dirigida per Andras Ligeti amb un programa Rossini, Bartók, Brahms. El cicle l'obrirà el conjunt dc característiques tan peculiars i alhora tan brillant que és Swingle Singcrs i continuarà amb l'actuació del jove pianista Herbcrt Schuch, segon premí de la quinzena edició del Concurs de Santander. Una eina bibliogràfica modesta però important per PERE ARTfS ' any passat s'escaigué el 60è aniversari de la Coral Sant jordi. En la segona meitat del segle passat aquesta agrupació fou una de les més importants a casa nostra. Per l'eclecticisme del repertori, pel rigor interpretatiu, per les freqüents col·laboracions amb altres entitats -especialment amb la Capella Clàssica Polifònica d'Emic Ribó i el Cor Madrigal de Manuel Cabero- en la versió de grans obres simfonicocorals sola la batuta dels directors europeus més prestigiosos, pel nombre d'actuacions al país, a la península i a l'estranger fins a totalitzar més de 1.300 concerts, per l'esperit de servei (mai no va supeditar cap actuació a una exigència econòmica concreta) ... Dia vindrà - i estic cert que no tardarà gaire- que algú n'escriurà la història o en fa rà alguna tesi universitària. Qui ho faci, però, sortosament per a ell, es podrà beneficiar d'un opuscle discret en la presentació però imprescindible per al seu treball. Després d'uns mols de l'actual president, Josep M. Martí, hi és reportada la diguem-ne "prehistòtia" per boca de Roser Solanic, els inicis pròpiament dits (en els quals és tractada la dimensió mítica d'Oriol Martorell), els concerts de Nadal i de Sant Jordi, incorporats al costumari barceloní de l'època, les obres del concert commemoratiu del 60è aniversari, els últims anys i el futur, article signat per Xavier Sans, la veu dels cantaires; i per culminat~ la paraula de les institucions amb uns mots del conseller de Cultura Joan Manuel Trcsscn:as. Tothom sap que per elaborar la història d'una institució calen una sèrie de passos previs: la rccerc8 als arxius i a les hemeroteques, recopilació de testi mon is orals, sonors i/o audiovisuals, etc. No dubto a afirmar que al futur historiador dc la Coral Sant jord i. aquest petit opuscle li serà d'una gran utilitat i li aplanarà el camí: perquè tot hi és escrit amb precisió i concisió, sempre amb el rigor d'allò que ha estat fel amb sentiment però sense mirades esbiaixades dcfonnadores. L Una obra de Joan A. Amargós, en un CD col·lectiu, candidata als Grammy ' obra de joan Albert Amargós titu lada Northern Concerto, per a flauta dolça i orquestra, ha estat nominada en la categoria de Millor Compositor de Música Clàssica Contemporània per a l'edició d'enguany dels prestigiosos Premis Grammy, atorgats el dia I Odc febrer a Los Angeles. Aquesta composició s'inclou en el CD titulat Moveme11IS, en el qual hi ha enregistrat també la composició Études d'Sleven Stucky. Northem Concerto és un projecte gestat entre el 2000 i el 2005, sota l'esquer de la col·laboraROS RtBAS ció amb la flautista danesa Michala Petri, una de les virtuoses d'aquest instrument més importants del moment. J.:enregistrament va ser a cura de l'Orquestra Simfònica acional Danesa sota la direcció del seu titular, Lan Shui. La composició es va estrenar el dia 17 de juny de 2005 a Singapur i posteliorment -el dia 8 de novembre del mateix any- es va interpretar a Copenhaguen amb la mateixa Michala Petri i l'Orquestra acional de Dinamarca dirigida per josep Pons. L Die Stille vor Bach - El silenci abans de Bach Espaiia 2007. Director: Pere Porttrl>clln. Guió: Pere Pot·tabeUn, Cal'lcs San los i Xavier Albertí a màxima absh·acció és aquella que no cerca explicar una història, ni tan sols expressar un sentiment, ni tampoc suscitar una reflexió racional. La màx.ima abstracció és l'absència de Ser, que molts fi lòsofs identifiquen amb el Tot: l'Absolut. Sovint, escoltant )ohann Sebastian Bach he tingut aquesta percepció de plenitud. La música de Bach conté la dosi exacta d'humanitat i genialitat, creença i rebcl·lió, cor i raó, per assolir l'abstracció que l'home entén com a tal. Pere Portabella demostra, en el seu particular homenatge al cantor de Leipzig, Die Stille vor Bach (El silenci abans de Bach), conèixer i entendre Bach, però la seva traducció fílmica oscil·la entre grans moments àlgids i d'alh·es més mediocres, per recurrents o simplistes: ¿quina necessitat hi ha de mosh-ar una dona nua mentre es dutxa o fer una perversa versió de la meravellosa Aus f1iigen des Gesanges de Mendelssohn per explicar la llegenda sobre la h·oballa per aquest dc la partitura de la Passió sego11s sant Mateu? Malgrat les relliscades, un dels encerts d'El silenci abans de Bach és donar més importància als sons, als silencis i a Ics imatges -amb les llums, les ombres i les perspectives- per sobre de l'element narTatiu, gairebé inexistent. Per això els moments més ben trobats són aquells en què l'absència de pat-aula dóna espai màxim al silenci i al soroll: ja sigui mitjançant la mirada d'un gos mentre el seu amo afina un piano; la imatge d'un cam ioner que es relaxa a un motel tocant Bach amb el seu fagot; l'aclaparador efecte de tot un vagó de metro ocupat per joves violoncel·listes que toquen alhora el primer preludi del Clave ben temperat per sortir en absolut silenci després de la seva interpretació; el so buit d'ànima però ple de contingut d'una pianola que toca l'inici de les Variacions Goldberg, tot mostrant la matemàtica interna de l'obra en les marques del rodet que tot girant fa sonar la música; el silenci de l'església de Sant Tomàs de Leipzig després de sonar l'orgue barroc en què el mateix Bach tocava les seves obres o la pluja de música de Ligeti en els tubs d'un orgue, talment com el soroll en què també es converteix un preludi bachià local a contratemps per deu pianos sonant alhora. Die Sti/le vor Bach no vol explicar una històlia perquè la importància recau en la música dc Bach i l'efecte que produeix en els homes, una taula de salvació per a molts i en molts moments de la vida, perquè tal com es cita a la pel-lícula, Érnile Cioran va dir: "La música de Bach és una de les proves principals que aquest món no és un fracàs. ·· Mercedes Conde Pons L ~e 281 13 109 DEL SEU AFFM. Sr. Daniel Barenboim (gran artista i conven çut compromès amb causes nobles) Benvolgut anúc: o cal dir que a l'epítettòpic i alhora real de "benvolgut", hi podria afegir amb la mateixa dosi de veritat el d'"admirat". I això no ve de fa vuit dies, sinó de molt més enllà. Però ara un fet molt rotund m'ho reviscola imparablemcnt. ja li adverteixo que avui no li patlaré gaire de música. D'això, molt i molts n'hi han parlat i n'hi parlen cada dia, ja que aquest art li atorga un protagonisme tan intens que no fa falta que jo hi fiqui cullerada. Ara el motiu que em porta a molestar-lo és un altre; és el seu gest tan elevat, poderós i vessador de sentit simbòlic, d'acceptar la nacionalitat palestina, que ha afegit a les israeliana i argentina que ja posseïa. 1a més, a fer-ho en un moment tan complex com aquest. Confesso que la noticia em va colpir, encara que tanmateix tampoc no hauria d'haver estat així; o tan així. Perquè de fet constitueix un pas més -tanmateix molt especialment rellevant i compromès-, en una trajectòria ferma i sense giragonses que l'ha portat a, per exemple, trencar el mite dc la interpretació wagneriana a Israel o bé carregar-se dc manera personalitzada a la seva esquena una iniciativa tan exemplar com la fonufiCió d'una orquestra simfònica - l'East Western Divan-que integra joves instrumentistes israelians i palestins. Com en el bon allioli, tot IUga, doncs. No cm posaré en el terreny de la lletra menuda contingencial on caben tants interessos i posicionaments partidistes amb capacitat per ennuvolar el fons de la qüestió, perquè un gest com el seu s'eleva per damunt d'aquest estrat per entrar amb tota pltmitud en el d'allò incontrovertible i innegable. 1 essencialmen t transcenden t. Convivència, harmonia, justícia, pau, equitat, respecte. gennanor, etcètera no són valors relativitzables. sinó absoluts. r vostè, amb el seu gest advoca de manera molt clara per ells; i fa molt temps ja, que ho fa.l en això rau la seva grandesa. Perquè a més ho fa, com a mínim, jugant-s'hi la peU del seu gran prestigi com a artista grandiós; o sigui, posant generosament a disposició dels esmentats valors -a canvi de cap benefici personal al marge de la legítima autoestima-la immensa capacitat de ressò de la seva enorme talla artística. I com que mai les meves paraules no podrien ser tan explícites com les seves, recullo uns paràgrafs d'un article seu publicat el dia 2 de febrer al diari "El País". ··Pel que fa a mi, quan em van oferir el passaport palestf, el vaig acceptar amb f' ànim de reconèixer el destí palestí que, jo, com a isrealià, comparteixo. Un autèntic ciutadà d'Israel ha de parar la mà oberta als palestins i, almenys, intentar entendre el que ha significat per a ells la creació de l'Estat d'Israel. El 15 de maig de 1948 és el Dia de la Independència per als jueus, però aquest mateix dia és l'Al Nakba, una catàstrofe per als palestins. {... /Amb tot, per al seu propi bé, aquesta resistència {la dels palestins]. no ha de manifestar-se amb violència." Estic molt convençut - i en això deixo molt poc marge al dubte i a la relativització-, que aquesta és la manera més gloriosa dc servir la música, i per això mateix la més excepcional. Li sabrà greu que ara em vingui a la memò1;a Pau Casals? Del seu affm. JAUME COMELLAS I IMPROMPTU Viure de l'aire per FRANCESC T AVERNA-BECH eritablement, els compositors ho tenim ben difícil. Potser perquè la música és una art que es crea estrictament amb la imaginació i per gaudir-ne necessitem uns intèrprets i uns utensilis -els instruments- que la facin sonar, ens sembla que ella és com un bé immaterial i per tant no cal ni preparar-se per crear-la i que per tant no res té a veure amb la sentencia divina: "et gua11yaràs el pa amb la suor del teu front ". Materialitzar la més simple cançó vol dir que has de tenir la capacitat d'imaginar mentalment el que vols que soni i després transportar-ho en un paper especialment preparat, havent mesurat la durada i volum de cada so... En cert sentit, la cançó és un objecte que ni es veu, ni es palpa, solament se sent. Certament, la feina no és planera i tanmateix qui la fa, fins i tot hi pot disfrutar, aspecte que, probablement - n'estic convençut- no assoleix qui llaura la terra per sembrar-hi el blat amb el qual s'elabora el pa. Potser per aquesta causa als compositors se'ls té una certa enveja ... Ara bé. a qui es venen les cançons?, o qui dóna un bocí de pa per un paper amb uns signes que si no tens els coneixements adients no pots ni desxifrar-los? La qüestió és complexa; diguem, però, que la societat dels humans, amb l'adquisició del bé de la cultura i mitjançant unes lleis, ha instituït el dret de la propietat intel· lectual. Aquesta és la solució que permet al creador rebre una com- V 14 110 pensació econòmica per la venda de les seves cançons. I d'aquesta manera, com a qualsevol altre mortal que treballa, participar en el joc de l'economia i complir amb la llei divina ... Naturalment, l'autoria d'una música inclou l'enregistrament que se'n pugui fer; per tant, aquesta s'ha d'encarrilar per unes indústries que proporcionen els suports i els mitjans per reproduir la música i, de fet, aquesta està controlada per unes societats que administren els drets que es generen i els liquiden als compositors ... Tanmateix, actualment és possible enregish·ar, amb apa1-ells molt perfeccionats, concerts i emissions dels mitjans audiovisuals des de casa. Això significa que els melòmans poden fer còpies incontrolades d'unes cançons que no han estat venudes, sinó simplement robades ! Aquesta pràctica ha suscitat que arreu els governs, per pal·liar els efectes negatius sobre l'economia d'indústries i compositors, hagin instituït uns cànons sobre la venda dels suports verges i regravables que reverteixen en els drets de la propietat inteJ.lectual. Fins aquí podem dir que el procés sembla lògic i just; tanmateix, no és així. I potser l'enveja de la qual parlàvem més amunt ha portat al debat de veure si es suprimeix aquest cànon. O sigui, si s'elimina aquest, al compositor se'l condemnaria - tot i continuar suant- a viure un xic més de l'aire ... NOTIC IAR li$i:C•I¡f;i ,i,fj Color femení català al "Francesc Viñas" del canvi E l segon premi de la soprano Marta Mathéu i el tercer d'Auxiliadora Toledano, rincada de fa temps a casa nostra, han donat un inhabitual color català a la 45a edició del Concurs Internacional Francesc Viñas. Una ed ició marcada per quelcom en principi no ben perceptible, però a la fi decisiu per al seu l'utUJ~ que és que les regnes dc l'organització han estat preses de manera principal pel Gran Teatre del Liceu. El Concurs Viñas és a partir d'ara, com va dir el director artístic del Liceu, joan Mata bosch, de manera repetida en la conferència de premsa de presentació, el concurs del Liceu. sense que això vulgui dir que la família Yilardell en quedi al marge. Però hi ha una evidència molt clara. Aquest concurs els darrers anys ha adquirit un gran prestigi i amb això, de manera conseqüent, una enorme dimensió, que el fa ingovernable des de pressupòsits diguem-ne domèstics. per molt ben conduïts i dominats que siguin. Les mecàniques organitzatives esdevenen dia rere dia més complexes, els costos es multipliquen i les exigències cada dia són més sofi sticades. A això, enguany s'hi ha d'afegir el fet que s'han fet proves de selecció prèvies a diversos teatres operístics europeus, amb els corresponents jurats i estructures de gestió costoses i complicades. De manera semblant com s'ha esdevingut amb el Concurs Maria Canals. ara aixoplugat al Palau de la Música Catalana, el Francesc Yi1ïas no ha tingut més remei que cercar el paraigua més lògic per tal de mantenir una continuïtat guanyada dc llarg a través de la brillant història que ha fet possible la tasca tan lloable de l'esmentada nissaga familiar. Una vegada més el barem mesurador del resultat competitiu és, per als comentaristes, la marató dc quasi cinc hores de la final, amb 20 concursants, amb àmplia majoria de sopranos - li -, en una proporció força exacta amb el total de les que hi van participar, més de 200 sobre gairebé 495 inscrits en total. Quatre ba rítons van superar els 3 tenors, corda que una vegada més acusa una certa manca dc protagonisme, mentre que les veus baixes. masculina i femenina, van igualar a un finali sta. Per països, la representació espanyola, 5, superava la coreana, 4, que novament no va fer honor a allò que es diu, que quantitat fa qualitat, ja que el nombre total d'inscrits, I 19, superava llargament la d'altres països, cosa per altra part molt MARTA MATHtU habitual en les darreres edicions. Malgrat el context d'un nivell mitjà de qualitat molt important, el veredicte del jurat va tomar a deixar deserts els dos primers premis. Com sempre en aquests casos, cadascú -afeccionats i crítics- tenia feta la seva travessa amb major o menor autoritat. El que s'exposarà a continuació és escrit des dc la distància inevitable que suposa el respecte a un equip ·'judicador" format per noms de gran prestigi i també el fet que el judici nostre es limita a l'estricta actuació en la final. Des d'aquest partit pris per la decència i honestedat opinaclores, hom creu que el desert dc la categoria masculina era menys justificable que el de la femenina, ja que segurament molt poques vegades s'haurà escoltat en el concurs un tenor tan dotat com el coreà Ook Chung, de veu bellissima, recursos tècnics sobrats i còmodes i cantar exquisit. I també opinem que el seu compatriota, el baríton Jinwon Jung, mereixia quelcom més que el tercer premi, compartit amb el també baríton nord-ameticà Lee Pou lis, de capacitats més limitades, amb una veu opaca i un cant força avorrit. Marta Mathéu es va fer un tip de recollir premis, a part el segon. És una cantant que acusa el mestratge d'Anna Luisa Chova, i això vol dir fer prevaler més la musicalitat i la finor expressiva que no l'exuberància. El seu "Dove sono" de Le no:ze di Figa ro cantat en la final va fer possible un dels escassíssims moments amb capacitat emotiva de la sessió. En tot cas, no se la va jugar en territoris compromesos pel que fa a forçar la tessitura ni a exhibicionismes extrovertits. Tot es va moure dintre dels estrictes límits en els quals es podia sentir més còmoda, sense caure en riscos. La veu lleugera d'Auxiliadora Toledano, amb un cristall selecte i delicat, va enfilar-la a un tercer premi compartit amb la més intensa Grazia Doronzio, adscrita al concepte de soprano lírica estricta amb una veu bella i madura. aldria considerar la llarga durada de la prova final -és necessari que hi anibin 20 concursants?-, i de passada també seria digne de ser tingut en compte, el comportament del públic, a fi d'evitar extorsions de papers de caramels deslligant-se amb una continuïtat molt molesta, i converses extemporànies tan i tan sovintejades. Com a resum sintètic, un gran "Francesc Viñas", de fet una edició històrica marcada per la seva acrescuda projecció internacional en implicar-s'hi, com s'ha dit, diversos teatres operístics europeus. J . C. C. C CORRIGENDA En I'RMC núm. 280 {febrer dc 2008). en l'article "El perquè del Palau", signat per Pe· re Artís (pàg. 28), del Tema dedicat al Centenari del Palau de la Música Catalana. es diu erròniament que la data d'inauguració del Palau va ser el dia 9 d'abril de 1908, quan havia de dir correctament el dia 9 dc febrer de 1908. 15 lli AUDITORI DE GIRONA Exquisides interpretacions de grans obres mestres i algun compositor pot dir, a la manera del Rei Sol, «la Música sóc jo», aquest és Ludwig van Beethoven. La seva popularitat solament és comparable a l'altíssima estima que suscita a l'opinió rnés exigent: un pri11i/egi del qual molt pocs artistes han gaudit. L'expressió «Abraceu-vos, milions!» de l'Oda a l'alegria de Friedrich Sclziller sembla anticipar les multituds entusiastes que han estat arrabassades per la màgia natural d'aquest gran artista que ha aconseguit ser, a la vegada, seductor de masses i conqueridor de les millors intel·ligències musicals. " S RMC 281 Així comença el capítol que el fi lòsof barceloní Eugenio Trias dedica al paradigma beethovenià en el seu llibre EL canto de las sirena s i, com li va agradar destacar en la interessant i enriquidora conferència que va fer a la sala petita de l'Auditori de Girona en el primer acte d'aquesta nova temporada, amb el subtítol Argumenlos musica/es. Amb dues composicions tan seductores i conqueridores com són la quarta i la cinquena simfonies de Beethoven s'obria la nova temporada de concerts a l'Auditori amb l'actuació estel·lar de Lorin Maazel. Maazel, que posseeix una innata capacitat dc comunicació, una oïda prod igiosa i una exquisida tècnica madurada durant tots els anys dc treball, va demostrar un dom ini absolut d'aquestes dues simfonies del segon període creatiu del compositor de Bonn, així com un control absolut dc l'orquestra, tant pel que fa al so (contundent, equilibrat i amb una àmplia paleta de colors), com les dinàmiques i articulacions. Tot i que en la Simfonia núm. 4, en Si bemoll major, op. 60, va mostrar a través dels sons extTets de l'Orquestra Simfònica Toscanin i un cert amanerament en la concepció temàtica i polifònica dc !'"Adagio", dc la Simfonia núm. 5, en Do menor, op. 67 va destacar el seu caràcter rotund i va semblar fer seves a través de la interpretació aquelles parau les d'E.T.A. Hoffman: "Més que cap altre dels seus treballs revela l'esperit romàntic de Beethoven. en un clímax ascendent de principi a fi, i por- COBLA ta l'oient irresistiblement al meravellós món d'allò infinit." En efecte, tot aquest opus 67 es va construint de manera gradual, fins a anibar a aquest instant de majestuosa serenitat que suposa el tercer moviment, i que Mazzel i "els seus músics" van expressar de manera magistral. Lorin Maazel, que no abusa aquí de la musica litat amanerada, demostra haver reflexionat i rellegit molt aquesta conegudíssima partitura, reelaborant-la amb detall, i amb una orquestra lliurada a fons va tenir com a resultat una vetllada musical excel·lent que només pot augurar bons presagis per a l'Auditori. en aquesta etapa de col·laboració amb lbcrcamera. Si el simfonisme de Beethoven va servir per inaugurar la temporada actual, el de Brahms, en el concert que va oferir el dia 16 de gener Gianandrea oseda al capdavant de l'Orquestra dc Cadaqués, va ser el que li va passar el testimoni en l'últim concert de la temporada passada. Amb la Simfonia núm. 2 en l?e Major, op. 73, que van interpretar en la primera part, ja es va entreveure que el còctel entre orquestra, director i partitura podria ser d'un njvell molt alt. oseda va mostrar una versió molt rítmica i clara en Ics textures, així com un acurat criteri dels elements tensionals del discurs musical. En la segona part, amb la Simfonia núm. 3 en Fa major, op. 40, el director italià va oferir una versió arriscada i plena de vida, tot aconseguint moments realment màgics, com en el segon moviment ("Andante"): íntim i dramàtic, va ser interpretat amb molt de lirisme i amb una visió de caràcter intimista, gairebé en una concepció de música de cambra pel que fa a les riques i detallistes textu res de les fustes, i perfectament amb el dramatisme esfereïdor dc l"' Allegro" del clan-er moviment. Gianandrea oseda va estar incommensurable. Entusiasta, amable i molt dinàmic, sense caure en l'histrionisme va oferir una versió amb segell propi en la qual buscava mostrar les subti leses dc la rica textura d'aquesta obra mestra del simfonisme del segle XIX. Josep J ofré Anys temàtics per J OSEP PA SQUAL ue Ics programacions musicals funcionin (en una part important) a cops d'aniversaris i s'aprofitin les celebracions d'anys rodons per revisar la literatura més significativa, es pot in tcrpt:etar com un fet que sorgeix de la mateixa qualitat dc Ics obres o els autors en qüestió. Sovint, no obstant això, en tots els sectors musicals, però molt especialment en el de cobla, aquestes celebracions contenen un rerefons reivindicatiu. L'anomenat Any Serra que tot just ha acabat no se n'ha escapat. joaquim Serra ha estat sempre ben present en els sectors de la cobla i de la sa rdana, i dc fet és tan acceptat en l'àrea concertística com en la festiva dc carrer. No obstant això, el seu catàleg és prou versàtil com per ser present en sectors musicals més generalistes, cosa que no passa, i aconseguir-ho era un objectiu preferent de la celebració del centenari. La intenció s'ha quedat gairebé en això, en intenció, i un cop passat el centenari, tot sembla ser al mateix punt. Atesa la seva qualitat musical, millor pensar que se n'han plantat algunes llavors que més endavant en faran parlar. Encara no hem acabat de sortir de l'any Puigsoliu, i ja encetem l'any Somni. Per l'abast de les seves personalitats artístiques, Manuel Saderra i Puigferrer i joaquim Serra no són comparables, però sí homologables. Serra representa un abans i un després en l'evolució de Ja música per a cobla, i la qualitat estètica i fo1mal del catàleg de Puigferrer, extraordinàriament característic, li confereixen estatus d'es- Q 16 112 sencial en la història de la música per a cobla. De referència han passat a ser l'extraordinari Volerany, les iniciàtiques Carme i Record del Col/el/, Ics emotives Una rosella i Tenom enyorada i Ics catismàtiqucs Atzar i Dubte, però sens dubte la sensació que el seu Somni provoca en l'oient és superada per ben poques altres obres de qualsevol època i estètica. Com en Serra, el públic reconeix la seva qualitat, cosa que faria pensar que la celebració del seu centenari és un mer recordatori. El cert és, no obstant això, que des de la seva desaparició l'any 2000, progressivament el seu catàleg ha anat perdent presència pC1blica. Ha calgut pensar en Ja revalidació del seu catàleg per afavorir la reposició habitual de les seves obres, i què millor que un centenari per a això? L'estandardització dels anys temàtics no és dolenta en si mateixa, però amaguen, això sí, riscos que tenen a veure amb allò de l'arbre que no deixa veure el bosc. L'Any Serra ha provocat que el centenari de La Santa Espina hagi passat molt discretament, i amb independència que pugui no ser una partitura primordial, sens dubte per la seva significació social i cultural ha estat injust perdre l'oportunitat de resituar l'obra (tota l'obra, no només la sardana) en l'imaginari col·lcctiu. No ha estat l'únic oblit: per la significació de la seva obra, Josep Grivé, Domènec Moner i Narcís Costa han merescut, com Puigfcrrer, un major reconeixement que no han tingut. Haurem d'esperar cent anys més per revalorar la seva obra? Injecció econòmica per al Mercat de Música Viva de Vic l Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació destinarà en els propers quatre anys 2.2 milions d'eures al Mercat de Música Viva de Vic (MMVV). Així, la Generalitat de Catalunya i l'Ajuntament de Vic (que hi aporta 895.000 eures) van formalitzar a final de 2007 la signatura del primer contracte programa de I'MMVV amb l'objectiu principal de consolidar les prioritats del Mercat, que són la dinamització del mercat interior català i el suport a l'exportació dc la nostra música; amb l'expressa intenció de fer del Mercat un instrument dc la política musical del Depai"tament. L'acord serà efectiu a partir de la propera edició i fins al 201 I. E ARS SUBTILIOR Casals inèdit per XA VIER CHAVARRIA ins a quin punt es pot demanar a un músic (o a un artista) que la seva integritat moral i ètica estigui a l'alçada de la categoria de la seva música? Se li pot demanar compronús amb la seva societat, amb el seu poble? Pol seguir fent art mentre fa ulls clucs al que l'envolta? ~a tribuna pública i privilegiada que la cel;gritat atorga a certs artistes sovint els ·onverteix en un referent més enllà de la 1-ñ~:y:;~.~~/Seva activitat, en un far, en un símbol, no ·~Jt.~~· pas ideològic sinó ètic. Però estan a l'alçada? Orquestra Murta Ensemble, nascuda sota els auspicis del Conservatori Tot això em ve al cap després de visitar de Badalona, oferirà aquest mes de març dos nous concerts, en una líl'exposició "Pau Casals i l'exili" a la Casa nia dc superació marcada per una part per Ja presència com a director Museu Pau Casals, al Vendrell. Una exconvidat dc Josep Caballé-Domènech i per l'altra per la programació d'una obra posició magnífica en molts aspectes: és de tanta importància com El cant de la terra de Gustav Mahler, en un prog.·abreu però prolífica en detalls visuals i soma que completarà Andante d'Oscar Briche. Hom l'oferirà en la versió feta per nors, rigorosa i amena. estimulant i coma ensemble per Arnold Schonberg i Rainer Riehn. movedora. i amb documents inèdits de Esh·ucturada en sis cançons bastides sobre poemes de poetes xinesos. es tracgran vàlua. que mai no s'havien mostrat ta d'una profunda meditació existencial confegida pel compositor a les envistes abans perquè són fruit de Ja intensa tasdel seu traspàs definitiu; recordem que va ser estrenada pel seu deixeble Bruno ca duta a terme a Washington per Núria Walter el 19 11 , mig any després de la mort del compositor i director. Ballester, Ja comissària de l'exposició, que Els concerts tindran lloc el dissabte dia LS a l'Auditori Can Roig i Torres dc Santa Coloma de Gramenet i el dia I 6 al Teatre Zorrilla de Badalona. es va passar tot un any exhumant. ordenant i catalogant els arxius de Casals conservats per la seva vídua, a qui fina lment va convèncer de tornar-los a Catalunya. Però també perquè és d'aquelles exposicions que inciten a la rellexió, que et posen un fil entre els dits que tu has d'anar estirant i estirant, fins allà on vu lguis, o perJORDIMALUQUER puguis. o tinguis valor d'estirar... Ens mostra un Casals més humà que mai: és l'arn el classicisme i el romanticisme cal suposar que al costat de la cançó tista patint, patint pels altres, confús i deculta, hi devien haver músiques populars les quals per si soles no ens cebut pel món que l'envolta, prenent dehan arribat gaire. Les que ho han fet ha estat perquè d'alguna manera cisions i afirmant-se: "la vida d'un artista han recuperat, harmonitzat i versionat compositors de gran nivell, com el és inseparable dels seus ideals··. Ferm. fimateix Schubert. Beethoven i, especialment, Brahrns. Com en molts àmdel i incondicional als seus ideals, combits, el segle xx, iconoclasta i multiforme. ho ha fet tot molt més difícil dc promès amb la pau. la llibertat i els drets classificar. Hi ha hagut Mahler. Strauss. Scbonberg. Toldrà (un gegant en el "Primer sóc un home. i segon. humans: camp de la cançó). que, d'alguna manera han recollit el testimoni dellied culun artista. Com a home la meva primera te. D'altres, com \Veil, Falla i Eisler. han flirtejat amb un gènere que sembla obligació és lluitar pel benestar de la lwpopular, i en té arrels, però que potser té més de simulació que d'autenticimanitat." El món se'l mirava amb pertat. Hi ha hagut creadors que cultivant els musicals, el jazz o el gènere cl!anplexitat i admiració, però li costava enson, sortin t de l'àmbit esh·íctament clàssic han creat realment lied del segle tendre aquella actitud heroica, aquella xx. Qui dubta que Petite Fleur, La Vie en rose. La noia d'lpanema, L'ame dignitat portada a l'extrem, fins al punt des poetes, Le plat pays no ho són? No sé si per a consum in tem o ja ben exportables, com preconitza Maride fer enormes sacrificis i autoimmolarna Rosell , és clar que tenim també cançons que es poden considerar lied malsc com a músic professiona l: ·'Hi ha cograt que provenen d'orígens i compositors aliens al nivell diguem-nc clàssic: ses més importants que la música. " En L'emigrant, Pel teu amor, Cançó de matinada, Mercè, Cançó de Na Ruixacerta ocasió, el seu gran amic Albert Mantells, Veles e vents, Arran de terra, La gavina, El saler de sol, ho són. Schweitzer (Premi Nobel de la Pau, un Tot ve d'haver sentit un recital exquisit de Lídia Pujol a la Sala Oriol Marguardó que a ell li van escatimar) li va dir: torell de L'Auditori. Amb un quartet exceHent de músics va ser ja la confu"és millor crear que protestar'', i Pau sió total: licd, tradicional, cançó? El que importa a la fi és que hi hagi taCasals li respongué: .. i per què no fer lent a gabadals. Els amants de Lilith, com es titula el recull, és del millor que totes dues coses alhora?" Quants n'hi ha. he sentit. La intèrpret, sabent utilitzar el micro per fer musitacions, rogalls, com ell, avui dia?. els el podem exigir, un efectes dc vent, recreava les històries que explicava, cantava cançons d'acompromís així? És més: què en pensaria, quí i les vestia de música, amb variacions i improvisacions aparents. Potser de tot plegat. en Casals, si visqués? Com certs portaments ascendents, vista la qualitat de veu i l'afinació, no li calien. l'enyorem! ... Poden ser-li un llast per perpetuar-ne la versió. F Nous concerts de Murtra Ensemble ' L TANGENTS Ellied del segle XX E 17 113 PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT La presència de la gran can tant- sud-africana MIRIAM MAKEBA -a més amb ca ràcter explícit de comiat-, l'ha fet protagonista destacada de la vida musical barcelonina del mes de gener. La transcendent condició afegida de TESTIMONI D'UNA REALITAT POLÍTICA I SOCIAL DE GRAN CALAT, ha afegit ressò a la seva presència. També ha estat protagonista del mes de gener la presentació de la pròxima TEMPORADA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, a la qual així mateix prestem atenció. Com ho fem a una altra presència important, i habitual, la del CANTANT EGIPTOFRANCÈS GEORGE MOUSTAKI, figura entranyable i mítica. En el pol oposat, un pianista jove luxemburguès FINCAT A BARCELONA. FRANCESCO TRISTANO SCHLIMÉ. deixa anar la seva veu enèrgica i rupturista sobre el panorama musical, mentre que queden per al final un sintèt ica però LÚCIDA REFLEXIÓ SOBRE QUELCOM IMPORTANT -COR PRoFESSIONAL- i uns aclaridors conceptes sobre el què i el com dc la realitat cada dia més consolidada que és L'ORQUESTRA JULIÀ CARBONELL DE LES TERRES DE LLEIDA. «No me haga reír. Cuando me dicen que lo que yo hago ES WORLDMUSIC. Ie prometo que mc revuelvo porgue me ofende, porgue me parece una solemne tontería y una triquiñuela mas delmerclwndising. lQUÉ QUIERE DECIR WORLD MUSIC? Toda la música vienc del mundo, TODA LA MÚSICA VA DIRIGIDA Al MUN00 con independcncia de dónde eres y dc lo miserable que puedas llegar a ser». Miriam Makeba. Esteban Linés, "La Vanguardia", 14 de gener de 2008. ~e 281 18 114 «HE VIVJDO UNA VIDA Y UNA CARRERA MUY LARGA y por eso me resulta difíci l hablar dc cuales han sido los momentos mas intenSOS, pero si tuviera que escoger uno, sería el 1963 CUAN00 CANTÉ EN ADDIS ABEBA PARA LOS JEFES DE ESTAOO africa nos que habían llevado a la inclcpcndencia a sus pucblos [ ... [. Fuimos el ÚLTIMOPAÍSDELCONTINENTE EN SER LIBRES. Ahora el apartheid se ha acabado, pera esta libertad es relativa. Tenemos una bandera, es ciert o, pero económicamentc aún hay mucha opresión. Espero que ALGÚN DÍA TODO EL MUNOO SE SIENTA LIBRE, PERO Ml LUCHA NO TERMINARA NUNCA. j ... ] Tomé la decisión de no senlirme nunca estrella. Siempre tienes que recordar de dónde vienes y adonde quieres ir. En mi caso, ESTOS REFERENTES Sl EMPRE HAN SIOO MANDEI.A y los otros dirigentes que han luchado contra el régimen que nos oprimía». M iriam Makcba. Ana Maria Davi la, "El Mundo", 17 de gener de 2008. «NO ME VEO COMO ACllVISTA. Me siento orgullosa de ser artista y cantante. Nunca planeé comprometerme pero las políticas de Sudafrica me forzaron a ser lo que soy, la primera artista africana en tcncr proyección extelior. La gente ME PREGUNTABA SOBRE AFRICA Y TENIA QUE DECIRLES LA VERDAD. Y mi verdad se convirtió en lo que algunos llaman política. [ ...] No somos libres en eltcn·eno económico. NO TENEMOS PODER SoBRE LOS RECURSOSMINERALES DE NUESTRO PAÍS. Y socialmente, sigue habiendo una gran división. No creo que la lucha termine nunca. Siguen existiendo los townships, barriadas negras. El día que viva mos JUNTOS SONREIRÉ DESDE LA TUMBA YDIRÉ: "POR FIN!"». Miriam Makeba. jordi Baciotto, "El Periódico", 17 de gener de 2008. «I la sensació inicial del cronista ÉS QUE EL LICEU HA POSAT EL FRE. Dc figures no en falten al cartellone. ni tampoc qualitat, ni de bon tros, però el nombre de vedets, per dir-ho d'alguna manera (ELS ALAGNA, VILLAZÓN, DOMINGO, DESSAY, FLÓREZ et alio) s'ha t'eduït respecte de la temporada anterior i la present. [ ... J el Liceu deu ser el teatre del seu estatus que menys òperes ha estrenat en els úl tims lustres. Per això, LA PREMIÈREDE LA CABEZA DEL BAUTISTA d'Enric Palomar és una magnífica notícia, això sí. amb un vessant enverinat: és tan excepcional estrenar una òpera a la sala gran del teatre que per f'orça les expectatives seran excessives. AMB TOT, UNA CITA IMPRESCINDIBLE». Xavier Cester, "AVUI", 27 de gener de 2008. «A MOUSTAKI, ALGUNOS VANOS A ESCUCHARLO o a verlo para recordar lo que fuimos, es decit~ para recordar aquell os ratos buenos que a lo mejor no existieron, pero que igual da p01·que. con los años, HEMOS QUEDADO CONVENCIDOS DE QUE SÍ LOS VIVIMOS. Y eso es lo que importa. TEMPS DE VIVRE». Arturo San Agustín, "El Periódico'', 13 dc gener de 2008. I «LA MÚSICA COMENÇA A LA NATURALESA. Hi ha una música de l'univers, del sol, dels planetes... HI HA MÚSICA EN LA FUSIÓ TERMONUCLEAR. Tot això m'inspira al compondre. La música és tot el que no és música [ ... ]. La institució de la música clàssica és una cosa artificial. La manera actua l d'oferi r música ÉS IGUAL COM HO FEIA LISZT FA 100 ANYS. Toques i clac. clac. aplaudeixen. NO S'EXPRESSEN EMOCIONS COM EN UN CLUB DE JAZZ... Jo acostumo a tocar un programa continu, barrejant improvisacions amb peces clàssiques». Francesco Tristano Schlimé. Núria NavarTO, "El Periódjco", 11 de gener de 2008. «De nou podem estar orgullosos de comptar amb FORMACIONS AMATEURS CAPACES D'ABORDAR AMB TOTAL SOLVÈNCIA UNA OBRA DIF(CIL COM POQUES (Gurrelieder/ (hi ha fragments per a IS veus d'home!), una sort que ha tingut la seva contrapartida negativa en la inexistència d'un cor professional de concert com cal. NO FEIA FALTA, PENSARIA MÉS D'UN, Sl ELS AMATEURS HO FAN BÉ I SÓN MÉS BARATS. Sembla, per fi, que el nostre clam ha estat escol tat». Xavier Cester, "AVUI", 20 de gener de 2008. «L'orquestra [JULIÀ CARBONELL DE LES TERRES DE LLEIDA] va ser un projecte que necessitava una preparació prèvia. Duran t molts anys escoles de música, conservatoris, entitats corals, cursos, festivals ... VAN ANAR CO. VANT UNA SITUACIÓ QUE PERMETÉS QUE UNA ORQUESTRA, PER UNA BANDA, fos necessària i que, per l'altra, fos possible fer-la. És a dir, que hi haguessin els professionals per poder-la constituir i HI HAGUÉS LA NECESSITAT CULTURAL DE L'ORQUESTRA COM A ELEMENT DE QUALITAT DINS EL TERRITORI. També cal ia que hi hagués uns polítics amb la sensibilitat per fer-ho i entendre que això era una manera de distingir Lleida. Sl VOLEM TENIR VIDA CULTURAL El QUE NO PODEM FER ÉS ESTAR ESPERANT només a impor tar-la de fora o anar-la a consumir a I SO quilòmetres. PERQUÈ FINALMENT EL QUE SUCCEEIX ÉS QUE NI ES PORTA NI ES CONSUMEIX. Ajuntant totes aquestes intencions va ser quan ES VA CONSOLIDAR LA IDEA DE FER UNA ORQUESTRA PROPIA». Alfons Reverté Casas. Josep Tresserres Batistc, "La Mañana". Revista, 20 de gener de 2008. PANORAMA A PROPÒSIT DE ... L'Auditori, nou membre d'ECHO El passat mes de gen er UAuditori de Barcelona donava a conèixer la seva entrada a ECHO, una associació que agrup a alguns dels principals equipaments d'aquest tipus a Europa. El seu director general, Joan Oller, ens explica els secrets i. les implicaci ons d'aquesta circumstància. per ALBERT TORREN S - Què és exactament ECHO i quina tasca fa? -ECHO vol dir European Concert Hali Organization i és una associació que reuneix alguns dels principals auditoris d'Europa, especialment aquells que tenen una forta capacitat d'i nnuència en el seu entorn, una capacitat innovadora i comparteixen uns objectius comuns, com donar suport a la música dels nostres dies, als joves que comencen, l'ampliació de públics, etcètera. En aquest moment en fOLmen part auditoris molt importants, com el Barbican de Londres, el Concertgebouw d'Amsterdam, el Musikverein de Viena o la Cité de la Musique dc París; per tant, fent el símil futbolístic, m'agrada dir que L'Auditori ha entrat a jugar en la Champíons dels auditoris. - En què va consistir el procés per entrar en aquesta associació? -Després de presentar-hi una sol· licitud, ens van demanar molta infOLmació i ens van explicar els requisits: sobretot, és bàsic que hi hagi un director de programació, és a dir, que l'auditori no sigui només un contenidor on passin coses que dirigeixin altres, sinó que programi. Un cop analitzada la documentació que els vam enviar, ens van convidar a exposar les característiques del nostre Auditori i el nostre projecte: què som i què volem ser. Llavors, vam estar sis mesos en la categoria de "membre convidat", en què vam co- Ü11SPRÉS DE GAIREBÉ SJ1T ANYS DllUO IN'f EL CONSORCI DJ~ L'AumTOl\! r L'ORQUESTRA, J OAN ÜLLER ES MOSTRA ENTUSIASMAT DAVANT LA PERSPECTIVA DE COMPA1\Tffi PROBLEMES I SOLUCIONS, "AMB QUlNZE P ERSONES QUE ES TROBEN EN LA MATEIXA SrT UACIÓ, VTVlNT-LA INTE:NSAMEN'I', 'L'OT l QUE EN UN ALTRE CONTEXT". N OUS COMPANYS DE VIATGE, DO CS, GRÀCIES A UN RECO EIXEMENT QUE, ASSEGURA ÜLLER, "ÉS UN HO OR I UN PRESTIGI; TAMBÉ UN ESFORÇ" l QUE A QUI HA DE BENEFICIAR , FlNALMEN'I', ÉS EL PÚBT.. rC QUE OMPLI!) LES SALES DE UAUDI'l'ORI. mençar a interactuar com si fóssim un rnemb1·c de ple dret, fins que se'ns va acceptar com el membre número 16 d'aquesta selecta associació. Som el primer auditori de l'Estat espanyol que hi entra i cal destacar que el segon al sud de París i Viena, juntament amb el Megaron d'Atenes. - En què es traduirà la pertinença a ECHO? -En primer lloc, podrem participar en coproduccions de caire europeu, que impliquen grups de diferents països i que, gràcies als fons europeus, són econòmicament assequibles i giren pels auditoris interessats. Un altre programa molt interessant és el de Joves Emergents, en què cadascun dels membres pot proposar joves artistes del seu país que consideri que tenen talent i que, si la comissió artística ho aprova, fan una gira per tots aquests auditoris. Altres projectes conjunts -alguns encara s'estan gestant- són, per exemple, un programa per a nens que sigui únic per tot Europa i que també pugui anar de gira o la possibilitat que els auditoris membres facilitin als seus abonats les reserves de localitats en altres sales associades. - Quin és el funcionament pràctic de l'organització? -Cada sis mesos hi ha una reunió d'assistència obligatòria, d'un dia i mig de durada, en què es tracten tots aquests projectes conjunts i d'altres que van sortint. El lloc dc la trobada és itinerant i jo ja he proposat que. en el futur, es faci a Barcelona. Aquesta reunió és l'òrgan que pren decisions. Per sota, hi ha una petita junta o comitè que gestiona els diners i una comissió artística. Més enllà, s'estan creant altres unitats formades per directors d'àrea, com la de serveis educatius o la dc màrqueting. Dc fet, és un funcionament relativament poc reglat i molt basat en la proximitat personal. I això és molt positiu de cara a pensar conjuntament en els temes que ens preocupen a tots. 19 115 Una bella imatge de classicisme PALAU 100. Orquestra de Cambra de Berlín. Eldar Nebolsin, piano. Katrin Scholz, directora i violf. Boccherini, Mozart, Haydn. PALAU DE LA MÚSICA. 29 DEGENER DE2008. per Francesc Taverna- Bech im, a cert punt, el públic habitual a les uctivitats del cicle Palau I00 va tenir el privi legi d'escolta r una de les més belles versions de Ics Sim· fonies ntítn. 6, '" la c:asa del Diavolo" dc Bocchcrin i i núm. 85, ··la Reina·· dc Mozart, Ics quals emmorcaven la interpretació de clos concerts mozartians, el dedicat ui violí, el núm. 5, K. 2 19 i cl mím. 15, K. 450 destinat al piano. Matisos. inflexions melòdiques, transparències timbri- F ques, són virtuts i qualitats que ofereixen un veritable devessall d'exemples en tota aquesta sèric d'obres esmentades, tots exposa ts amb la major ll uminositat dc color i admi rable precisió pels músics q ue integren el conjunt de la Kammerorchester de Berlín. Tanmateix, tot i reconeixent la indiscutible qualitat musical, veritablement virtuosística, hauríem de reconèixer que en aquest curs lúcid i brillant de música, va ésser difícil de copsar-hi aquella nota emotiva que converteix l'expressió musical en màgic discurs de comunicació humana. Potser per aquesta raó vam admirar més la trama arquitectònica de les simfonies de Bocchctini i llaydn. així com. al marge dc la bellesu de les frases i dc la delicada sonoritat violinístiea que manifestava la interpretació dc Katrin Scholz o el nervi de la pulsació del pianista Eldar Nebolsin. la música de Mozart ens vH semblar com un joc d'ornamentacions sonores i no pas una manifestació dc veritable cont ingu t creatiu. Potser per aq uesta raó, els músics no van tenir problema d'afegir com a bis inexplicable una peça de caire exclusivament descriptiu i ""-'1111!!11!11 d'exaltació virtuosística del compositor americà Aaron Copland, la qual després d'uns mest res com Haydn, Mozart i Bocchcrini, va sonar com una estranya peça de circ o de veritable fira dc mostres. Magna obra, versió sense magnanimitat TEMPORADA OSC. Orquesta y Coro Nacionales de Espaila. Joan Rodgers, soprano. Roman Trekel, baríton. Dir.: Josep Pons. Brahms. l 'AUDITORI. ! DE FEBRER DE 2008. per Mercedes Conde Pons ~e 281 L ' ---------------------------- Orqucsw y Coro Nacionalcs de España van tornar u visita r la sui a gran dc L'Auditori, di ns Iu temporada dc concerts dc I'OBC. de la mà del seu di rector titulur, josep Pons. i amb una obra fonamenta lment coral com e l Hèquiem alemany dc johanncs Brahms, fet que posavn dc manifest la feina dc In també catalana Mireia Barrera, dircctom titular del cor madrileny. El Rèquiem alemany és una dc Ics obres més colpidores del repertori brahmsià. no tant per l'ímpetu amb què sovint s'associa l'obra simfònica d'aquest gran compositor alemany. sinó per l'imponent to reflexiu que s'extreu de les pàgines que componen el dit Rèquiem. Compost al marge dels tradicionals textos litürgics llatins, Brahms va escollir tot un seguit de texlos bíblics tant de l'Antic com del Nou Testament que evoquen els sentimen ts de l'home davant la mort: tant la por que suscita la fi de la vida com l'anhel d'una redempció que obre les porIcs a una nova vida. Es tracta d'un pensament fonamentalment luterà que Brahms va saber posar en música apropant tant el tema -la mort- com la fom1a -el rèquiem- als sentiments humans. Helena Satué, violinista de raça MAS IMAS. HelenaSatué, violf. Amaia Zipitria, piano. Rodrigo, Sarasate. SALA MAS I MAS. 31DE GENER DE 2008. per Xavier Chavarria ------------------------- l minúscul i acollidor auditori que la Fund11ció Mas i Mas té al carrer dc Marià Cubí dc Barcelona està aconseguint omplir l'aforamen t en molts dels recitals que proposa i, el que és més meritori i significatiu, està fidclitumt un públic exigent i altematiu, creant-ne un dc nou i consolidant un model de concert de petit format i de qualitat que enriqueix l'oferta E musical de la c iutat sense fer competència d irecta als que ja existeixen. Una experiència que té com a estendard la qualitat i solvència dels músics que hi participen, la majoria joves i autòctons, i els repertoris vatiats i inusuals que proposen. Aquests van ser els ingredients de l'última proposta del mes de gener: a l'escenari. la violinista catalana H clena Satué, que amb vint-i-qua- Davant d'una obra tan humanitzada, Josep Pons va escollir uns temps lleugers i molt marcats, amb gran contrast de dinàmiques, que, d'una banda accentuaven la magnificència d'una partitura excelsa, però de l'altra deixaven poc espai a l'obertura individual a la reflexió, a la commoció que suscita el Rèquiem. Per contra, l'dectisme sonor. sensorial. ocup¡¡va totes Ics expectati ves, amb un cor molt compnctc però que pctmctia desI riar els nivells, Ics capes que Brahms va aplicar a cada secció, amb una gra n parqued<1t de mitjans, però amb un efecte mo lt colpidor. En l'amalgama sonora és on la feina de Mireia Barrera s'ha dc felicitar. Llàstima, però, que Ics veus agudes: sopranos i tenors, no sonessin sempre afinades, amb una certa tendència a calar els aguts, que a mesura que avançava l'obra es va anar esvaint: l'obra és, certament, de gran exigència vocal. Un fet que és extensiu també als dos solistes. que tot i ser minsa, hi tenen una participació fonamental. El baríton a lemany Roman Trekel es va cnfron t11r amb fortalesa a les seves ducs intervencions, amb una veu compacta i amb empenta a l'hora d'afrontar les incòmodes notes agudes de la seva pa rt, ben collocades però calades per sobre de la nota. Uns passatges que pocs barítons poden solucionar amb total encert a causa dc la seva dificultat. Joan Rodgers, dc veu carnosa i de generós cabal sonor, va cantar '' lhr habt nun Traurigkeit" amb capteniment i interiorització. Una versió amb magnificència musical però poc commovedora, amb tendència a la fredor. tre anys ju ha tastat la glòria tant en les seves actuacions en solitari com en les participacions en o rquestres dc renom, com la Gustav Mahler Jugendorchcster que dirigeix Claudio Abbado, o la Rea l f~il harm onia de Galicia sota la batuta dc Ros Murbà. Acompanytlda per la pianista baseu Amaia Zipilria, 1-lclcna Satué va apostar per un reperto ri brillant i efectista, amb tocs de sorpresa i virtuosisme, que va explo tar de manera desigual. Va obrir el recital amb la Sonata Pimpante de Joaquín Rodrigo, una obra juganera, irònica i un pèl frivola, que va tocar amb correcció, gust i bon fraseig, un so carnós i vellutat, però distant, amb certa fredor, i lluny dc l'esperit sorneguer i airós que el títol de l'obra proclama i exigeix. En canvi, a l'altra peça del concert, la Fantasia sobre temes de l'òpera Carmen de Pablo Sarasale, 1-lelena Satué ens va mostrar la seva incontes table do tació tècnica en el devessall de recursos, acrobàcies i floritures q uc esquitxen aquesta obra temerària: harmònics i trèmolos sobrena tura ls, dobles cordes de vertigen o pizzicatos endimoniats, que van fer les delícies de l públic, i van confim1ar la sòlida trajectòria i el potencial d'aquesta jove violinista catalana. Villazón, millor amb Schumann RECITAL ROLANDO VILLAZÓN, tenor. Bryndon Hassman, piano. Schumann, Duparc, Fauré, Massenet, Tasti Obradors. LICEU.l3 DE GENER DE 2007. per J. Comellas rec que qu i més q ui menys, a tothom devia sorprendre, i potser no a tothom satisfactòriament, que l'actuació en recital del tenor mexicà Rolando Villazón fos d'un caràcter ta n liederístic. En tot cas, això comportava l'al·licient selectiu de comprovar com un cantant conegut de manera gai- C rebé exclus iva per la seva dedicació a l'òpera resolia aq uest gir. I l'escull en principi més compromès havia de ser el cicle Dichterliebe de Robert Schumann sobre un poema de Heinrich llcine; territori absolu_tament i essencialmen t liederístic, que tanmateix va resoldre amb una no plena però prou salis- Cobla a banda BANDA MUNICIPAL DE BARCELONA. Jordi León, flabiol solista. Dir.: Jordi Moraleda. l'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 13 DE GENER DE 2008. per Josep Pasqual / s de suposar que l'eslògan "Un viatge musical" amb què s'an un cia el cicle anual dc la Banda Municipal de Barcelona. pretén ser únicament una declaració d'intencions per engrescar el públic a participar de la nova etapa que la formació ha endegat a L'Auditori, però encara que sigui involuntàriament iJ.Justra també el viatge artístic de retom que la formació ha ini- E ciat des del remolí qualitatiu en q uè es trobava. Si més no, així ho sembla demostrar un públic que s'ha incrementat sensiblement durant les primeres sessions de la temporada. Amb el quart lliurament programàtic, la Banda s' ha convertit en una de Ics poq ues formacions musicals no circumsclites en l'àmbit de la cobla i de la sardana que ha tingut la sensibilitat de celebrar el factòlia suficiència. Hi va haver prou contenció i elegància i segurament més per la via de la intcJ.Iigent prudència i respecte que de plena assumpció del perfum del cicle. aquest va arribar saludablement a port. En la segona part, força en la mateixa línia, encara va cantar una reeixida versió dc Chanson trist e de Du parc, per començar una davallada feta d'inseguretats, fins a arribar l'entrebancada - interru pció en sec- en un tema d'Obradors -tot això amanit per frases enèrgiques i pinyols brillants. que tanmateix no po- dicn amagar un perceptible context d 'incomoditat i dc feblesa anímica. Fet que amb tot no va impedir que el públic deixés anar un entusiasme desbordat. Per acabar-ho d'adobar, ducs propincs decebedores. Algú hauria d'haver- li aconsellat que per complaure la "crosta" - i perdoneu que també m'aboni a l'expressió avui en solfa-. un cantant dc la seva categoria té molt millor a escolllir que no la suada Pel teu amor, encan1 que potser no li hauria permès un enèsim i aquí fàcil i estentori esgarip final. centenari de Joaqui m Serra, tot i que ho ha fet, això sí. amb un programa basat en instrumentacions d'obres originals per a cobla. L'homenatge a Serra es va centrar en una segona part amb algunes de les pàgines més representatives del seu catàleg. com ho són la sardana Caval/eresCXJ (amb un esplèndid Marià Franco a la tenora), el poema simfònic Puigsoliu i una suite lmpressions camperoles de la qual la formació va extreure una prou correcta "Vall dels ecos" que va brillar sobretot pel contrast amb la irregularitat discursiva dels moviments "Sota els pins" i "Albada" que la batuta dc )ordi Mora lcda va semblar no poder dotar d'esperit. ExceJ.Icnt també la versió de la sardana Commemo- rativa dc Manuel Oil ra que va obrir una primera part protagonitzada pel retaule nabiolenc que jordi León va consn-uir per a l'ocasió umb el vertigen de la polca Le mer/e blanc d'Eugène Damaré, la gràcia de la musurca Elsa dc Max Havart i Iu simpatia dc la sardana Vora el niu d'Enric Sans, versionada per a banda pel muteix solista, 11mb la qual, després de la frapant polca, va alb irar un èxit rotund ent re un públic absolutament lliurat que es va veure corresponen tment recompensat amb una preciosista i engalanada propina a cappe1/a amb què, un cop oferts satisfactòriament els deures, l'agraït solista va semblar sentir-se més à /'aise que durant el programa previst. RMC 281 Plausibles versions de Txaikovski i Nielsen CONCERTS s..òNcs AL PALAU. OSV. Mladen Colic, piano. Dir.: Pablo Gonzalez Txaikovski, Nielsen. PALAU DE LA MÚSICA. 20 DE GENER DE 2008. per F. T.-B. na remarcable lectura de l'obertura fantasia l~o­ meo i fulieta dc Txaikovski va iniciar el concert que oferia com a atractius la presentació del jove director Pab lo Gonziílez i la del pianista serbi Mladcn Colic. guanyador del Premi Ma ria Canals dc 2007. Pels ap laudiments que va n escoltar ambdos artistes diriem que el seu pas pel Palau va resultar totalment positiu. En tran t en deta lls, podem dir que la lect ura de la música de Txaikovski. una mica distant del drama dels amants de Verona U que imaginà Shakespeare, va ésser brillant en la coloració dels timbres i una mica eclèctica en l'expressió de la tragèdi a. D'alguna va oferir aquella imatge sonora propia del personalíssim compositor rus qu e tot mirant a Eu ropa mai abandonà el segell o l'empremta russa. Q uelcom que no acaba d'ham1onit7.ar amb les atmosferes renaixentistes d'Itàlia. Amb tot, l'orquestra va exhibir remarcable entitat simfòn ica i Pablo Gonzalcz va revela r qualitats d' un concertador de gran avenir. Es va ovacionar amb justícia Mladen Colic, pre- cís i contundent, no exempt d'una capacitat poètica per emfatitzar el virtuosisme dc gran volada que dóna forma al Concert núm. I eu Si bemoll menor de Txaikovski. Més enllà del mèrit com a guanyador d'un Concurs com el Maria Canals, diríem que Colic és un intèrpret que no solament posseeix una tècnica de primer ordre, sinó que així mateix té el rigor d'una maduresa artística per aprofundir el text musical i recrear-lo amb poderosa imaginació. Així ho manifestà en la tens ió expressiva i en el joc de sonoritats que aplicà en l'"Andante malincolico"; va ésser el punt culminant d'una lectura veritablement reeixida d'aquesta pàgina tan popularitzada dc Txaikovski. El concert va acabar amb una magnífica versió de la Simfonia mím. 2. "els quatre temperaments .. dc Nielsen i decididament diríem que Pablo Gonzalez, s'hi vn revelar totalment idcntilïca t amb l'obra. El seu gest va adquirir una espontaneïtat i Ocx.ibilitat que només és assolible quan el coneixement d' un tex t es transforma en un acte dc vcrit<rble creença en el que m<rnifcst<J el contingu t dels pentagrames i quan aquests es transfonnen en pura expressió. És aix; com, reconeixent els formulismes dc la música dc Nielsen. també és posible, si s'hi té fe i es tracta d'esbrinar quina és l'emoció creativa que hi posà iclsen en escriure-la, pot passar el que li ha succeït a Pablo Gonzúlez. que és entusiasmarsc amb la factura orquestral. veritablement reeixida, dc Nielsen i fer-la reviure en tota la seva força. 21 117 Johan .Duijck, tres en un va rreure un magnífic rendiment del Cor de Cambra: el vam sentir com poques vegades ha sonat. i en un repertori molt exigent i compromès: plus de concentració?, repertori estimulant?. un gest nou al davant? Fos el que fos, aquest "adulteri" musical va jugar a favor del Cor. que va poder mostrar la gran qualitat individual de les veus (especialment de la contral t Arianne Prüssncr), la musicalitat i el bell timbre dc les veus masculines (a la Balada de Brillen). la versa tililat -que sovint trobem a faltarde Ics sopranos (al Dizzionario Greco de Pctr Eben) i, probablement, la millor corda de contralts d'aquest país. Però el protagonisme del concert el va acabar arrabassant lohan Duijck, que va mostrar la triple faceta de la seva prolífica activitat musical: director, solista de piano i compositor. Duijck va treure el bo i millor del Cor, amb un gest elemental, no pas elegant. però clar i eficaç; però tocant el piano li vam trobar a fal tar tendresa i recolliment en les peces de Debussy i Ravel -executades, això sí, de forma impecable-; i una certa fredor ens va envair en sentir les seves dues obres, un Minuet per a piano i la peça coral Alma, btÍscate en mi, basada en textos de Fray Luis de León. Mene, tequel, parsin, ens quedem amb el Duijck director de cor. PALAU 100 (CONCERTS DE MÚSICA DE CAMBRA). Mandel· l'instaurador del gènere amb una sèrie dc composicions magistrals-, el personalíssim Quartet de corda núm. 2 de Ligeti, i el ring Quartet (Sebastian i Nanatte Schmidt. violins. Roland Glassi, viola. Bernhard Schmidt, violoncel). Haydn, Ligeti, Brahms. Quartet de corda núm. I en Do menor. op. 51 dc Brahms, pàgi- PETIT PALAU. l7 DE GENER DE 2008. na ben emblemàtica de l'estètica romàntica. Fins a cert punt, la selecció posava de manifest una contrastant confrontació d'estètiques des dc la rigorosa professió dc fe en la tonalita t de Hayd n, fins a la pura especulació, i no per això, sí carregada d'emocions i comunicati vitat, de la música iconoclasta dc Ligeti, per arriba r fina lment als dub- tes de Brahms, en què la tonalitat sembla ja trencar-se per cercar una nova dialètica per a la música. Dialèctica que si no prescindeix del tonalisme, sí l'afebleix en la seva funció generadora de la forma musical i es veu substituït per l'elaboració imaginativa i el desenvolupament polimòrfic dels motius i ll urs cèJ.Iules. Vam seguir amb atenció l'equilibra t discu rs dels músics del Mandelring que teixien entre ells un diàleg dc bells contorns amb una dicció més aviat equànime abans que apassionada. CICLE CAMBRA CORAL Cor de Cambra del PMC. Jordi Armengol, piano. Dir.: Johan Duijck. Holten. Eben, Debussy, Britten, Ravel, Duijck. PETIT PALAU. 24 DE GENER DE 2008. per X. Ch. l polifacètic director namene lohan Duijck va ser convidat pel Cor de Cambra a dirigir un dels repertoris més agosar<tts i interessants del cicle. amb obres del segle xx i de compositors contemporanis inspirades en textos o en mestres antics. Malau radamen t, el públic assistent no va poder assabori r aquesta deliciosa conjunció de música i poesia perquè el programo dc mà no incloïa els textos d'aquestes obres. Tractant-se d'un cicle de música vocal i de E nivell, seria més que convenient tenir-los tots i a cada concert, i almenys justificaria la nosa que suposa escoltar un concert sencer amb els llums de la sala encesos. La fórmula del concert era francament interessant: la visita d'un director convidat és sempre un estímul, ta nt per als músics com per al públic, i sovint permet veure el mateix paisatge (en aquest cas el Cor) amb una altra llum, amb colors inesperats i sorprenents. Certament, Duijck Contrasts per F. T.-B. -------------------------------------------- crilablcmcnt, la mera presència d'un quartet dc cordo sembla ja ga rantir un nivell musical de veritable entitat artística, però lot i així la sala del Petit Palau no s'emplenà ni dc bon tros. fet que s'ha de V lamentar, ja que el Mandelring Quartet va oferir un concert d'inqüestionable qualitat i un programa força inte ressant en incloure un dels impressionants q uartets, l'escrit en So/major, op. 77, núm I , dc Haydn -de fel La 'Consagració' de la JONDE JOVEN ORQUESTA NACIONAL DE ESPNúl Xavier Phillips, vio· loncel. Dir.: Edmond Colomer. Quigang Chen, Dutilleux, Stravinsky. L'AUDITORI. 16 DE GENER DE 2008 (2lh). per M. C. P. na gran majoria de gent jove feia temps abans de l'inici del concert de la lovcn Orqucsta Nacional de España 11 l'entrada de L'Auditori, inusualment plena de gent d'una franja d'edul tan baixa probablement per les curucterístiqucs d'una fonnaci6 com la lONDE, però possiblement també per l'intercssnn t i compro mès programa escollit. Un concert íntegramen t format per música de compositors del segle xx i XXI que tol i la seva "joventut'' formen ja pat·t del repertori habitual, el qual la gent està avesada a escoltar. És sobretot el cas de dos compositors com lgor Stravinsky i 1-lcnri Dutilleux, als U 22 1/8 quals el xinès Quigang Chen, ben poc conegut per aquestes contTades. els va precedir amb una obra, Enchantements oubliés, gens subestima ble; una obra que data de l'any 2004 (encnra que la versió que es va oferir a L'Auditori és del 2007) i Quigang Chen -deixeble de Messiaen- va compondre per encàrrec de Ràdio França i va dedicar a Kurt Masur. Enchantements oubliés transporta a un món sonor ambigu. on les referències xineses són tan evidents com les franceses i on tot sembla ser però no arriba a ser mai del tot. Una peça composta per a orquestra de corda i una àmplia secció de percussió. que s'endú el protago- nismc absolut, amb moments de gran lirisme i altres d'un en folliment rítmic i una complexitat que fan d'aquesta obra el delit de qualsevol percussionista. El resultat portava del desconcert per l'aclaparament sonor molt efectiu, a la impaciència per una dilatació temporal que desmereixia la qualitat d'una obra que en la brevetat hagués gaudit dc més efecte. L'abús dc la reiteració és un risc, i el magnífic Concert per a violoncel i orquestra ''Tout cm monde lointain" d' Henri Dutillcux té moments enfarfegadors per l'absència d'u n - ni que fos momentani- canvi dc registre cap a la lluminositat modal. Per sort, la interpretació del violoncel-lista francès Xavier Phillips, de gran maduresa i solvència per la seva joventut, va petmclre gaudir d'una interpretació plena de clarobscurs que no feien sinó reiterar la voluntat de Dutilleux d'evocar el món llunyà i absent que Baudelaire recrea a Les fleurs du mal. La consagració de la primavera d'lgor Stravinsky és una d'a- quelles obres que per molt que un la conegui i escolti, no deixa de sorprendre i sobtar mai; fet que fa pensar en quin devia ser l'efecte que els primers oients d'aquesta obra devien sentir l'any 1913 en escoltar aquesta explosió orgiàstica que de forma tan magistral evoca Stravinsky. També per la seva complexitat sorprèn q ue la loven Orqucsta Nacional de España realitzés una versió tan acurada on es palpava una intensa feina individual i de conjunt -en la qual s'ha de felicitar la feina del mestre Edmon Colomer- en un nivell molt per sobre de moltes orquestres professionals d'avui dia i que fa pensar. com a mínim, que el futur i la qualitat dc la música a Espanya estan garantits. Resta encara veure si tota la infraestructura necessàlia perque així sigui també ho està. I CRfTICA iiJ;i:C.I¡f.iM-1 Magnífic Brahms amb una excel·lent orquestra IBERCAMERA. Pittsburgh Symphony Orchestra. Dir.: Rafael FrOhbeck de Burgos. Wagner i Brahms. L'AUDITORI. 24 DE GENER DE 2008. per M. C. P. afael Frühbeck de Burgos. un dels directors espanyols -d'ascendència alemanya- més internacionals del país, va to rnar a L'A uditori al capdavant d'una gran orquestra americana, ht Pittsburgh Syrnphony Orchcstt·a, formació centenària que té justament aquelles característiques que han donat fama a les millors orquestres dels Estats Units. Amb un repertori d'àmplia volada simfònica -Wagner i Brahms- la Pittsburgh Symphony Orchestra va demostrar la qualitat de les seves sec- R cions de vent, tant metall com fusta, d'una brillantor i efectivitat aclaparadora. Això es va fer palès en una gran interpretació de tres fragments d'Els mestres cantaires de Nuremberg de Richard Wagner: el preludi de l'acte Ill, la dansa dels aprenents i el preludi de l'acte I. Per contra, el preludi i m01t d'lsolda del Trista ny i /solda de Wagner no va obtenir els mateixos resultats, ja que la interpretació va estar mancada de l'intimisme que manifesta la partitura wagneriana i no es va materialitzar en una versió que va resultar més aviat freda i distant. És cert. però, que la interpretació de fragments extrets de grans partitures operístiques com les de Wagner fa que aquests quedin extrapolats i mancats d'una contextualització fonamental per a la completa immersió en l'esperit de la partitura. Aquest fet, potser no tan manifest en els fragments festius d'Els Mestres cantaires de Nuremberg, va prendre més forma en el final del Tristany i loolda. La segona part l'omplia l'excelsa part itura de la Simfonia núm. I de Johan ncs Brahms, obra que condensa el bo i millor del classicisme -ordenació de material i distribució forma lamb l'efervescència sentimental del romanticisme. Rafael Frühbeck de Burgos -<:I seu se- geli es va fer més evident en la segona part que no en la primera- va optar per una versió d'amplitud i estirament dels temps -quan la partitura i el caràcter melòdic ho permetia- però mai alterant una estructura i un ritme intern propi de l'obra, tot aprofitant l'esplèndid material ofert per l'orquestra. Els solos de clarinet, oboè i violí van resultar balsàmjcs i l'únpetu de l'obra es va fer manifest a l'uníson. Una versió sumptuosa i neta al hora: en definitiva, una gran versió. Llàstima, però, que arribessin els bisos: dos caramels espanyols d'ostensible color fol klòric que tot i agraïts pel públic -i amb una bona execució- va trencar completament amb la meravellosa atmosfera que Brahms acabava dc deixar en l'ambient. El Scharoun Ensemble torna amb I''Octet' de Schubert EUROCONCERT. Scharoun Ensemble Berlin (Octet de la Filharmònica de Berlin). Haydn, Dvor~k. Schubert. PALAU DE LA MÚSICA. 21 DE GENER DE 2008. per Lluís Trullén nguany se celebren vint-icinc anys del primer concert dc l'Octet de la Filha rmònica dc Berlín, el Scharoun Ensemblc, que pren el seu nom en honor a Hans Scharoun, arquitecte de la celebèrrima saJa de la Philhannonie de Berlín. Des dels seus inicis, t6 com a base l'octet clàssic: clarinet, trompa, fagot, dos violins, viola, violoncel i contrabaix, formació que s'enmotlla, segons les necessitats, a diferents pàgines del re- E pertori, en la seva majoria d'estètica clàssica, i am b l'Octet dc Schubert com a obra cabdal dc les seves recreacions. Si fa una vintena d'anys ja va ser invitat per Euroconcert per interpretar l'Octet dc Schubert, enguany el conjunt va tomar al Palau per recrear de nou aquesta obra precedida per una breu partitura de Haydn i per la Suite txeca d'Antonin Dvoník. L'Octet esdevé la pedra angular de les seves recreacions i novament aquesta pàgina monumental, romàntica, reflex dc l'esperit del darrer Schubert, amb el seu inoblidable tema i variacions dc !'"Andante~. els seus onírics adagios o la plasticitat lírica dels seus .. Allegro". va reviure en una interpretació de profund¡¡ bellesa melòdica. La música llueix, enll uerna per la calidesa dels matisos, per Ja riquesa i la cura dc Ics resolucions harmòniques inconfusiblement schubertianes; la música de l'Octet, la seva profunda càrrega estètica i complexitat musical, requereix vuit solistes que actuïn com un conjunt. I aquest esdevé un dels secrets del Scharoun Ensemble: vuit pdmeres figures que van a la recerca de la música interpretada al més ah grau de tècnica i amb uns criteris interpretatius. que en el cas de Schubert es basen en la fluïdesa lírica sobre un matisat i delicat coixí harmònic, el fraseig d'ampla volada i la càrrega emocional indispensable dins la poètica musical del compositor vienès. La Suite txeca dc Dvorak va permetre gaudir, en el decurs dels seus cinc moviments, d'una recreació btillant, contrastada, en què la vistosa polca, la bella romança o el brillant fina l reflectien tot el sentit d'aquesta obra orquestral-transcrita per a octet per Ulf Guido Schiifcrmarcada pel seu profund nacionalisme romàntic. Música de cambra en el seu grau de màxima expressió. Claret i Colom desvelen la poètica de les sonates de Beehtoven TEMPORADA DE CAMBRA. Josep Maria Colom, piano. Lluís Claret, violoncel. Integral de les Sonates per a violoncel i piano de Beethoven. L'AUDITORI (SALA MARTORELL). 31 DE GENER DE 2008. per LL. T. ocalita ts exhaurides per escoltar clos dels nostres solis tes més internacionals disposats a aprofundir -com ho havien fet dotze anys enrere al Palau- di ns la integral que configur-en les cinc Sonat{!S per a violoncel i piano dc 13ccthoven. Ll uís Claret i josep Colom novament van conjuntar el seu talent per actuar ara a la Sala Oriol Martorell dc L'Auditori i recrear aquest corpus que el com po- L sitor de Bonn va anar dedicant als seus amics i protectors, en què l'estètica clàssica de les dues sonates de l'opus 5 té com a contJ·apuntles dues de l'opus 105, escrites l'any 18 16 i que ja exemplifiquen l'estètica del dan·er Beethoven, amb Ja seva intensitat d'escriptura, la seva diversificació dc contraStos i an1b aquell fugato (fóm1Uia que Beethoven empra en els darrers quartets i darreres Sonates per a piano) punt culminant amb el qual escorona el cicle. Dos temperaments musicals d'una magnitud prou coneguda pels melòmans, units per oferir un 13eethovcn que, en línies generals, va captivar per la seva bellesa lírica i per la seva clareda t conceptual. La interpretació esdevenia el resultat d'un treball que semblava basar-sc en la màxima clarificació dels aspectes forma ls i ha rmònics per consolidar aixi una estTuctura arq uitectònica sobre la qual recrear amb la màxima fluïdesa el sentit líric de les obres. Es produïa una conjunció entre dos caràcters interpretatius: el refinament, la intimitat, el romanticisme dc Claret, i l'apassionament, la profunda solidesa harmònica. la força interior, propiciada per Colom. Tot conflu'ía, i més concretament, en les ducs darreres sonates. en un treball en què la conjunció de dos temperaments s'afiliaven per construir, amb apassionament però un profund sentit líric, amb vehemència però un instint poètic emotiu, amb temperament però una clarividència musical incontestable, aques t corpus monumental recreat majestuosament per dos dels nostres solistes més celebrats. Un concert maratonià i expcecional. 23 119 iii:C•i¡f;it(i OR F EÓ CATAL À ESTRENA AMB MOTIU DEL CENTENARI DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA ' ' El passat 17 de febrer tots els cors l'Escola Coral de l'Orfeó Català varen interpretar conjuntam cnt amb Percussions de Barcelona la can ta ta Sent 100. Aquesta obra, en carregada expressament des de la Fundació, i emmarcada en la programació dels Concerts Fam:iHars, ha volgut celebrar d'una manera ben especial el Centenari del Palau de la Música Catalana. L a història que David Pintó ens presenta ens porta a un Palau revestit de tela blanca, on ni el restaurat orgue pot •·treure l'ull"'! Ens presenta un personatge, en Cisum (músic), que després de rebre a través del Voyager, aquella petita càpsula que es va enviar a I"espai els anys setanta plena d'informació a tots nivells dc la Terra ... , doncs n'extreu la música i en crea de nova ... I la vol tornar a enviar, des d'on li ha arribat, a la Terra, i veu que no està sol, que el Sr. Palau l'acompanya ara i fa I 00 anys! L'Ànima dc la Música, representada per una ba ll arina, ens clcscobrir~t que viu clins el Palau. dins dc tots nosaltres... La música. dc ca ràcter vital, ha estat composta pel jove Pedra Pardo, que fa que lo· tes les veus. des dels més petits als joves, tinguin res pectivament, d'acord amb Ics seves possibilitats i nivell, un paper i protagonisme realment LES FORMACIONS DE L'ESCOL.A CORAL DE L'ORFEÓ CATAL.À: COR DE PETITS. COR INFANTIL. COR DE NOIES I COR JOVE AGENDA MARÇ 2008 Dies 2 i 9 de març, 12 h BARCELONA. Palau de la Música Catalana Cors dc l'Escola Coral de l'Orfeó Català. Percussions dc Barcelona. Sergi Mateu i Enric Rodríguez, actors. G igi Grau, ballarí. Pedro Pardo. piano i direcció. Cantata Sent 100. Text: David Pintó. Música: Pedra Pardo. Concerts Familiars 24 120 PEDRO PARDO impactant! El Cor Infantil i el Cor de Noies són els que tenen les intervencions més llargues; al final s'hi incorporà el Cor Jove, coronant tota l'actuació dels cors. L'acompanyament instrumental és brillant i molt potent, la percussió omple de força tot l'escenari. i no cal dir els dos grans actors: Enric Rodríguez i Sergi Mateu, conjuntament amb Ja ballarina Gigi Grau. El fet que hi hagi una gran escenografia: un revesti ment total de l'escenari, que des del Cor de Petits ... tots incorpOlin moviment i escena a les seves intervencions, fa que sigui realment un espectacle molt viu i molt apropiat per al públic escolar i familiar. Les actuacions van començar cimant el mes de febrer, concretament els dics 17, 18, i per a aquest mes de març seran els diumenges 2 i 9. Animeu-voshil L'Ànima de la Música us corprendrà! L' ensemble de Música Antiga Nova formació dels Grans Conjunts de l'Escola En el marc de la setmana dels Grans Conjunts: Cobla, Big band i Orquestra Simfònica UESMUC presenta el seu ensemble de Música Antiga elebrats la setmana del 28 dc gener a 1'1 dc febrer passats, els concerts realitzats pels Grans Conjunts dc l'Escola Superior dc Mús.i ca de Catalunya (ESMUC), és a dir, les seves rormacions instrumentals estables, van aplegar nombrós públic a les sales Oriol Martorell i Pau Casa ls dc L'Auditori dc Barcelona , així com a l'Auditori Josep Can·eras dc Vila-seca, en el que va ser el primer concert fora dc Barcelona realitzat per l'Orquestra Simfònica dc I'ESMUC. Va donar el tret dc sortida als concerts la presentació del conjunt de Música Antiga dirigit per la violinista barroca Chiara Bian chini (dilluns, 28 de gener; veu re Gent ESMUC) amb un programa titulat genèricament l~a Guer- C ra de Successió: Compositors italians a Barcelona, que va incloure la inter- 2 ESMUC pretació d'obres d 'A ntonio Caldara. Francesc Valls. Angclo Ragazzi i Emanuelc Baron d'Astorga. L'endemà. dimarts, 29 dc gener. va ser el tom de la Cobla de I'ESMUC que, sota la batuta de Xavier Pagès, va oferir un repertori integrat per obres clàssiques del repertoli sardanístic (és a dir. sardanes de Juli Garreta i Eduard Toldrà) així com composicions més recents, d'entre les quals va destacar So d'onze i percussió del compositor i també professor de l'Escola. Salvador Brotons. Ja dimecres, la Big band de I'ESMUC va omplir la sala Oriol Martorell gràcies a l'articulació d'un repertori marcadament americà. En aquest cas, el saxofonis ta novaiorquès Bob Sands va posar-sc al capdavant de la formació d'estudiants del departament dc Jazz i Música Moderna dc l'Escola i va dirigir un programa amb obres dc Maria A dalt, l'ensemble de Música Antiga dirigit per Chiara Bianchini. A sota, Xavier Pagès dirigint la Cobla de I'ESMUC Schneider, Sammy Nestico, John LaBarbera, Thad )ones, Bob Brookmeyer, Wayne Shorte1; Bob Mintzer. Frank Foster, Richie Beirach i Duke Ellington, així com . ja fora de programa. diversos bisos. Sands va destacar, un cop fina- litzat el concert, la importància pedagògica i f01mativa implícita en la Big band i la necessitat d'implantar-ne l'ensenyament en els programes d'estudi reglat. Va tancar el cicle dels Grans Con- ACTUALITAT ifj,i,iiij Esquerra, Bob Sands al final de la seva actuació amb la Big band. Dret a, la clarineti sta Ona Cardona amb l'Orquestra Simfònica de I'ESMUC junts de gener l'actuació de l'Orquestra Simfònica de I'ESMUC, dirigida per Salvador Mas i amb Ona Cardona (graduada per I'ESMUC) com a clarinet solista, que van realitzar dos concerts: el primer d'ells, dijous dia 31 de gener, a la sala Pau Casals dc L'Auditori de Barcelona, i l'endemà. divendres, I de febrer, a l'Auditori Josep Carreras de Vila-seca, amb la voluntat d'acostar als conservatoris i escoles de música de l'à- rea de Tarragona i les Terres de l'Ebre la tasca pedagògica i artística derivada de l'execució del programa següent: el Concert per a clarinet i orquestra. KV622, en La major de Mozart i la Simfonia núm. 5. op. 47, en Re menor de Xosta kóvi tx. Els estudiants i professors dc Musicologia i Sonologia de l'Escola també van participar de manera activa en la celebració d'aquests concerts: els pri- mers, real itzant els comentaris que acompanyen els programes de mà i els segons, enregistrant cadascuna de les actuacions. Les formacions instrumentals estables de J'ESMUC actuaran novament el proper mes de juny (a excepció del conjunt de Música Antiga. que actuarà en el marc del Festival de Música Antiga de Barcelona. que tindrà lloc el mes de maig vinent). Col·laboració amb la Robert SchUinann Hochshule de Düsseldorl a segona setmana del mes de febrer passa t, en el marc del programa d'interca nvi professional ERASMUS. el professor de Sonologia i cap d'Audiovisuals i l'Anella Docent de l'ESMUC, Endc Giné, va visita r la seu de l'Institut für Musik wul Medien dc la !?obert Schumann Hochslwle a Düsseldorf, Alemanya (http:/ /www.musikundmedien.net). La visita, dc tres dies de durada, va consistir en l'organització dc diverses trobades amb els responsables tècnics de l'Institut (els enginyers Paul Cameron -so- i Martin Storkmann -imatge-) així com a nivell acadèmic amb els tonmmeister. Prof. Hans-joachim Haas i Prof. Wcmer Roth. En el decurs dc Ics jornades de treball. es van abordar qüestions com l'espaialització i la dramatúrgia en les produccions multicanal (fom1ats 5.1/7 .I), tant aplicades a l'àmbit de la música clàssica (E-Musik) com moderna (Ü-Musik). així com la implementació de tecnologies en xarxa dedicades a la producció i compartició de continguts de caràcter audiovisual. Aquests contactes han significat un valuós intercanvi professional al qual s'espera donar continuïtat en un futur proper amb l'articulació d'una visita de retorn. L Els estudiants de Musicologia de l'ESMUC impulsen un congrés per debatre sobre l'estat actual de la seva disciplina rganitzadcs pels estud iants de I'ESMUC, les jornades d'estudiants de musicologia i jo11es musicòlegs tindran lloc a Barcelona els propers dies 8, 9 i 10 de maig dc 2008. L'objectiu de la trobada és compartir inquietuds i interessos sobre la disciplina dels musicòlegs i crear una xarxa de comun icacions que permeti la col·laboració i l'intercanvi entre tots els especialistes d'aquest camp d'estudi. L'eix temàtic de la trobada serà l'actualitat de la musicologia en Ics societats contemporànies i les taules rodones i els O debats sc centraran, principalment. en els plans d'estudi d'aquesta doctrina i en la inserció laboral dels musicòlegs. Les comunicacions i presentacions de recerca seran de temàtica lliu re i ani ran a càrrec dc totes aquelles persones in teressades a part icipar-hi. És per això que aquestes jornades es dirigeixen especialment als estudiants de musicologia i etnomusicologia. però estan obertes a totes aquelles persones interessades en la disciplina. Per a més informació. podeu consultar el blog de les jornades. així com la pàgina web de I'ESM UC: jornadesmusicologia. blogspot.com 3 i{j¿iilj ARTICLE UNA APROXIMACIÓ HISTÒRICA Solfeig i entrenainent • • 1 I Iper GERMAN RO MERO - - poc pràctic l'ús deJes síl·labes de solm ització, i, per això, es van substitu ir per vocals. Alguns compositors importants dc sol[eggi van ser Zacconi ( 1592), Cerona ( 1613), Mersenne (1634) i Manzini (1774). n tots els plans d'estudis de les escoles dc música i conservatoris hi ha una matèria dedicada al desenvolupament d'habilitats ls mètodes pedagògics italians fonamentals per a l'exercici dc la músiser àmpliament difosos i van lectura la ca, com la lectura entonada, emulats durant el segle XVIII. rítmica o l'anàlisi auditiva. Depenent del Amb la fundació del Conservapaís, l'enfocament pedagògic i el nivell toti Nacional de París el I 795, el solfeig acadèmic, aquesta matèria rep diversos va ser incorporat com una matèria curnoms, entre els quals hi ha el dc solfeig, ri culat~ es va consolidar com un sistema llenguatge musical, entrenament audid'ensenyament necessari per a la formatiu , ensinistrament auditiu, educació aució musical professional, i la primera puditiva o percepció auditiva. Tot i ser una blicació important d'aquesta matèria va la a per de les matèries indispensables ser Sol[èges d'Jtalie avec la basse chiffrée, formació d'un músic, sc sap molt poc soeditat a París per Levesque i L. Bèche el bre els seus orígens històrics i revolució 1772. Sens dubte, el mètode dc solfeig dels seus recursos metodològics. Hi inmés important de la tradició italiana i llueix, sens dubte, el fet que la formació francesa va ser Solfège des solfeges (Pamusical bàsica no ha estat vista, fins fa rís: Danhauscr, Lemoine et Lavignac, relativament poc temps, com un objecI9 I0- I l ). Aquest mètode, considerat un te d'investigació científica, sinó com un clàssic del solfeig que s'ha reeditat fi ns a conjunt d'habilitats i coneixements adractualitat, consisteix en una seqüència quirits per tradició. acurada de melodies, compostes quasi en Aquest article té com a objecliu ofela seva totalitat pels autors, ordenades de rir al lector una síntesi dc la història de menys a més complexitat en tots els paràla matèria i els seus conceptes pedagòmetres melòdics: registre, ritme, forma gics principals. així com situar-la en el musical, elements d'interpretacontext del seu desenvolupació i hrumooia. 'o obstant això. ment en l'actualitat. com és habitual en els llibt·es Els mètodes pedagògics italians van La història occidental dels d'aquesta tradició, el Solfège des mètodes didàctics d'entonació ser àmpliament difosos i emulats sof[èges es limita al des- cnvocomença al segle X l. És a Cuilupament de la lectura entonado D'Arezzo, un monjo benedurant el segle XVIII. da, i no conté indicacions d'esdictí, a qui s'atribueix la creaAmb la fundació del Conservatori tudi ni explicacions teòriques ció d'un mètode conegut com que sobrepassen l'àmbit de les a solmització, que consistia foNacional de Paris el1795, el solfeig va nocions més bàsiques. El monamentalment a associar una del educatiu francès va servir síl·laba amb cadascun dels ser incorporat com una matèria com a model per a l'elaboració graus que configuren l'hexacurricular, es va consolidar com un de nombrosos mètodes publicord, i d'aquesta manera sercats en diversos països durant veixen de recurs per memorit- sistema d'ensenyament necessari per a els segles XIX i els ptimcrs anys zar sensacions d'intervals. Les la formació musical professional. del segle xx, i encara té insíl·labes, agafades del comen- E 4 ça ment de cada vers de l'himne Ut queant laxis, es feien servir a partir de diverses altures mitjançant un sistema de mutacions, fet que el convertia en un mètode relatiu, és a dit~ que les síJ.Iabes no estan associades a una altura fixa, sinó amb una funció melòdica. El sistema és molt complex per ser explicat amb exactitud. N'hi ha prou d'assenyalar que Ics aportacions dc D'Arezzo a la teoria i l'educació musical són incalculables. Li devem l'ús dc Ics síl·labes Do-Re-Mi, etc., i la uti lització de línies horitzontals per situar-hi altures, recursos que no han patit transformacions substancials després de prop dc I .000 anys, i l'essència del mètode de solmització continua sent lins a ractualitatla base de noves propostes pedagògiques. El sistema de D'Arezzo va funcionar li ns al segle XVI. en què el creixent ús del cromatisme el va fer inviable. Al segle XVII, els mètodes d'ensenyament van continuar el seu desenvolupament a Itàlia, impulsats pel cada vegada més exigent mercat de l'òpera. Els grans mestres dc cant escrivien exercicis per ajudar els seus estudiants en el cant flotit. Els anomenats so/feggi van arribar a ser tan elaborats que va començar a ser E 1 ARTICLE A COURSE OF SYSTEMATIC STUDY FOR THE DEVELOPMENT OF THE MUSICAL PERCEPTION - - - - -v@-.r - - - A HEL P TOWA R D THE BETTER UNDERSTANDING Ot MUSI C by ARTHUR E.HEACOX AU T HO R O F GRAO ED STUD IE S IN C tiORAL S ING IN G r:ol'yrtgM lt98 uy ThfiJ. 1 fluència en els plans CUtTiculars d'alguns conservatoris en l'actualitat. A Anglatena i les seves colònies americanes, es van desenvolupar diversos sistemes relatius, basats en el mètode guidonià, sempre vinculats a l'àmbit religiós. El més transcendent va ser creat pel reverend john Curwen, un jove amb grans habili tats pedagògiques però sense coneixements musicals, que va rebre l'encà rrec de crear un mètode eficient per ensenya r a cantar els himnes a la congregació. Curwen, en canvi, es va basar en un mètode creat per Sarah Glove1; una mestra noruega famosa per l'cxcel·lent qualitat del cor que dirigia a l'església del seu pare i que va explicar en el seu llibre Scheme for Rendering Psalmody Con- Presser gregational (London and Norwich, 1835). El mètode dc Curwen, anomenat en anglès tonic sol-fa, recupera Ics síl·labes guidonianes, començant per Do per als modes majors i La per als menors, i les alteracions s'indiquen amb canvis de síl·labes. Aquest mètode ha tingut un impacte summament important a Anglaterra i va ser introd uït a Alemanya amb el nom Tonika-Do. Al segle xx va ser di l'ós àmpliament en l'àmbit educa tiu internacional pel pedagog hongarès Zoltan Kodaly. Mentrestant, a l'Alemanya del segle XIX es va anar creant de manera gradual un terreny favorable per a la creació de nous enfocaments pedagògics. Va ser en aquest país on es va iniciar una profun- i{j¿liifj da reflexió sobre la creació musical i es van perfilar les bases del pensament musical modem, com el concepte d 'haJmonia funcional. explicat per primera vegada per Hugo Riemanna Hannony simplijied (London: Augener & Co., 1895). En aquest context. no és estrany que els conservatoris fundats a partir de la meitat de segle es plantegessin objectius més ambiciosos i duguessin l'ensenyament musical a nivells de més profunditat intel· lectual. I no rd-americà Arthur Heacox E ( 1867-1952), contra baixista i mestre de teoria i orquestració al Conservatori d'Oberlin, pot ser que sigu i el primer pedagog que va dur aquesta nova visió a l'àmbit de la formació musical bàsica. Heacox, que havia estudiat a Munic i a París, va publicar el 1898 Ear Training: A course of sys- temalic study for tlle developme111 of musical perception (Philadelphia: Theodore Press). títol significatiu, ja que per primera vegada es fa servir el concepte entrenament auditiu. La proposta dc Heacox és molt superior a la tradició italiana i francesa del seu temps, i s'acosta en molts aspectes a les propostes sorgides en les dècades posteriors a la Segona Gue!Ta Mundial. En particular, en destaquen t1·es aspectes: a) La proposta de Heacox és integral, és a dir, proposa un mètode de formació auditiva vinculant tots els aspectes bàsics d'estructuració tonal. Al llarg de 16 capítols desglossa el mètode d'estud i en lectu ra de melodies en modes major i menor - basant-se en el sistema de Curwen-, notació, ritme, nocions de fon11es musicals, intervals. harmonia, cànon i fuga. b) Heacox explica detalladament el mètode d'estudi que cal seguir, així com els conceptes teòrics fonamentals dels diversos temes tractats. e) L'autor fa servir exemples musicals reals tant en exercicis d'entonació com en les seves explicacions teòriques. Els autors utilitzats inclouen un ventall ampli de compositors. estils i petíodes històrics, entre els quals hi ha Bach, Handel, Haydn. Mozart. Schubert, Beethoven. Chopin, Glieg. Bruch i Wagner. La investigació pedagògica va acompanyar Heacox tota la seva vida. especialment en temes vinculats a l'harmonia i l'orquestració. Entre els seus llibres destaquen: Keyboard Training in Har- mony: Exercises Graded and Designed to Lead from the Easiest First Year Keyboard Hannony Up to the Difficult Sight Playing Tests for Advanced Students Part I and Part 2 (Arthur P. Schmidt; Schmidt's Educational Selies edition, 1917), i Projecl Lessons in Orchestration (Ams Pr lnc, 1928). La figura de Heacox no és gai re coneguda en el panorama educatiu; no obstant això. per la visió desplegada en els seus llibres ha de ser cansi- 5 ESMUC ifj .~(IJj ARTICLE derat un dels pioners en la pedagogia moderna de l'entrenament auditiu. urani els primers anys del segle XX destaca el treball realitzat pel pedagog i compositor suís Emile JaquesDalcroze ( 1865-1950). Dalcroze és el creador de tota una filosofia educativa basada en la idea que l'alumne ha d'experimentar la música físicament, mentalment i espiritualment. El seu extens mètode de treball es recolza en exercicis corporals que permeten vivenciar tots els aspectes de la música, per establir una relació conscient entre ment i cos. Dalcroze va ser pioner en desenvolupar procediments i conceptes que actua lment són considerats nonnals, com la utilització d·exercicis corporals per sensibilitzar-se a la rítmica o la importància de l'adquisició dc l'oïda interna, però que en la seva època li van costar la renúncia al Conservatori de Ginebra. Les bases metodològiques modernes de l'entrenament auditiu van ser ftxades durant la dècada de 1960 per Lars Edlund (Suècia, 1922) i Roland Mackamul (Alemanya). Edlund era mestre d'entrenament auditiu a la Musikhogskolan d'Estocolm quan va publicar Modus Novus. Studies in reading atonal melodies (Nordiska MusikfOrlaget, 1964) i Modus Vet us. Sigil/ Si11ging and Ear-Training in Major/Minor Tonality, (Nord iska Musikforlaget, 1967), dedicats a l'estudi de la lectura de música atonal i tonal, respectivament. Mackamul, en canvi, va publicar Lehrbuch der Gehorbildung [Manual dc formació dc l'oïda 1. Ba nd 1, elementare Gehorbildung I Formació elemental de J"oïda] (Kassel: Biirenreiter, 1969), i Lehrbuch der Gehorbildung. Band 2, Hochschui-GehOrbildung [Formació de l'oïda a l'escola superior] (Kasscl: Biirenreiter, 1969), i va ser mestre d'entrenament auditiu a l'Escola Superior de Música dc Munic. A Modus Novus. Edlund tracta. possiblement per primera vegada, l'estudi de música del segle xx. El mètode proposat parteix dc l'estudi acumulat dels intervals, els quals estan agrupats en cèl·lules o acords que anul·len el sentit tonal que històricament se'ls associa. D'altra banda, a ¡\1/odus Vetus proposa un ordre metodològic per estudiar música tonal dividit en quah-e seccions: exercicis de lectura melòdica, exercicis rítmics. exercicis de baix xifrat i exercicis d'harmonia al teclat. amb la primera secció com a eix conductor de la metodologia proposada. El llibre està concebut per desenvolupar el sentit tonal d'una manera molt gradual. ordenant els exercicis de menys a més complexitat. tant en material melòdic com harmònic i co- D 6 ESMUC La figw'a de Heacox no és gaire coneguda en el panorama educatiu; no obstant això, per Ja visió desplegada en els seus llibres ha de ser considerat un dels pioners en la pedagogia moderna de rentrenam ent auditiu. mençant amb melodies compostes amb els tres primers graus de l'escala major acompanyades amb enllaços 1-V-l , i acaban t amb exemples complexos de modulació. D'altra banda, Mackamul desenvolupa la proposta metodològica més completa i sistemàtica escrita sobre la matèria. Els seus llibres no són textos de treball per a l'alumne, com els seus predecessors, sinó una guia per al mestre. Organitza el matelial de la classe en quatre seccions: ritme, intervals, mode major i mode menor, i cinc nivells de complexitat. Pel que fa a la música tonal, el mètode comença amb l'estudi de l'escala diatònica i el reconeixement de Ja qualitat d'acords majors aillats, i conclou amb extractes d'obres amb modulacions llunyanes. Mackamul insisteix en l'audició i la realització de la música tonal a pa rtir de la consciència de les (uncions tonals melòdiques i harmòniques, i descarta la utilització dels intervals com a eina bàsica per resoldre exercicis tonals. Els intervals, per contra, són estudiats en un context atonal. Tot i que no van treballar de prop, els dos autors proposen mètodes de treball estretament relacionats que han servit de model per als pedagogs de les dècades posteriors. Les seves propostes metodològiques, summament detallades, inauguren una nova etapa en la història de la matèria en recalcar la necessitat de tractar la formació auditiva de manera acurada i proporcionant el temps suficient per a l'assimi lació del desenvolupament de les diverses habilitats. Després de fer aquest breu recorregut històric. es pot concloure que han existit dos corrents de pensament pedagògic pel que fa referència a la formació musical bàsica. La primera, associada a la paraula solfeig, va ser desenvolupada inicialment a Itàlia i posteli01ment a França durant els segles XVII, XVIII i XlX, i se centra en l'estudi de la música tonal i dellitme. amb una atenció especial a la lectura melòdica. Els mètodes publicats en aquesta tradició solen ser antologies de melodies i exercicis rítmics, sense incloure prou informació sobre els procediments d'estudi, i per això es pot supo- sar que no hi ha una reflexió profunda sobre didàctica. El segon corrent. sorgit cap a final del segle XIX i desenvolupat durant el segle XX, està associat al terme entrenament auditiu (i la seva variant percepció auditiva), i proposa una visió educativa més àmplia, en la quaJ es toma essencial l'estudi dels diversos elements estructurals de la música en la formació de l'oïda. n l'actualitat, la línia divisòria entre els termes solfeig i entrenament auditiu no sempre és clara. D'una banda. el contingut semàntic limitat dels dos termes provoca confusions constants, ja que, d'un costat, l'habilitat de solfejar (llegir melodies) es practica en una classe d·entrenamcnt auditiu i, de l'altre, en una classe de solfeig es desenvolupen habilitats auditives. D'altra altra banda, encara que els termes es fa n servir de manera col·loquial com a sinònims de formació tradicional (solfeig) o modema (entrenament auditiu), en la pràctica acadèmica els mètodes d'ensenyament depenen més de la formació del professor que de la càrrega historicofi losòfica dels te1111es. A més a més, els plans curriculars solen variar depenent del país i, fins i tot, entre conservatoris del mateix país, encara que en general se sol anomenar solfeig a la matèria amb continguts teòrics i pràctics inicials, i entrenament audi tiu a la matèria en què es tracten continguts i habilitats de més abast. En les dècades recents s'ha experimentat un interès creixent per la investigació sobre la formació musical bàsica. Pedagogs de diversos països han publicat desenes de llibres de text. tant pràctics com teòrics: s'han incorporat noves àrees de coneixement, com el jazz i la música antiga: s'han escrit llibres altament especialitzats que vinculen corrents de pensament teòrics amb la formació auditiva, i s'han fet investigacions científiques sobre la percepció de l'oïda humana. Avui més que mai, com en múltiples àrees l'activitat humana, la informació està a l'abast dels interessats. i la bibliografia sobre la matèria és extensa i comprèn un camp ampli dc coneixement. Als conservatoris dels països de parla hispana encara els falta un camí llarg per incorporar dc manera eficient nous mètodes d'ensenyament en aquest camp. Aquest és un dels grans reptes a què els nostres conservatoris faran front en el futur. E Germ(m Romero (Mérida, Mèxic, 1966) és compositor. Autor de Formar l'oïda, metodologia i exercicis (More/ia: Conservatori de Las Rosas, 2005). L'octubre de 2007 va impartir el curs Percepció auditiva a l'Escola Superior de Música de Catahmya. Activitats marc 2008 !) Els concerts de l'Acadèmia (2a edició) (L'Auditori. Lepant, ISO. Barcelona) Entrada gratuïta A les 19 hores 2 Dia 4: Jazz & Groove per a quartets de corda (Oriol Saña: Quartet ). Repertori per a quartets de corda amb influències del Jazz, Blues, Funk, Hard Rock, Hip Hop i New Bluegrass. Músics: Quartet A: Lluís Castan, violí; Ana Omeñaca, violí: Jordi Enric Roure, viola; Míriam Félix, violoncel. Quartet B: Christian Torres, violí; Carles Montfort, violí; Ignacio Cuello. viola; Marçal Ayats, violoncel. Oriol Saña, violí. violí elèctric sis cordes i direcció. Obres de: Darol Anger, David Balakrishnan, Bamabas Hangonyi i Oriol Saña. Organitza: Departament de Jazz i Música Moderna. (Sala Tete Montoliu). Dia I I: Grans obres del repertori escrit per a clarinet i piano. Músics: Josep Fuster, clarinet; Eulàlia Solé, piano. Obres de: Robert Schumann, fohanncs Brahms i Niels W. Gade. Organitza: Departament dc Música Clàssica i i Contemporània (Música de Cambra). (Sala Tete Montoliu). Tots els concerts compten amb la col·laboració dels professors i estudiants dels departaments de Musicologia i Sonologia. Més informació: www.esmuc.cat Aquesl programa pol esmr <ubj«lè n canvis d'última hora. Classe magistral d'anàlisi a càrrec de Carles Tort Dia 3, de 16 a 19 h Classe magistral a l'entom d'lnstrwnents 1 de M011on Fcldman. L'activitat inclou una segona sessió el dia 14 d'abril, sobre Fragmente-Stille, An Diotíma de Luigi Nono. Organitza: Departament de Te01ia i Composició i Direcció. en l'entorn musica l com empresarial. Organitza: Departament de Promoció i Gestió. Conferència a càrrec del professor Mat eusz Bien Dies 13 i 14, de 15.30 a 18 h Activitat emmarcada dins el Projecte Europeu Leonardo. Organitza: Departament de Teoria i Composició i Direcció. Conferència a càrrec del professor Thomas Noli Dia 4, de 16 a J8 h Activitat emmarcada dins el Projecte Europeu Leonardo. Organitza: Departament de Teoria i Composició i Direcció. Curs 'Com fer el meu blog per demostrar el meu t alent' Dies 6 i 8, de I O a 14 h A càrrec de Pere Rosa les. L'objectiu de la proposta és donar eines als estudiants per tal que els sigui més senzill incorporar-se al món laboral. D'aquí el treball de presentació a través del mi~ à web, plantejat com a carta de presentació per donar-se a conèixer tant Curs 'la sonata clàssica per a trompa natural i fortepiano' Dics 25 i 26, de 17 a 20 h i de I O a 13 h, respectivament. A càrrec de Claude Maury. destacat solista internacional, especialista en trompa històrica. Primer trompa dels conjunts i orquestres més importants que treballen amb instruments originals. El curs recull una revisió i anàlisi del repertori dc sonates de finals del segle XVIII i plimers decennis del XIX, per a trompa natural amb acompanyament de fortepiano (i clavecí). Organitza: Departament de Música Antiga. Podeu consultar totes les activitats de l'Escola a www.esmuc.cat. 7 Emilio oreno VIOLINISTA I PROFESSOR DE L'ESMUC De carà cter afable. Gentil. Treballador incansa ble. Ben ràpidament el violinista Emili o Moreno s'ha posat a la butxaca els seus companys de 1'ESMUC. 1 és que durant dos semestres, Moreno ha substituït el fagotista Josep Borràs com a cap del Departament de Música Antiga. IIPer RUT MARTfNEZ 8 - A pocs dies per deixar la direcció del Departament d'Antiga, quina valoració en fas? - Positiva, tot i que implica un munt de feina, sovint poc reconeguda. És una cosa que la fas perquè estàs integrat a l'ESMUC. però a vegades és massa feina per al reconeixement que pots tenir a nivell general: inverteixes molt si bé és cert que a vegades els resultats no són prou bons. - Per què creus que és així? - En bona part perquè tots tenim la nostra vidu, professionalment molt intensa, activa. Si bé com a professors venim a l'Escola els dics que tenim estipulats, i per tant, podem fer compatible la docência amb la nostra activitat concertística, això no passa quan ets cap. La direcció d'un Departament implica un seguit de tasques que molt sovint sobrepassen la quantitat de temps i energia, és a dir, la dedicació que de manera prèvia havies p1-cvist. Ho fem perquè ens agrada l'ESMUC, perquè ens hi sentim implicats, apel·lant a cert esperit de servei. - Ets a l'Escola d'enÇtl del segon any de la seva creació. Ha cunviat molt? - Sí, naturalment. Ha estat una evolució molt positiva tot i que algunes coses han anat més a poc a poc del que hauríem volgut. Cal fer encara molts ajustaments, sobretot en Departaments com el nostre, e! de Música Antiga, que és una mica atípic. osaltres no rebem cada any un Oux d"cstudiants tan fort com Clàssica i Contemporània. perquè el nostre no és un ensenyament que es nodreixi particularment del Grau Mitjà. Tenim, per tant, una problemàtica considerable per mantenir un Oux d'alumnes "estable·· en comparació a CiC. igual que els passa a jazz i Música Moderna o Música Tradicional. És una dinàmica nova, la nostra. Un Departament de Música Antiga és, fins a cert punt, una qüestió molt moderna també en d"altres conservatoris d'arreu del món. Moderna en tant que la trad ició de tocar Música Antiga existeix a Suïssa, a La Haia, però tant a França com a Anglaterra o a Amèrica també ens referim a un ospccte força recent. Nosaltres estem en un període d'aprenentatge com a Departament i d'ajustament a la realitat laboral, musical i cultural del país. Encara hem de recórrer molt camí i per a fer-ho necessitem el recolzament no només dels altres Departaments sinó també dc les institucions i dels sectors culturals i educatius del país. -Podem parlar de manca d'arrelament de la Música Antiga a Catalunya'! -No ho crec perquè al nostre país la Música Antiga, com a tal, està consolidada. Hi ha festivals d'aquest gènere a tot arreu, que s'acompanyen de temporades de concerts. Potser no partim d'un arrelament tan fort com en altres països però no estem parlant de cap ··reserva índia". -El teu període com a cap ha coi.ncidit amb la presentació del Conjunt estable de Música Antiga. Content amb l'experiència? -Fins a cert punt, ha estat un mirall que reOecteix totes les problemàtiques derivades d'aquests conjunts i que se centren en aspectes organitzatius, així com amb certes col·lisions amb el Decret, en tant que aquest no contempla l'existència d'un conjunt cstable, per a nosaltres, tipus orquestra. D'aquí que els conjunts es facin dc manera intensiva, en períodes de temps molt puntuals. Amb tot, el resultat és molt enriquidor per a l'alumne i, com a conjunt, ens aporta la possibilitat de mantenir, d'aquí en el futur, una estabilitat i continuïtat d'aquests concerts i una presència i implicació major per part dels músics. Això és molt important, en especial amb els músics d'Antiga, perquè trenca la idea de què els conjunts els formen músics freelancers que toquen puntualment en un projecte i no en la resta. ! h-cballa també en la línia explicativa de què, en Música Antiga, un conjunt pot incloure des de música vocal amb repertori del Renaixement fins a una orquestra que toca música del primer Classicisme. Per a nosaltres, la creació d'una formació estable ha suposat el principi d'una activitat que volem que continuï perquè la música està feta per ser tocada i els alumnes, a part de fer classes, han dc tocar. - Per a l'estrena, s'ha comptat amb la col·laboració de la seva col·lcga, Chiara Bianchini. Per què aquesta elecció? -En bona part perquè partíem d'un repertori molt "català", en el sentit que vam programar la música dc la Cort dc l'Arxiduc de Barcelona (dc principis del XVlll. per tant) sabedors que l'Arxiduc Carles sentia una gran admiració per la música italiana. I Chiara és una de les persones amb més capacitat i coneixemen ts per tirar endav¡mt un projecte com aquest; és, sens dubte, el seu àmbit. Hi ha moltes altres persones que podrien haver dirigit l'ensemble però la trajectòria de Chiara Bianchini. la seva discografia, la seva vida concertística, se centra en un 80% en aquest període. És la seva especialitat. -Quan tindrà Uoc el segon estage del conjunt d' Antiga? -L·¡ J de maig vinent. En la línia de donar continuïtat a les formacions polièdriques, en aquest cas ens presentarem amb una formació distinta. Vam arribar a una col·laboració amb el Festival de Música Antiga que se celebra a L'Auditori i crearem una orquestra de perit format, tipus simfònica del període del classicisme. Tocarem música de Boccherini, Haydn i una simfonia de Carles Bagucr amb motiu del segon centenari de la seva mort. Comptarem, com a solista. amb Roel Dieltiens, que és un autèntic número u mundial i que no només toca violoncel barroc sinó també música contemporània. En aquest ocasió, dirigiré jo, des del violí, com es feia a l'època. - Per últim, com t'ho has fet per combinar tota aquesta feina amb la teva activitat concertistica? -Com he pogut... No he tingut temps d'estud iar tot el que calia ni de preparar totes Ics coses que hauria volgut. Un instrumentista és com un esportista. No només necessita competir, és a dir, fer concerts, sinó que necessita entrenar-se. Hi ha molt dc jitness, molt de fonna ñsica, de gimnàstica. El que he fet és un treball dc manteniment per no perdre però no per guanyar. Amb tot, he continuat amb la meva vida professional tot i que també és cert que he canceJ.lat alguns concerts i posposat dos enregistrament. -On et trobarem, els propers mesos? -Tomo immediatament a una vida regular de concerts, gravacions i viatges. Nosaltres, els músics d'Antiga, funcionem per commemort~cions i aquest any mirem al 2 de maig de 1808, és a dir, vers l'any de la Guerra del Francès. Amb em meu grup serem al Festival de Granada, també a Palau Reial, farem una sèries de concerts a Mallorca, Zaragoza ... 2008 és l'any, des del punt dc vista musical, de la fl·lustració i el Liberalisme, de finals del XVIII i principis del XIX. Parlem de programes complicats que inclouen estrenes de música hispana desconeguda, inèdita, i això porta molta feina. ! ja de cara al 2009, l'any Haydn i T-laendcl, teni m amb el meu grup el projecte de fer una òpera representada de Haendcl, juli Cèsar. on m'estTenaré com a director "total" i farem molts concerts, tant aquí com fora d'Espanya. LA BIBLIOTECA DE CATALUNYA Dipòsit del tresor mus ical cata là a Secció de Música de la Biblioteca de Catalunya ha esdevingut, per mèrits d'una trajectòria dilatada i solvent, una de les institucions de major importància de la vida musical catalana. Si bé la naturalesa pròpia de la música és immaterial i incorpòtia, el so, el cert és que aquest so, excepte en els casos de la irrellevància improvisada lúdica, recolza en quelcom absolutament material com és, bàsicament, la partitura: o sigui el testimoniatge i el suport capaç d'assegurar la pe rmanència i perennitat de l'expressió musical. Ja sigui en dimensió immediatament sonora -enregistrament- o en l'escrita -partitures-, cal una materialitat física de naturalesa corpòria sense la qual tot esdevindria referent fugisser o com a molt conservat des de la memòria, sempre insuficient com a eina de garantia de perpetuació. Fa ja algun temps vàrem dedicar un Tema a la Fonoteca de Catalunya, ens així mateix dependent de la Biblioteca de Catalunya, i ara ho fem a la seva Secció de Música. Es tracta, com es podrà constatar, del gran guardador del patrimoni musical escrit amb què compta el país. Dipositàtia d'una llarga història, amb inicis si es vol boirosos, ben aviat va acollir no solament importants donacions de material de gran valor, sinó també, i molt important, el treball rigorós de grans fi gures dc la ciència musicològica cata lana, que li han fornit un gran prestigi. És un enfilall d'aportacions enormement valuoses que han afavorit que la Secció de Música de la Biblioteca de Catalunya, per una part esdevingués garantia de seguretat dels dipòsits, i per una alh·a, facilitadora d'un ús fàcil, còmode i eficaç de cara a projectar aquest material; a fer-ne possible la funció corresponent, a assegurar-ne -en definitiva- la vivència pe1manent. Per això, amb el temps s'ha constituït en el gran dipositari català del nosh·e pah·imoni musical, en un ens que cada dia més s'ha guanyat la confiança d'instàncies privades que li han confiat col ·leccions que enriqueixen dia rere dia el seu tan estimat patrimoni. El Tema que oferim fa un recorregut en el qual s'aborden els aspectes més centrals que es refereixen a aquesta institució cabdal. Per una part hom en mostra els orígens i el desenvolupament històric; per l'altra, la dinàmica de funcionament i el dia rere dia; i finalment hom fa un recorregut per alguns dels tresors més valuosos que guarda . A la fi es transmet una imatge il·lustrativa del que és i, sobretot, de la transcendència de la seva tasca. RM-C l8l 2_5_ __ 121 La Secció de Música de la Biblioteca de Catalunya Orígens i desenvolupament L'any 1934la "Revista Musical Catalana" publicava un article de F. Riba sobre el Depar- tament Musical de la Biblioteca de Catalunya. Una mica tard, però allí es referenciava una activitat qu e s'havia iniciat de manera fefaent el1917. per FRANCESC CORTÈS ls seus orígens són al Catàlech de la Biblioteca Musical de la Diputació de Barcelona, publicat el 1909. E Era una de les primeres edicions -absolutament de cu lte bibliòfil i musicològic- de la tot just creada Biblioteca de l' Institut d'Estud is Catalans, la que esdevingué Biblioteca de Catalunya. Els precedents de la Secció de Música. encara que només sigui per agafar embranzida, s'han de' cercar al 1870, malgrat córrer el risc de deixar molts títols a fora, i la preocupació de no poder esmentar tot el que s'hi ha dipositat i publicat. Sorprèn la data en un país on tot arriba tard, aparentment; on existia una precarietat absoluta de biblioteques per desídia de l' Administració,• amb uns índexs d'analfabetisme preocupants; on els ensenyaments musicals tenien una regulació motivada per l'excepcionalitat i la provisionalitat. Una altra qüestió: les romanalles bibliogràfiques del passat eren objectes de museu, per a simple contemplació i no per a utilitat dc l'estudi ... , no pal'lcm dc la "recuperació" del passat, perquè simplement el concepte, el 1870 i a les nostres contrades, no existia. Aquell any, el músic gironí J. Carreras féu publicar el seu Cató/ogo de la Biblioteca Musical y Museo Instrumental Propiedad de D. juan Carreras. L'origen d'aquest fons provenia de 26 122 l'interès col·leccionista d'un particular, en Carreras, que aplegava a través de compres a antiquaris -i a drapaires o de maneres més peculiars- obres antigues de música que altrament s'haurien perdut. El procés desamortitzador pèssimame nt portat, i la desíd ia cultural, feien perillar manuscrits i valuoses edicions. Aquest material s'exhibia al domicili particular d'en Can·cras. Els interessos estrangers que van estar a punt d'adquirir el fons, despertaren l'interès de la Diputació de Barcelona. L'any 1890 Pedrell i Barbicri redactaren un informe sobre el seu valor, i el 1892 la Diputació l'adquirí. Va estar dipositat fins al 1912 al Museu d'Art Decoratiu i Arqueològic, conegut com Museu del Parc, al costat d'a ltres "objectes", com les Homilies d'Organyà. Observem que no es considerà l'oportunitat de dipositar-ho per a la consulta. Si llegim L'auca del senyor Esteve ( 1907) trobarem com Rusiñol ironitzava sobre la lectura: llegir no serveix per a res, només cal saber sumar i multiplicar..., però no restar. Tot repassant els epistolaris de l'època, és habitual veure com els comptats investigadors d'aleshores demanaven còpies de documents a biblioteques de l'estranger, organitzades aquestes potser des de feia 30 o més anys. Amb el Noucentisme, i l'ensulsiada cultural que representà l'any 1906 -el I Congrés de la Llengua Catalana, Solidaritat Catalana, la publicació de La nacionalitat catalana, el Glossari, i tants altres fets-2 , donaren les primeres passes l' Institut d'Estudis Catalans impulsat per Prat de la Riba, i els Estudis Universitaris Catalans, aquests darrers per fer front a institucions acadèmiques anquilosades d'aleshores. Entre els grans estudis llavors publicats trobem L'arquitectura romànica a Catalunya de Puig i Cadafalch, o Les pintures murals catalanes de J. Pijoan. El 1907 encarreguen a Pedrell, ajudat per F. Pujol, la confecció d'un catàleg de la col·lecció de música de Carreras Dagas. El concepte havia evolucionat: des de voler vantar-se de les riqueses mostrades a les exposicions universals del segle XIX, a impedir l'adquisició per la National Library, a pensar en un catàleg comentat, amb reproduccions i gravats, i d'edició de bibliòfil. ancaven, encara, diverses empentes per arribar a disposar d'una Secció de Música. De primer l'organització d'una biblioteca amb voluntat d'investigació. Les més esponeroses a la ciutat, fins llavors, eren la de l'Ateneu Barcelonès, la de la Universitat de Barcelona i la popular de Rossend A11ís; a Vilanova existia la Biblioteca Museu de Víctor Balaguer. El 1907. Pijoan i Casellas posen les bases dc la Biblioteca de Catalunya, que comptarà com a fons fundaciona l amb l'adquisició de la biblioteca de Marià Aguiló. 3 Quan la Biblioteca obrí les portes al públic el 1914, concebuda com a ''museu de les lletres catalanes i arsenal en què M La biblioteca de Marià Aguiló va constituir el fons fundacional de la Biblioteca de Catalunya. poguessin armar-se els nostres investigadors per a col·laborar al moviment internacional de la ciència", els seus estatuts preveien la constitució d'unes seccions especials, entre les quals hi havia la de música. Fins després del 1939 la consulta i l'arxiu dels materials es realitzava al segon pis de l'actual Palau de la Generalitat, llavors seu de la Diputació de Barcelona i també de l'JEC. Pedrell, al seu Catàlech assegurava que aquest era "el primer cas a Espanya, y deguemho ben cridant, de semblant instauració, verament extraordinari". d'un espai més ampli. ja que ..no és conl'enient ai7/ar els músics de la biblioteca general", perquè necessiten fer consultes d'obres de referència. Una de les seccions que més havia crescut en consultes era la de Música. Hom contractà personal de suport, la bibliotecària M. Cumellas. Des de 1934 Robert Gerhard es vinculà amb un càrrec interí com a bibliotecari de la nova Secció de Música Moderna. Trobem dos investigadors de primera fila al capdavant de la secció, els quals van jugar un paper destacat en el congrés de la SIM i de la SIMC del 1936. L'arribada de nous fons -el d'Isaac Albéniz, l'arxiu de la catedral de Barcelona, el de j. Pena, el de Martínez lmbert- serà un altre indici de la seva vitalitat, extensible avui dia amb les incorporacions de C. Badia. M. Blancafort, F. Mompou, A. Ricci, Taltab ull, i molts d'altres. FELIP PEDRELL (1841-1922), RESPONSABLE DE LA CREACIÓ DE LA SECCIÓ DE MÚSICA DE LA BIBLIOTECA DE CATALUNYA La feina exemplar que es començà des d'aquella secció va ser, a més a més, absolutament pionera. Bona part del mèrit li cotTespon a Pedrell, no cal amagar-se'n, ni ocultar-ho per falsos complexos d'Èdip. Si Pedrell hagués nascut a frança, assegura un escriptor català... , tindríem un altre Berlioz. El 31 de desembre de 1917 el Patronat de la Biblioteca de Catalunya acceptà la donació de l'arxiu personal de Pedrell, amb la condició que, ultra realitzar-se un nou catàleg, s'obrís el departament de música. 4 Era la primera gran donació en vida d'un compositor; després no n'hi haurà d'altra en semblants circumstàncies fins que josep Soler n'ha començat a donar la seva. El mateix any 19 17 morí Prat de la Riba. El cop d'Eslat de Prima de Rivera, ell923, significava el daltabaix progressiu de les institucions catalanes. L'JEC cessava en funcions, i el 1929 la Biblioteca de Catalunya canviava el nom per Biblioteca Central. Higini Anglès ja treballava a la Secció de Música; des de 1925 es troben diversos contractes com a interí. Hagué de passa r anys en condicions inestables.5 La seva tasca ingent, però, no es deturà, al contrari. Començà amb Pedrell la sèrie de publicacions que donaren anomenada internacional a la Biblioteca de Catalunya. s pot dir, sense exageracions, que les publicacions de música eren la línia editorial més activa, Ja que permeté duran t els anys difícils de la dictadura fra nquista mantenir vius els intercanvis internacionals, i Ja que va donar personalitat a la musicologia catalana, i a l'espanyola també. El 1921 un ancià Pedrell publicava amb l'ajut d'Anglès Els Madrigals i la Missa de difunts d'en Brudieu. 6 Les 244 pàgines de transcripció musical s'acompanyaven de 162 pàgines d'estudi: insòlit, però absolutament exemplar. Durant els anys de la Segona República aparegueren 8 títols més, tots amb uns nivells de rigor insuperables per cap altra editorial de l'època. Fins al 1992 aparegueren 46 títols, a més a més de la col·lecció que obrí J. M. Llorens de música hispana dedicada a Higini Anglès. En sobresurten obres de referència com La música a Catalunya fins el segle Xlii, l'òpera La Merope -que havia d'aparèixer editada per R. Gerhard el 1936, però estroncada per la guerra hagué d 'esperar al 195 1-, les opera omnia d'Eiías, Cabanilles, l'inici de les de J. P. Pujol, i d'altres. El risc és abreujar la llista. A més a més de les publicacions, les consultes a la Secció de Música anaven en crúxement. El J 92 7 el director de la Biblioteca, )ordi Ru bió, redactava un inf01me sobre la necessitat del trasllat de la institució amb vista a l'augment dels seus fons, les creixents donacions. i la necessitat de dota r Anglès E a guerra no va estroncar la seva activitat. El 1939 la secció, dirigida encara per Anglès, però am b Gerhard exilat, es traslladà a la casa de Convalescència. Quan el 1943 Anglès propicià la creació a Barcelona de l'Insti tu to Español de Musicologia del CSIC, la seva seu s'ubicà durant uns anys a la Secció de Música de la Biblioteca. Anglès sovintejava la direcció de l'lnstituto i la de conservador de la secció. Marxà a Roma el 194 7, i des d'allí continuà la di recció de les publicacions, mentre que a Barcelona restava Llorens que, de fet, gestionava la tasca diària fins que s'hi incorporà com a cap el 1960, un cop jubilat Anglès. El 1954 s'inaugurà el nou edifici del CSIC al carrer de les Egipcíaques, però les dues institucions continuaren, com deia Anglès, unides per un pont, tant real com de voluntats. La jubilació de Llorens es cobrí amb la bibliotecària}. Martorell. El 1983 Joana Crespi accedí al capdavant de la secció, amb la coJ.Iaboració de Rosa Montalt des de 1987. La secció va ser la pl'imcra a l'Estat a adaptar-se a les normes dc catalogació internacional. S'hi incorporà el ric fons del Centre de Documentació Musical de la Generalitat, i es seguí el treball de catalogació dels nous fons, tot i no posseir uns recursos massa balders. Pel volum de materials de què disposa sempre són exigus. Es r-eemprèn ara el cicle de publicacions, amb les opera on·znia de J. P. Pujol amb edició de S. Casademunt i la digitalització dels seus fons - novament, pionera a Europa. Però el que ja des que hi era na joana Crespi sempre s'ha mantingut, és la personalita t de la secció. Pel fet de posseir un passat pioner, no s'hi troba cap tipus d'altivesa. Ha estat molt més que un seguit dc catàlegs i de fons riquíssims; més que un servei editorial de qualitat o que una resposta seca de l'estil "aquesta obra no es troba", o la presència reverencial als "presidents de sala", com és usual en altres contrades. La musicologia catalana no hauria arribat mai al que és, i el que serà, sense la Biblioteca de Catalunya, però tampoc no haUJia pogut treballar amb les condicions que li és permès des d'allí. I com les joies que s'hi serven. aquesta tampoc té preu. L NOTES 1. Vegeu Comas, Montserrat. Lectura i biblioteques populars a Catalunya: 1714-1914. Barcelona. PAM, 2001. 2. Vid. DDAA. La cruïlla del 1906, "L'Avenç", núm. 309, gener de 2006. 3. Vegeu Fontanals, R.; Losantos, M. Biblioteca de Catalunya. 100 anys. 1907-2007. Barcelona, 2007. 4. Crespi, joana. ''Els arxius musicals de la Biblioteca de Catalunya", Entomo al patrimonio musical en Catalunya. Ediciones de la Coria, 200 1. 5. Crespi, joana. El treball d'Higini Anglès al capda11ant de la secció de música de la Biblioteca de Catalunya, "Revista Musical Catalana", 1989. 6. Al pròleg manifestava Pedrelll'agra'iment per "la finesa de deixarme començar la sèrie de publicacions de la no11a Secció Musical: donant-me plena lliberta i per a triar a mon grat {... ]". 27 123 De l manuscrit a 'e ra Amb més de 90 anys d'història, la Secció de Mú sica de la Biblioteca Nacional de Cata1Lmya ha esdevingut una institució cabdal per a la preservació del patrimoni musical català. AJ llarg d'aquest temps, aquest servei especialitza t ha tresorejat un valuós patrimoni que inclou tot tipus de documents musicals. Ara, el seu rep te és fer ú s de les noves tecnologjes per posar Lots aquests fons a l'abast de tothom. per ANA MARÍA DA VILA artitures manuscrites, impreses o fïn s i tot en suport digita l; bibliografia especialitzada, llibrets d'òpera, articles i retalls de premsa, arxius personals i epistolaris de reconegudes personalitats del món musical català ... Tot això i més configura el valuós patrimoni de la Secció de Música dc la Biblioteca Nacional de Catalunya (BNC), un servei en el qual treballen sis persones i que té a les seves mans la tasca dc "recollir, preservar i difondre el patrimoni musical català". segons el que explica la seva directora. Rosa Montalt. L'any passat i amb motiu del seu 90 aniversari. la Secció de Música va organitzar una exposició que, amb el títol de "Redescobriu-la!" convidava tothom a endinsar-se en Iu poc coneguda -i alhora apassionant- tasca que s'hi du a terme i que va començar darrere l'impuls del compositor Felip Pedrell. "Els orígens de la Secció de Música de la BNC es remunten a l'any 1892, quau la Diputació de Barcelona adquireix un importantíssim fons documental, que havia pertangut al bibliòfil i compositor joan Carreras Dagas. Llavors, es va demanar al compositor Felip Pedre/1 que es fes càrrec de la seva catalogació. El resultat del seu treball es publicà e/1908 i el 19121a co[./ecció arribà a la Biblioteca. Posteriorment, e/1917 Pedre/1 va prendre la decisió de donar també el seu propi fons docu111ental a condició que s'lli creés un departame11t de música'', explica la directora del servei. Rosa Montalt. A partir d'aquell moment, la Secció de Música no ha deixat de créixer. Primer, de la mà d'Higini Anglès, continuador de la tasca de Pedrcll i que, segons recorda Rosa Montalt, ··ets anys vint es dedicà a visitar arxius i biblioteques musicals de tot Europa cercant i copiant tota mena de manuscrits de música catalana o espanyola". Més tard, també s'hi incorporà el compositor Robert Gerhard, que hi assumí les tasques de bibliotecari entre els anys P 28 124 1934 i 1938. Al llarg del temps, la Secció de Música s'ha convertit en la dipositària dc nombrosos i importants fons documentals. Així, l'any 1927 hi arribà el llegat Albéniz, i el 194 1 l'arxiu i biblioteca del musicòleg i fundador de l'Associació Wagneriana, Joaquim Pena. Durant les següents dècades hi van anar a parar també els fons de músics com Cristòfpr Taltabull, Amadeu Vives. Conxita Badia, Manuel Blancafort, Jaume Pahissa, Frederic Mompou o Joaqujm Cassadó, entre molts d'altres. "Les últimes incorporacions en aquest sentit han estat els fom de Manuel Valls i de joaquim Romaguera, que inclou molla informació del jazz que es feia a Barcelona als anys seixanta i que és un terreny que tenim menys cobert que el de la música clàssica. L'any 2007 també es va formalitzar el donatiu de documents de josep Soler, que des de 1965 ja venia fent donació de tot tipus de material personal a la Biblioteca. A més, l'any passat s'adquirí la biblioteca personal de joaquim Nin, que conté dues cartes d'Enric Granados-una de les quals adreçada a /?osa Cu/mel/, la mare de Joaquim Nin, i l'altra a Ricard Viñes- i la partitura d'un ragtime que Nin va escriure amb lletra de la seva germana, Anaïs", afegeix Rosa Montalt. Amb tol aquest patrimoni a disposició d'artistes i estudiosos, la Secció dc Música de la BNC se sap dipositària de la important tasca de "recollir, consen!Gr i difondre el patrimoni musical català". Però si les dues primeres són fonamentals, la tercera és la que ve1itablement dóna sentit i completa la seva feina. És per això que ja, de bon principi, la Secció de Música es va proposar donar a conèixer la música catalana mitjançant la publicació d'una col·lecció de partitures, iniciada el 192 1. "Aquesta iniciativa va ser molt important, ja que va permetre que després de la guerra, quan el pressupost de la Secció de Música minvà d'una manera dràstica, es poguessin fer intercanvis amb altres institucions i, d'aquesta manera, se seguissin adquirint obres'', recorda Montalt. Les noves tecnologies, però, han obert noves i insospitades vies per a la difusió de tot aquest patrimoni. "L'arribada de la informàtica va ser cabdal. perquè ens va permetre iniciar la catalogació De bon principi, la Secció de Música es proposà donar a conèixe r la música catalana amb la publica ció d'una col·lecció de partitures. EL PIANO SILENT. UN NOU SERVEI DE LA SALA DE RESERVA EN FUNCIONAMENT DES DEL MES DE NOVEMBRE DE 2007 exhaustiva de Iol el nostre material. Malauradament, però, fins fa molt poc només es catalogaven els documents impresos, que actualment es troben indexats al catàleg general de la BNC. que és consultable a través d'lnternet." er a la Secció de Música, doncs, la seva gran assignatura penden t en aquest moment és la catalogació informàtica i digitalització de tots els seus documents manuscrits. .. En aquest moment, tot aquest material només es troba referencial dins dels arxius i col·leccions personals i únicament es pol consultar a la sala de reserva. Per això, la intenció futura és que tots aquests documents també es puguin consulta r a tra vés del catàleg general, perquè hi pugui tenir accés tothom i es sàpiga ben bé el que hi ha ". afegeix la directora, que confia que tota aquesta tasca estigui fina litzada abans que acabi la dècada. P El pas següent serà la digitalització del fons. '·En això ja hi treballem. /Iem començat pels tresors, amb l'objectiu que aquest tipus de documents puguin ser consultats directament a /ra11és de/web. O ·aquesta manera no només se'n facilita l'accés. sinó que se'n garanteix la seva consen•ació. ·· Rosa Montalt té molt clar que el valuós patrimoni musical que custodia la Secció de Música de la BNC '·no es pot quedar tancat entre quatre parets. Se n 'ha de fer difusió i per això s 'han d'utilitzar vies diferents: digita/izan/ els documents, fent pub/icacio11S i, per què no, organitzant concerts ". argumenta la directora, que veu també, amb molt d'interès, el recent acord a què ha arribat la BNC amb el buscador Google i que permetrà la consulta en línia dc lot el material de la biblioteca no subjecte a drets d'autor. És evident que, en una societat connectad¡l a escala planetària a través d'lnternet. el patrimoni musical catali1 pot arribar molt lluny. RMC 281 ¡--------------------------- ------------------------------------------·------·--·----·--·-----------------------------·---------------------------1 I~ EVI STA ¡ MUSICAL ATAIANA CI PALAU DE LA MÚSICA, 4-6 .- 08003 BARCELONA li BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA ! I : ~~~~:~~mpte I · · ·~ ~Cl~~- · 1 · · · · 1· ·1· ·1 · · · _oc·· · ll ·J· · · · · · · ·~~M:_c~~PT ~~~ ~- ~ ~ ~. . . . . . ·I· ~ BUTLLETA DE SUBSCRIPCI j:: ! i 1 I ! Senyors, els agrairé que amb cà.rrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà el Consorci del Palau de la Mtísica Catalana, pel pagament de la meva subscripció a 'Revista Musical Catalana' .. ! •1.... 1 .1 ó .... ... ¡ .. Signatura: Nom i cognoms del subscriptor: ...................................................................................................................................... I. 1 I . ! ~ Adreça: .................................................................................................................................................................................................... Població i Codi postal: .................................................................................................................. Telèfon: .................................. .. Amb In quotn tumnJ dc 25,24 €. Fru·é efectiu l'import mitjançant domiciliació bancària (o bé taló banc m:i adjunt a fa vo r de 'Re vista Music al Catalana') . Per a s ubscripcions a l'estra nger, consulte u e l preu. LES SEVES DADES SERAN INCORPORADES ALS ATXERS DEL GRUP PALAU DB LA MÚSICA (ORFEÓ CATALÀ. FuNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA 1. 1 MÚSICA I CONSORCI DEL PALAU DB LA M ÚSICA CATALANA), AMB SEU Al CARRBR PALAU DB LA M ÚSICA 4 - 6, DB BARCELONA, CP 00003, PER FER-NE :: LA GESTIÓ GENERAL, I EN AQUESTA ADRBÇA POT EXERCIR 10TS ELS DR.ErS D'Accés, RECTIFICACIÓ, CANCEL·LACIÓ 1 OI'OSIC!Ó. i ¡!:. • 1: L----------------------------------------------------------------------------·--······------·-- - -- - .. - - ----------------------------------_¡ 29 =---; 125 E ls tresors de la Secció de Música de la Biblioteca de Catalunya La Secció de Música de la Biblioteca de Catalunya (BC) custodia docum ents i fons singulars, els quals, ja siguin per la seva raresa, antigui tat o proced ència, són estimables com a joies o tresors. Al llarg de la seva històri a s'han adquir it -bé per compra o per donació- tresors consid erables i extraordinaTis . Cal record ar que els fons fundac ionals de la Secció de Música corresp onen al fons de Joan Carrer as i Dagas (1828-1900) -adqui rit per la Diputa ció de Barcel ona el1892 - i al de Felip Pedrel l (1841-1 922), donat pel mateix compositor i musicòleg, ambdó s fons farcits de valuos es obres, tant manus crites com tipogràfiques. per M. ROSA MONTA LT Cap de la Secció de Música de la BC RMC 281 olts dels tresors de la BC són documen ts representatius de la història i la cultura catalanes, tot i que també es custodien documen ts d'àmbi t universal, com ja es configurà als inicis la Biblioteca: amb voluntat d'obertura i pluralitat culturals. Fent un recorregu t cronològic pels tresors de música, cal destacar el perga mí de la Consagrac ió de l'esglési a de Sant Andreu del castell de Tona, del segle IX - amb signatura Perg. R.9135 (2-VJII-2) -, que inclou uns neumes musicals, a la part inferior, considera ts la música datada més an tiga de Catalunya i potser d'Europa. La música medieval es veu representada per diverses obres, com poden ser el Gradual del segle Xli procedent d'Àger (M 1147), pergamí amb notació aquitana, o el Cantorale del segle XJV procedent del monestir de Sant Jeroni de la Murtra (M 25 1), pergamí amb notació franconiana d'ars anliqua. Però del segle XIV, n'excel·leix la Missa de Barcelona (M 971 ), un dels primers exemples de polifonia de l'ars nova de transició entre les influències musicals franceses i les de la corona catalanoa ragonesa. Un exemple de drama litúrgic medieval català el tenim en el Cant de la Sibil·fa recollit dins l ' Orc/inariu m Urgellínw n (M 539), publicat a Lió per Corneli de Setgranges el 1548. Del mateix segle xvr és el M Cançoner musical de Barcelona ( M 30 126 454). un manuscrit copiat per diverses mans i en anys diferents. de música vocal sacra i profana que ha esdevingut un veritable repertori dels compositors més prestigiosos de l'època. S' hi poden trobar edicions úniques, com el Libro de música de vihuela de mano de Miguel Fuenllana ed itat el 1535 a València (M 854) - un dels molts exemples del notable fons de guitarra de la Secció de Música, on també destaquen les obres de Joan Carles Amat o Fenan Sor-, les Ensalades ... de Mateu Fletxa publicade s a Praga el 1580 (M 85 1). El Melopeo y Maestro de Pietro Cerone editat a Nàpols el 1613 (M 407-M 408) o la Llave de la modulación ... d'Antoni Soler editat a Madrid per Joaquín I barra el 1762 (M 204). Els compositors catalans estan àmpliament representats dins el fons de la Biblioteca: Joan Pau Pujol amb In Festo Sane/i Georgii martyris del segle XVII (M 788 GF) - llibre de faristol manuscrit amb inicials miniades- , Francesc Valls amb la controvertida Missa Scala Aretina a 11 (M 1489/1 ), o els més de cent fons i arxius personals. És un privilegi poder disposar de la documentació d'intèrprets com Marcos Redondo, Conxita Badia o Anna Ricci, entre d'altres, dc la col·lecció musical de Joaquim Pena o Artur Sedó, o de l'obra d 'Isaac Albéniz, Amadeu Vives, Cristòfor Taltabull, Manuel Blancafor t, Josep M. Ruera, Frederic Mompou, Xavier Benguerel , josep Soler, així com la d'Enric Granados , Joan i Ricard Lamote de Grignon o Enric Morera, entre d 'altres, proceden ts del fons del Centre de Documen tació Musical de la Generalita t de Catalunya (COM ), que s'incorpo rà a la Secció de Música l'any 2005. Entr e els molts tresors que es guarden, hi ha les correspondències de nombrosos compositors, intèrprets i musicòlegs. ntre els més de tres milions de documen ts de la BC, hi ha conjunts que configure n tots ells un gran tresor, com poden ser les nombroses correspon dències de composito rs, intèrprets i musicòlegs. Una mostra n'és la d'Higini Anglès -en què es localitza la correspon dència del Congrés Internacio nal de Musicologia i el Congrés Internacio nal de Música Contempo rània, ambdós del 1936- o la de Joan Llonguera s, proceden t del fons del COM, amb molta documentació sobre l'ensenyament musical. Un bloc també interessa nt és el E T.A BLA Ellüego; ·p¡Cdu, gn¡•' ~ c¡ua'uo Flcdlà. · a quatro I&llmiíba a quano J.aNtgrint >l'r«-t La Gucm. Flcc:ba. a quatro a quauo El Doojora. Vila Reclaa. a quallO LajafU, a qa•uo Redia. 1.a Billlla F.M.R<cbaaq1001r0 l.aFcrio. LuCatW. F.M.Fiecboaqwuo C.~ aquuro L• Trulla, ''fllllro V(!af la Lucha. losChillcs: ~ 1 ÇÏIKio Flecld. • iinco Las Caoas, cbïc;pft aJ91 Elmolino. Bêcouc•ocMad6naf.M.'Rcclíàa çilf&l - Flcclu. 0 ' Banús. I! •• Ol ht~ \Gual fucsoasual fucgo fucso fuo¡o ¡,o¡ ••• ¿ ¡¡ ";¡ ij asu.l fucgo qal quo balla ocupada 6tprc pa a Glo p<fdcqwl~ dc dioo t r<t.l.k 6lu&cbo pre ft .. Y.: f•r. x:· •~ •.. ,.,t1 ~fr1 " •• •:.i,PE ffi •¡ ! ¡ • ¡ ¡¡ ! ' o t • ¡ ¡•¡ t afl:! m:±JJ!1 • 01 rclucsoaaualfilcsoopalfu~ filcl'ffucgo i¡ li ij •suaJfu'¡io Vu ! _ Didprcftopcc..dorco watu aqudlcfu<gobu<dpcnl tco<b lucgodctodC»vudltot :w;.:mttT YtTT UY![[¡¡¡ ¡.Up;g . cuo RS D111 lj l¡ tlaad.ulij l1 ij .W.d.i lj ij i¡ clid.ulpoacdê<ilo tw • RMC «iitfiii!CIOIIIIl) p¡ora. 281 ALGUNS DELS TRESORS DE LA BIBLIOTECA DE CATALUNYA . A DALT. L.A S ENSALADAS DE MATEU FLETXA (M 8 51). A SOTA. ESQUERRA. EL CANT DE LA S/8/L·LA. DIN S L "DRDINAR/UM URGELL ENS/S (M 539) I, DRETA. CATALDN/A D' ISAAC A LBÉNIZ (M 984) conjunt de partitures i llibres dedicats, especialment els documents amb anotacions man uscri tes, ja sigui de l'intèrpret per a l'estudi de l'obra, ja sigui del mateix compositor o autor. Un altre bloc són els treballs de recerca dels musicòlegs, com josep M. Lamaña o Ma1ia Ester-Sala, que representen una font que cal tenir en compte per a l'estudi dc la situació de la música a Catalunya. O la documentació personal d'un ampli ventall de personalitats del món musical, testimoni de les èpoques viscudes. En són exemples, la de Manuel Valls i Gori na o la d'Emili Salut Payà, compositor que sobrevisqué en diversos camps de concentració russos i que es fabricà el paper paulat per continuar component, una vida digna de guió cinematogràfic i un tresor per als historiadors. Però la Secció de Música de la Biblioteca de Catalunya també s'ha nodrit, i es continua nodrint, de petits tresors: aquells papers de l'avi, les cartes de la ma re, la música del parc, els articles i els seus esborranys dels anys vint, el treball d'investigació i recerca presentat ahir, el manuscrit anunciat a la casa de subhastes, la partitura localitzada dins el catàleg en línia ... , tots ells grans troballes. 40 Ofo de descompte Els subscriptors de la "Revista Musical Catalana" obtindran un 40% de descompte en la compra d'entrades a les taquilles del Palau de la Música Catalana per als concerts dels cicles Concerts Sim fònics al Palau, Música de Cambra al Petit Palau, Cambra Cora l, Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra, Els Diumenges al Palau, Cobla, Cor i Dansa al Palau i Concert d' Orgue al Palau. de la temporada 2007-08. Cal p resentar el darrer rebut de la subscripció. l iI 31 127 Joyce DiDo nato és una de les mezzosopranos més cotitzades del moment. Els teatres es "rifen" la seva presèn.cia com a cap de cartell d'una producció rossiniana, com és el cas del Gran Teatre del Liceu de Barcelona, que ha gaucUt de la seva presència j bon fer aJ costat d'un altre gran cantanl, J uan Diego Flórez. Tots dos han protagonitzat una Cenerentola de somni en la nova pr oducció pensada per Comediants. La carrera d'aquesta mezzosoprano nord americana b'anscorre amb p as ferm però pas a pas, amb LLOa racionalitat que fa pen- sar en una llarga i sòlida carrera que tot jusl comença a donar els fruits més saborosos. Després del seu debut a Barcelona, Joyce OiDona to ha tornat als Estats Units per debutar a l.a Lyric Opera de Chicago com a Rosin a en n barb iere di iviglia i després d'lm seguit de concerts i recitals, aJ maig farà el debut en un nou rol, Romeo en Capuleti e Montecchi de Bellini a l'Òpera acional de Paris, que presagia tma evolució pr ogressiva de la seva carrera cap a rols de més cos vocal. Men tre Barcelona espera e] seu retorn, Joyce DiDonato es presenta aquí com a dona. • I Una mezzo de conte de fades per MERCEDES CONDE PONS J oyce DiDonato porta ja una bona estona al camerino repassant unes cançons d'Aaron Copland que cantarà pròximament en un recital de piano amb el seu inseparable company musical, David Zobcl, que va conèixer durant els seus anys d'estudi al programa de joves artistes dc l'Òpera de San Francisco on va cantar la seva primera Cenerentola. ja fa deu anys... Sembla una dona imparable i és, en reali tat, una dona esporti va i molt atlètica. De fet, va vestida amb una mena de xandall -això sí. senzill però de bon gust- i va amb la cara acabada de rentar i un nas ve1mell per culpa d'un fort refredat que l'ha fet patir força durant Ics darreres representacions de La Cenerentola a Barcelona: "Disculpi que em presenti així, però tinc un refredat des de fa uns dies... i no me'l trec de sobre!" No exagera gens. en més d'un moment durant l'entrevista em demana disculpes per fer ús d'un inseparable mocador i la veu sona opaca a causa de la congestió. Tot i això, la conversa flueix gràcies a Ics seves ganes de comunicar i expressar les seves idees: 32 128 "David és el meu pianista habitual. Ell és francès i em va molt bé treballar amb ell, perquè coneix molt bé la dicció, és un pianista amb molt de talent". -Com es va n conèixer? -Ens vam conèixer ja fa deu anys en el programa per a joves de l'Òpera de San Francisco. ell era pianista repetidor en la que va ser la meva primera Cenerentola... i em va agradar molt com treballava. Ens vam fer molt amics, alhora que vam començar una bona relació musical. Ell té molta sensibiJitat i li puc demanar dc fer bogeries amb el piano per corrcspond re's a un efecte que vull amb la veu. - Ha de ser important establir una bona relació i conèixer-se bé amb el pianista quan es prepara un recital... -Sí i no. Té molts beneficis treballar amb un pianista que coneixes molt bé, perquè s'hi estableix una bona comunicació i un pot sentir i anticipar-se al que l'altre vol, però també trobo important i necessari treballar amb pianistes diferents, perquè d'aquesta manera pots rebre una més àmplia di ve rsitat d' idees. Les meves idees musicals són molt fermes i em va bé de tant en tant h·eballar amb algú altre que també tingui les seves pròpies idees, per mirar de trobar un equilibri entre els dos. o és que jo sigui rígida en la meva manera de pensar, jo tinc idees fortes perquè les sento físicament i crec que perquè la música prengui vida un ha de tenir molt clar què vol expressar, però m'agrada tre ballar amb algú que sigui capaç d'explicar-me per què creu que una cosa s'ha dc fer diferent de com jo Ja veig, que expressi un raonament. - Es pot di r el mateix de la feina amb un director d' orquestra? Resulta diferent treballar un a mateixa òpera amb directors diferents? - De di1·ectors, n'hi ha dc molt bons i que tenen molt bones idees i n'hi ha que només busquen trobar l'efectisme i es queden a Ja superfície, sense anar al contingut. Molts dels directors joves d'avui dia només busquen anar a l'extrem i per això utilitzen molts conh·astos de temps, que poden ser molt impressionants però que es queden a la superfície. A mi m'agrada treballar amb directors que dialogu in. que expliquin la seva manera de veure l'obra i que m'aportin coses noves i alhora que deixin camí obert a rebre noves idees que els puguin inspirar. - Q uins són e ls directors amb e ls quals millor s'ha sentit cantant? -Vaig tenir una boníssima experiència cantant Hereu/es de Handel amb William Christie. És un director que inspira, que realment s'endinsa en el drama i en el sentit musical de la partitura i això fa que els cantants puguem anar més enllà i donar molt més, perquè l'or- RETRAT i ,l,(i(jii;t!f;i ques t ra i ell estan molt atents. - És diferent cantar als Estats Units de fer-ho a Europa? -Cada teatre és un món, com Ics ciutats són diferents i també la seva gent ho és. Hi ha el pensament força estès que a Europa hi ha molta més tradició operística que als Estats Units, però actualment jo crec que les coses estan canviant perquè a Espanya, per exemple, l'òpera està vivint un gran creixement i s'estan creant nous públics. Això fa que una gran part del públic que va a l'òpera no estigui educat encara en aquest gènere, però és molt entusiasta. Crec que la gran diferència entre el pú blic dels Estats Units -el del Metropolitan de ova York és l'excepció- i el públic d'Europa està que si jo faig una interpretació molt detallista. molt acurada, el públic europeu ho entén millor que el dels Estats Uni ts. I jo potser aprofundeixo més perquè sento que allò que fa ig es rep, perquè als Estats Units gaudeixen molt, però no diferencien tant en el seu criteri . - Com es sent en aquest moment de la seva carrera? Creu que està en el millor moment o el millor encara està per arribar? -Em resulta difícil analitzar el moment actual de la meva carrera, però espero i desitjo estar iniciant els millors anys de la meva carrera. Crec que actualment estic cantant cada dia millor i que la meva tècnica i la meva veu em permeten fer més música, fica r-me més en el drama, fer oblidar al públic que estic cantant i pensin que estic interpretant, que allò que canto vol expressar un sentiment concret. - Es fa inevitable parlar de l'òpera amb la qual ha fet el seu debut barceloní, La Cenerentola de Rossini, un rol que porta ja deu anys cantant, temps suficient com per haver " tas tat" produccions diferents: La Cenerentola de Comediants és veritablement dife1·e nt d'alt•·es que ha cantat? -Des d'un pun t de vista estètic és una Cenerentola molt diferent d'altres que he fet. és molt catalana! Joan Font em va portar a una botiga de disfresses i màscares i això m'ha fet entendre moll bé què vol dir el tipus d'escenografia i elements visuals que hi ha en La Generentola de Comediants. perquè es corTcspon directament amb un tipus d'estètica molt local. Però alhora, aquesta Cenere/ltola és una versió molt commovent i molt trad icional de la història. no busca provocar nj crea cont1·ovèrsia, però sí para molt l'atenció en la Ventafocs com a conte, un punt de vista que nonnalment no s'associa a l'òpera de Rossini. És la Ventafocs que tots hem llegit de petits, en especial per les rates que es passegen al meu voltant durant tota l'obra, que fan que el personatge, a més, sigui molt va escriure pel personatge del Compositor i, a més. vaig tenir la sort que cimeu debut en aquest rol i en una obra d'Strauss. va ser al costat de grans veus com la d'Anne Schwanewilms -que feia d'Ariadne- i Diana Damrau com a Zerbinetta. És una autèntica felicitat cantar Strauss. -El Compositor i O cta vian, tots dos rols són nois joves i naïfs. Com es prepara un rol així, és difícil posar-se di ns Ja pell d' un tal personatge? -Gens ni mica, per dues raons molt concretes. Jo sóc una persona que encara em meravello per les coses d'una manera molt infantil. molt naïf i és una sort, perquè això em permet sorprcndre'm encara cada vegada que trepitjo per p1imer cop un escenari, i això que ja porto deu anys de carrera professional! Això es pot extrapolar al moment en què obro una pat1itura per primer cop i descobreixo una música com la d'St rauss, o escolto un enregistrament que desconeixia dc Janct Baker. Tots dos personatges són meravellosos i molt honestos. UOHAAOO VOAOOM osaltres diem que són naïfs perquè som adults i els veiem així. simpàtic. però de fet. Octavian no sap ni creu ser -Molta gent ha comentat que aquesnaïf perquè en aquell moment ell creu ta Ventafocs no és la que Rossini va vofermament en els seus sentiments. Ell no ler explicar sobre el conte de Char les és capaç d'entendre ni veure el problePerrault, una ve rsió molt més humama que hi ha a estimar la Mariscala; nosnitzada... altres sí ho entenem ara, perquè ja tenim - Estic d'acord amb la visió que Rosuna certa edat i experiència dc la vida, sini va voler desenvolu par sobre el conperò per a ell allò és l'única veritat. Això te de Perrault - transforman t la fada pafa que s'hagi d'anar amb compte a l'horu-ïna en el filòsof Alidoro, per exemple-, ra dc preparar el rol, perquè no es pot però jo no crec que Comediants ignori fer el retrat d'un noi naïf i innocent; intant aquesta visió. Aquí Alidoro contitento basar-me molt en la partitura i el nua tenint molt de pes dramàtic i és pres text, perquè Strauss ja va escriure el molt seriosament. La Ventafocs tampoc caràcter d'Octavian en la música: la pasno està presa a la lleugera i els persosió, l'ardor, la impetuositat. l'exuberànnatges buffos estan molt exagerats, però cia del personatge ja està descrita en la això també ho potencia Rossini amb la música, la segona raó a la qual em refeseva música. Aquest és el dilema que hi ria al principi per la qual crec que no és ha en l'òpera moderna, que no es pot igdifícil preparar un rol com aquest. Un norar que moltes d'aque~tes òperes ja tecop el personatge ja està creat, pot ser nen més de dos-cen ts anys i la societat que el públic percebi Octavian com un ha canviat i, per tant, la recepció és dinoi innocent. però jo estaré convençuda ferent perquè els missatges ja no tenen d'estimar la Maliscala per sobre de qualla mateixa validesa. jo sóc la primera a sevol altra cosa al món i quan aparegui demanar el respecte pel compositor. la Sophic em tomaré a enamorar de nou i música original, però no es pot oblidar sentiré que és la dona de la meva vida. que a l'època l'òpera tenia un paper di- Resulta diferent cantar Strauss que ferent de l'actual, que potser ara l'ocucantar Rossini o Handel, el seu reperpa la televisió. Jo no sé què volia extori habitual d'aquests darrers anys? pressar· Rossini i seria molt atTogant pre-És diferent. però he d'anar molt amb tendre-ho, però crec que si Rossini veiés compte de no canviar la meva tècnica ni aq uesta producció, li agrada ria ... la meva ma nera de cantar. Strauss s'a-Però Joyce DiDonato és molt més cobla molt bé a la meva veu i no tinc la que una cantant •·ossiniana; fa pocs mesensació d'haver d'afegir res ni variar res sos va debutar com Octavia n en Rode com canto habitualment. L'única disenkavalier d'Strauss a l'Òpera de San ferència radica en l'ús de la respiració. francisco i l'any anterior ho va fer com amb Rossi ni o Handel la respiració està el Compositor d'Ariadne auf Naxos a més ajustada. més supeditada a l'ús de Madrid. Com s'ha sentit cantant la coloratura. en canvi amb Strauss la Strauss? respiració exigeix més contundència. -Estimo molt la música que Strauss 33 129 És una dona moderna, actual, sense cap aparença de diva. Això si, quan es tracta de mostrar la seva imatge, no du bLa a vestir-se amb gl.amu r, maquillar-se i pentinar-se per a l'ocasió i posa r com una autèntica model davant les càmeres. De fel, les fotografies que acompanyen l'entrevista (excepte la de la representació) les hi ha fet el seu marit, Leonardo Vordoni, de professió director d'orquestra, però com qu eda palès, també un molt bon fotògraf. Una afició que comparteixen tots dos, ja que ella és també una fotògrafa afeccionada que, arn b l'objectiu de la seva càmera, retrata tot allò que li crida l'atencjó, sobretot retrats de persones -algu nes anònimes, d'altres que va coneixe nt allà on viatja- i que penja en el seu blog personal, en el qual també explica les seves ilnpressions sobre la vida i, no podia ser altrament, anècdotes Jligades a la seva feina. Aquests hobbies són LlDS traços que, a primera vista, denoten una personalüal inquieta i curiosa, tal com el la mateixa reconeix, capaç de sorprendre a cada instant. Una capacitat que contagia en el seu cant, sorpren entment audaç i na tural, que ha captivat eJ pú blic de Barcelona. ~e 281 34 130 quan canto Strauss sento molt més treballar Ja musculatura de la cintura, però això no vol dir que canti amb més veu o fent més força. és només un ús diferent de la respiració. El que és meravellós és que Strauss coneixia les limitacions de la veu humana i totes les frases tenen la duració justa i necessària per tal que no et quedis sense respiració i la pugu is fer servir amb l'objectiu que demana. A més, quan vaig debutar com a Octavian vaig tenir novament la gran sort de tenir com a partenaire Soilc lsokoski com a Marschallin, que és una gran cantant, que canta absolutament recolzant-se en la respiració i això em va donar una gran confiança. -Va començar cantant molt repertori barroc i cada cop més està evolucionat cap a repertori romàntic i belcantista. Concretament, al maig debutarà Romea de Capuleti e Montecchi de Bellini a París. Quina és la •·aó d'aques ta ampliació de repertori en aq uests moments de la seva carrera? -Des de l'inici de la meva carrera vaig tenir molt clar que faria molts debuts amb Rossini. com també amb Handel, però també sabia que estendrc'm massa temps només cantant Rossini podia ser perillós perquè et poden acabar classificant com una cantant exclusivament rossiniana. Per tant. jo volia cantar Octavian -o els rols del bel canto que a ra aFrontaré- des del començament de la meva carrera, però també era conscient que havia de ser un endinsament gradual i sense abandonar mai Rossini i el barroc. Crec que és bo i sa per a la veu dilatar els extrems -en tc1mes no de forçar la veu, sinó d'ampliar repertori- per just després tomar al repertori d'origen per mantenir un equilibri. Des del punt de vista artístic, m'avorriria molt no fer res més que Rossini. -Actualment pol escollir quins rols vol cantar a cada moment i a quin ri tme vol portar la seva carrera? -Estic en una posició molt còmoda actualment, perquè molts teatres em demanen què vull cantar, i això és molt engrescador per a mi i és una posició privilegiada; crec que actualment sí que puc controlar la meva ca rrera, però alhora també tinc altres desitjos. Per exemple, avui mateix he rebut una oferta per cantar La Cenerento/a d'aquí a quatre anys, durant els quals hauré cantat un repertori més fort i em pregunto si d'aquí a quatre anys encara podré cantar-la; qui ho sap? - Quins són els rols que li agradaria cantar en el futur? -Tosca! ... Iriu 1. Tota dona voldria ser Tosca un cop a la vida ... M'agradaria repetir alguns rols que només he cantat un cop, com per exemple Ariodante de Handel, Octavian, Sesto en La clemenza di Tito de Mozart... Com a nous rols m'agradaria cantar Charlolte de Werther de Massenct i altres rols belcantistes, però he d'anar molt amb compte sobre quan i com fer-ho. però per exemple ara per ara crec que no cantaré mai Verdi. -També ha cantat moltes òperes contemporànies. Com es sent amb aquest tipus de •·epertori? Creu que els compositors actuals saben com tractar les veus? -Crec que hi ha alguns compositors que sí en saben i d"altres que no. Avui dia preparar una esll-ena mundial és molt difícil, costa molts diners i aconseguir un èxit no és gens fàcil. Però estic convençuda que s'ha de deixar provar als compositors de fer noves obres i mos- u·ar-les a la societat. janacek, Strauss, Gershwin són compositors del segle xx, que no queda tan lluny, i desitjo que al segle XXI puguem trobar composicions tan grans com les de segles passats. - Recentment ha enregistrat un disc amb obra de compositors espanyols: Falla, G ranados, Turina i Montsalvatge. Com és que va escollir aquest repertori? - L'estimo! No puc explicar què cm provoca l'aire espanyol d'aquestes obres, però simplement és una música que m'encanta, i això que no tinc ni una sola gota de sang espanyola! Quan estudiava vaig cantar Obradors, que em va encantar i em van suggerir cantar Turina. Les cançons de Montsalvatge Ics vaig sentir i em vaig intoxicar amb la seva música i vaig decidir incloure-Ics en un recital. D'allà va sorgir la idea de fer el disc. -S'acaba el temps. El seu marit ve al seu rescat per dur-la a l' hotel - l'endemà és la darrera funció de La Cenerentola- i ha de descansar. Però aprofi tant els da rrers ins tants d'entrevista, li comento que algú m'ha dit que és una molt bona fotògrafa... -No sóc una gran fotògrafa , però tinc una bona càmera i m'encanta fotografiar tot allò que veig. Només de Barcelona ja tinc 200 fotografies! Tmc un blog on escric i penjo les fotografies, això em permet desconnectar i conèixer molt millor les ciutats on estic, perquè m' hi lïxo molt i passejo i això em fa una viatgera fe liç, moll més feliç que no pas ho era abans dc fer això. A més, això em permet fer alguna cosa que no té relació amb el teatre i em va molt bé. És important separar la vida laboral -per molt que treballis en la teva passió- de la personal, és bo per a la salut tenir altres interessos! EL MES DE MARÇ A L'ABAST Música bohèmia per a vents El grup de vents Moonwinds, liderats pel clarinetista valencià Joan Enric Lluna, oferirà juntament amb el Cor de Cambra del Palau un concert amb obres poc sovint interpretades d'Anton1n Dvorak i Anton Bruckner. per MERCEDES CONDE PONS ----------------------------------- PALAU 100. Moonwinds. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Dir.: Joan Enric Lluna, clarinet i director. Dvorak, Bruckner. PALAU DE LA MÚSICA. l2 DE MARÇ DE 2008 (21 h). a primera part del programa l'ocupa la Serenata per a instruments de vent op. 44 en Re menor del compositor bohemi Antonín Dvorak. La Serenata per a instruments de vent op. 44, datada l'any 1878, té afegits a l'original grup dc vent (dos oboès, dos clarinets, dos fagots. un contrafagot i h·es trompes) un violoncel i un contrabaix, recurs habitual que dota el grup d'un coixí sonor més dens i permanent. L'obra de Dvorak va causar l'admiració dels seus contemporanis, i va fer que fins i tot compositors com Johannes Brahms comentessin als seus coneguts l'extraordinària frescor i !inor de la partitura, un expressiu paisatge dc les tradicions musicals bohèmies unides a l'indiscutible talent de Dvorak. La marxa que obre la serenata dc Dvorak és un homenatge evident a les serenates compostes per Mozart i que es transformaren en tradició a L Europa des de finals de segle XVIII i principis del XIX, conegut com J-farmoniemusik (música per a grup de vents); un costum que permetia executar música -ja en arranjaments, ja en obres compostes expressament per a aquesta formació- amb menys efectius instrumentals. El segon moviment està format per dues danses populars txeques, mentre que el tercer moviment el forma una dolça melodia que es barreja amb el tema de la marxa inicial i les dues danses del segon moviment. La Missa núm. 2 en Mi menor, per a cor i instruments de vent del compositor austríac Anton Bruckner és una colpidora obra sacra, de gran austeritat, però alhora de gran bellesa. Composta per a ús litúrgic, com les altres set misses que va escriure al llarg de la seva vida, la Missa núm. 2 de Bruckner combina la música amb els passatges litúrgics amb la MOONWINDS declamació salmòdica habitual de la litúrgia: és el cas del Gloria i el Credo. La Missa núm. 2 en Mi menor és una obra principalment coral, el grup de vents que l'acompanya té un paper essencial però d'una austeritat colpidora. Això té la seva raó de ser en la intenció expressa de Bruckner de fer una missa seguint els paràmetres del Cacilienverein, societat formada l'any 186 7 pel compositor i sacerdot catòlic Franz Xaver Witt, que tenia la intenció de restaurar la música d'església a la seva anliga puresa i prohibir, per tant, l'ús de l'acompanyament orquestral durant la litúrgia. Emmanuel Krivine amb l'OBC TEMPORADA OBC. Dir.: Emmanuel Krivine. Schumann i Zemlinsky. L'AUDITORI. DEL 7 AL 9 DE MARÇ (CAL CONSULTAR HORARIS). ' actual director titular de I'Orchestre Philharmonique Emmanue! Krivine és un dels directors consagrats que visitaran la temporada de l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional dc Catalunya. Ho farà amb un programa compromès, sobretot per la segona de les dues obres que dirigirà al capdavant de I'OBC, una raresa d'Alexander von Zemlinsky. Emmanuel Krivine dirigirà la Simfonia núm. 2. op. 61 de Robert Schumann i una raresa molt poc sovint programada. el poema simfònic d'Aiexander von Zemlinsky Die Seejungj'rau (La sirena), composta entre els anys 1902 i 1903 i estTenada a Viena el 1905. /\quest poema del compositor austríac és paradigma de la línia postromàntica imperant a la seva època, que Arnold Schonberg, alumne seu. va gosar trencar després de la seva gran obra simfonicocoral Gurre- L lieder. Zemlinsky va ser un compositor menystingut durant molts anys: altres comemporanis com Gustav Mahler, Richard Strauss o el mateix Amold Schonberg el van eclipsar, però la seva obra és testimoni fidel d'una època d'efervescent riquesa artistica, com queda palès en una de les seves obres més conegudes, l'òpera Eine florentinische Tragodie (Una lTagèdia florentina ). El director francès Emmanuel Krivine va estud iar violí al Conservatori de París i es va perfeccionar amb Hcnryk Szeryng i Yehudi Menuh in. Després dc conèixer Karl Bohm a Salzburg, va decidir decantar-se per la direcció orquestral. De 1976 a 1983 va ser director convidat permanent de I'Orchcstrc Philharmonique de Radio France i, dc 1987 a 2000, va ser titular de I'Orchcstre ational de Lió. Actualment és director titular de I'Orchestre Philharmonique de Luxemburg i de La Chambre Philharmonique, una orquestra formada per músics de tot Europa. dedicada a interpretar el repertori clàssic i romàntic. Dirigeix habitualment les millors orquestres del món. com la Filharmònica dc Berlín. l'Orquestra del Concertgebouw d'Amsterdam, la Filharmònica de Londres, l'Orquestra de Filadèlfia i la de Los Angeles, entre d'altres. Tot i ser francès, Krivine és un director d'escola alemanya -amb orígens russos- i per això se sent vinculat a l'escola de directors com Carles Kleiber o Claudio Abbado, tal com s'extreu d'una entrevista publicada al diari francès "L'Express". En aquesta mateixa entrevista, Emmanuel Krivine deixa ben clar quin és el rol que e ll considera que ha de tenir el director d'orquestra davant de la formació: ''El rol del director d'orquestra no és ni el de seduir ni el de ser vist. Només té a veure amb la música, és com un oficiant /...}. El director d'orquestra és. en primer lloc. Ull músic entre d'altres músics. ., 35 131 30 vwlines JO vwlas 1O violonchelos 6 contrabajos 4 timbales 4 trompas 3 trombones 2 oboes 2fagots 2 c/arinetes una tuba un director 44 ,._ ~- .3 ' ,.-3 ---. .-3 ...... ,...3 ...... ..--~ . - 3 ~iih~ . ,fr3·~ ,.... ,..3 , ,..3 , ,3 , - 3 --. -,.....3 ....., ,... J ...... - 48 ...... - ,. . 3., .......... r-3 -, ,-3 -., - - -- ~ . las combinaciones de un experto producen resultados innovadores MPG MEDIA PLANNING GROUP Grupo de expertes Hderes en comunlcaclón. Miembros del Consejo de Mecenazgo del Palau de la Música Catalana The Swing ~~~·· Singers De Purcell als Beatles ELS DIUMENGES AL PALAU. Swingle Singers. De Purcell als Beatles. PALAU DE LA MÚSICA. 9 DE MARÇ DE 2008 (18.00 h). e Swinglc Singers faran un recorcgut per la història de la música, des dc Purccll als Beatles, amb el seu particular estil d'interpretar la música. Amb l'únic clement de la veu humana, vuit veus s'encarreguen de posar acompanyament instrumental i lletra a l'ampli repertori musical escollit. Els orígens dels Swingle Singers es remunten quaranta anys emere, quan Ward Swinglc, que dóna nom al grup, va fundar a París el primer grup The Swingle Singers amb la idea d'aplicar l'seat - la particu lar manera dc cantar que els ca- racteritza- a les obres de Bach. L'any 1973 el grup parisenc es va dissoldre i Ward Swingle es va traslladar a Londres. on va fmmar el grup anglès, alhora que ampliava repertori, tot aplicant-hi els arranjaments d'seat i jazz. El que vacomençar com un exercici vocal d'un grup de cantants a Pruís, es va transformar en un nou estil vocal que eclosionà amb I'scat. consistent a improvisar sons sil· làbics -pràctica habitua l en el jazz- per substituir la manca de paraules en algunes peces originalment instrumentals. Això va tenir la seva primera manifesta- ció en les aproximacions al C!al'e ben temperat de Johann Sebastian Bach, un compositor recurrent en les seves interpretacions, atès que la seva obra té les dues característiques necessàries per poder aplicar el cant típic dels Swingle Singers: ritme i improvisació. El jazz i l'estil barroc tenen en comú la necessitat de dur sempre un ritme marcat, però alhora deixar pas a la improvisació sobre la base rítmica imposada. Al llarg de la seva trajectòria, The Swinglc Singers ha anat ampliant el seu repertori: madrigals renaixentistes. Handel, Telemann, Mozart, Beethoven, Chopin i compositors espanyols d'inici del segle xx han passat per l'estil seat, tot combinant-se en un mateix programa amb clàssics del jazz i, fins i tot. cançons dels BcatJcs. Però la seva repercussió muical els ha dut a fer-se un lloc en l'àmbit de la creació. L'any 1969 van estrenar una important obra per a orquestra i vuit veus de Luciano Beric: Sínfonía, amb la ew York Philharmonic. enregistt·ada novament l'any 1981 sota la direcció dc Picrre Boulez a I'!RCAM de París. Darrerament han estrenat una òpera a La Scala de Milà, Tai'iana (basada en Tat'jana Repína d'Anton Txékhov) d'Azio Corghi. Actua lment Thc Swinglc Singers té la seu a Londres i està format per vuit joves cantants que segueixen la tradició iniciada per Ward Swingle. RM-C 281 Madrigals i danses europeus amb Rolf Lislevand EUROCONCERT. Ensemble Kapsberger. Coro Prima Prattica. Dir.: Rolf Lislevand, llaot, guitarra i direcció. Di lasso, Palestrina, entre d'altres. PALAU DE LA MÚSICA. 26 DE MARÇ DE 2008 (21 h). ' L Ensemble Kapsberger, liderat pel guitarrista noruec Rolf Lislevand, torna a la temporada d'Euroconcert amb un intens recorregut per la història del madrigal, un dels gèneres musicals més prolífics del Renaixement i el Barroc que té els seus orígens a Itàlia. però que es va estend re per tot Europa, tot aconsegu int durant el segle XV II un gran desenvolupament i diversitat. El madrigal. composició dc tres a sis veus sobre un text secular, va viure la seva màxima esplendor durant el Renaixement i el primer Barroc, a causa de la importància que la poesia va adquirir arran del sorgimcnt dc l'humanisme. Si bé té els seus orígens en el motet i la clwnson francesa, el madrigal té com a ca~·acte­ rística principal ser una com posició de caràcter secular. Gràcies a ell, a la dan·eria del segle XV II , quan va començar a perdre valor com a gènere fins a la seva desaparició, van sorgir nous gèneres que culminaren, per exemple, en el naixement de l'òpera. Alguns dels més excelsos compositors de madrigals. de fet, es van convertir en els protagonistes d'aquest nou gènere, l'òpera, que dugué al límit I~ capacitat expressiva del text cantat. Es el cas, per exemple, de Claudio Monteverdi. El progran1a que proposa I'Ensemblc ROLF LISLEVAND Kapsberger inclou madrigals i danses d'estils i compositors de diversos orígens, des del clàssic Cip1iano da Rere, passant pels més desenvolupats Orlando di Lasso o Giovanni Pierluigi da Pales trina, els espanyols Diego Ortiz i Luis de arvaez o l'anglès john johnson. L'Enscmblc Kapsberger és liderat pel guitarrista noruec Rol f Lislevand, expert en música antiga i improvisació. que ha treballat sovint amb jordi Savall i les seves f01macion s de música antiga, abans dc rundar el seu grup, que pren el nom de Hieronymus Kapsberger, un compositor avançat al seu temps que no vagaudir de l'acceptació en vida a causa, precisament, de la seva gosadia musical. L'Ensemble Kapsberger va néixer a Verona i ha enregistrat nombrosos discos dedicats a la recuperació de l'important patrimoni musical del segle XVII. 37 133 141(jlf;i!(l PRECRfTICA El MES DE MARÇ A I l'AB.~ST Nit de Walpurgis amb Víctor Pablo Pérez CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Cor Madri· gal. Francísca Beaumont, mezzosoprano. David Alegret. tenor. José Antoni o López, barf· ton. Dir.: Vfctor Pablo Pérez. Haydn, Mendelssohn. PALAU DE LA MÚSICA. 15 i 16 DE MARÇ DE 2008 (19 h i 11.30 h, respectivament). VfCTOR PABLO PÉREZ L RMC 28L ' Orquestra Simfòn ica del Vallès convoca durant el mes de març a un dels seus concerts més atractius, tant pel programa -que ofereix una dc Ics simfonies més "romàntiques" de joscph Haydn i una obra poc coneguda i programada de Fel ix Mendelssohn. l'oratori ta primera nit de Walpurgis- com pel director convidat. Víctor Pablo Pérez, un dels directors espanyols més consolidats. La Simfonia mim. 49 en Fa menor, "la Passió" de Franz joseph Haydn data de 1768, però tol i el seu subtítol La Passió, res no indica que fos expressament composta per a la Setmana Santa. Tot i això, es tracta d'una de les simfonies més ombrívoles del seu catàleg, fet que, afegit al caràcter de l'Sturm und Orang (Tempesta i empenta) a què s'adiu -jusltlment anterior a l'inici del ro- manricisme- fa que a estones sembli més una obra de Schubert o Beethoven, que no pas d'un "clàssic" com és considerat Franz joseph Haydn. Oie Erste Walpurgisnacht (La primera nit de Walpur·gis) és un oratori de Felix Mendelssohn Bartholdy que aquest va compondre durant els seus viatges a Itàlia l'any 1831, basant-se en el poema de Goethe del mateix nom. L'obra es va interpretar en públic per primer cop a Leipzig, el 2 de febrer de 1843. La primera nit de Walpurgis, escrita per a mezzosoprano, tenor, baix, cor i orquestra, explica el trànsit de l'hivern a la primavera en els ritus pagans d'un grup de druides que els cristians associen a ritus demoníacs. El concert comptarà amb la presència de tres joves veus destacades: la mezzosoprano Francisca Bcaumont, el tenor David Alegrel i el baríton josé Antonio López, i el Cor Madrigal, dirigit per Mireia Barrera, actual directora del Coro Nacional de España. Tots ells, sota la direcció de Víctor Pablo Pérez, que ha estat titular de I'Orquesta Sinfónica de Asturias, principal director convidat de I'Orquesta Nacional de España, titular i artístic de I'Orquesta Sinfónica de Tenerife i que ha treballat amb grans fonnacions europees, com la Royal Philharmonic Orchestra, Filharmònica de Munic. Santa Cecilia de Roma, Simfònica de Jerusalem, a més de fer-ho amb orquestres espanyoles, com l'Orquestra de Cadaqués. Real Orquesta Sinfónica de Sevilla, Orquesta acional de España o l'Orquestra Sinfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Actualment és director honorari de I'Orquesta Sinfónica de Tenerife i des del 1992 director musical de I'Orquesta Sinfónica de Galícia. Jovesintè~retsrecorden Maurice Ravel CAIXAFORUM. Marta Infante, mezzosoprano. Jordan Tejedor, violf. José Enrique Ba· garra i Jorge Robaina, piano. Pau Codina, violoncel. Ravel. AUDITORI DE CAIXAFORUM. 16 DE MARÇ DE 2008 (19.30 h). mb motiu del Centenari del Palau de la Música Catalana. el centre cultural CaixaForum programa una sèric de concerts al voltant de l'exposició que aquesta mateixa institució ofcriri1, tot mostrant un recorregut per Ics personalitats més destacades que han protagonitzat alguns dels esdeveniments més importants viscuts per Ja centenfuia sala de concerts modernista. Un d'aq uests concerts destacats gira al voltant de la fï gura de l compositor Mauricc Ravel (1875-1937), tot evocant un històric concert que va tenir lloc el 18 de maig de 1924 al Palau de la Música, en què aquest compositor va presentar algunes de les composicions més representatives del seu catàleg de música dc cambra. El programa original d'a- A 38 13-1 quell important concert -promogut per la llavors existent Associació de Música "Da Carnera"- constava de vuit obres per a diverses f01macions cambrístiqucs que el mateix compositor al piano interpretava al costal dc grans figures de l'època, com la cantant Marcelle Gerar, el pianista Ro bert Casadesus, el violinista Marius Casadesus i el violoncel·lista Malll·ice Marecha l. Entre aquestes o bres ca l des tacar· el cicle de c¡mçons Schéherazade, Ronsard à son àme (estrena a Barcelona) i Sur l'herbe; obres per a piano sol com Gaspa rd de la nuit; Berceuse i Tzigane (estrena a Barcelona) per a violi i piano, la Sonata per a violí i violoncel i el Trio en La menor. En la reproducció d'aquest mateix programa, Caixaforum programa sis de les vuit JOSÉ ENRIQUE BAGARfA obres originals -falten Berceuse i Gaspard de la mtit- amb joves intèrprets, alguns d'ells premiats al cicle El Primer Palau. Hi seran presents els pianistes Jorge Robaina i José Enrique Bagaría -guanyador del Concurs Maria Canals l'any 2006-, la soprano Marta Infante, el violinista Jordan Tejedor -guanyador d'El Primer Palau 2003- i el violoncel·lista Pau Codina. Ha nascut el canal de música clàssica catalana CATC LAS SICA. CAT Amb obres d'autors i intèrprets catalans, les portades dels àlbums, informació sobre el que està sonant, notes biogràfiques dels autors, galeria d'imatges i l'avanç d'allò que sonarà després. També incorpora un arxiu de programes temàtics per escoltar o descarregar, un arxiu de músics, l'accés a la informació de la programació del canal, l'agenda de concerts i un ampli ventall de notícies i destacats d'actualitat relacionats amb l'univers musical. Cat només per internet •a'fil(l!(l PR EC R rTI CA I EL MES DE MARÇ, A L' AB~ST 'Tan n ause r' Torna el gran espectacle líric wagnerià En certa m esura podríem afirmar que Tannhtiuserforma, amb Rienzi, L'holandès errant l L ohengrin, "l'al lra" Tetralogia w agneriana; aquella que s'insereix en el període de gestació del que serà el seu ideari estètic definitiu, el drama musical, que agafarà cos ja plenament a partir de L'or del Rin que inicia la Tetralogia oficial. Curiosament, aquella es con creta en Ja dècada dels 30 anys d'edat, mentre qu e aquesta s'in icia amb la dels 40, que és la que Len i a el compositor quan va començar a escriure l'obra que s'acaba d'esm entar. I per J. COMELLAS - - -- s tracta, doncs, d'un cicle per descomptat no unitari, en el qual el composi to r camina a la re· cerca de la seva pròpia persona· litat, i ho fa, obligadament, des dels temp· teigs amb l'òpera preexistent, o sigui el romanticisme de la primera meitat del segle XIX, amb una atenció especial en el cas de l'òpera que ens ocupa, pel propi alemany -els referents a Der Freischülz hi són ben perceptibles. En tol cas, en Tannhiiuser, ja s'hi troba quelcom més que la llavor dels trets que caracteritzaran l'esmentada i cabdal aportació a l'òpera. Entre els q uals el recurs ja fo rça evident al leitmotiv o el concepte de redempció del pecat -normalment de l'home- per la virtut -normalment de la dona. Tannhiiuser és una òpera en què la volada lirica -en el sentit convencional d'efusió melòdica- encara juga un paper important i en el qual si bé malda per trencar amb l'estructura de números tancats -àries i conjunts-, hi romanen intervencions individualitzades d'un virtuosisme accentuat. L'argument se centra en una llegenda amb base històrica - Tannhiiuser i Wolfram von Eschenbach van existir-, a redós dels sentiments amorosos contra· dicteris del protagonista, que es debat entre l'amor carnal i l'amor espiritual, significats respectivament en la voluptuosa Venus i la virtuosa Elizabeth. 1 al bell mig d'aquesta tensió torturadora, la figura abstracta dc la redempció alliberadora del pecat per obra del sacrifici - li ns a la mort- de la segona. Amb tot. aquest esquema argumental vist d'una manera tan esquemàtica amaga un subs· Irat molt complex en què també es debaten valors com el conflicte entre ordre establert i Llibertat individual. si cal iconoclasta dels dits valors, o bé els impulsos inspiradors de la creació artística. Tot E ~e 281 40 136 PETRA MARIA SCHNITZER I PETER SEIFFERT. EN RECITAL això en un context trobadoresc medie· val. Tannfliiuser, amb la seva Llarga extensió i amb el seu argument, inversemblant però ric en situacions dramàtica· ment eficaces, permet construir un autèntic espectacle operis tic. Perquè té de tot: una obertura que forma part de les pàgines simfòniq ues més celebrades del compositor, un cor, el de Pelegrins, gairebé tan conegut com l'antetior fragment, un ballet espectacular, almenys un duet esplèndid i intervencions solistes d'una rotunda bellesa alhora que d'una gran exigència tècnica i expressiva. La versió que ens arriba ve avalada per un trio de protagonistes de notable envergadura; es tracta del manimoni Petra Maria Schnitzer (Eiisabeth) i Peter Seiffert (Tannhauser), i el baríton Bo Skovhus (Wolfram von Eschenbach), que són tres art is tes importants i, per tant. avaladors de treballs així mateix importants. Venus serà Béatrice Uria-Monzón. artista un pèl controvertida. Entre els comprimatis. aquest valor sempre segur que és Francisco Vas. igna la producció Robert Carsen, el dramaturg canadenc de qu i al Liceu hem vist Lucia di Lam· mermoor, Tosca, Le nozze di Figa ro i Somni d'una nif d'estiu. És un dels directors d'escena més actius en aquests moments en el mercat in· ternacional, sense q ue per altra part figuri entre la nòmina dels més prestigiosos. La batuta serà del titular Sebastian Wcigle, wagnerià confés i recone· gut. Només fa lta veure què pol donar de si e l ballet que coreografi a Philippe Giraudeau, un coreògraf i antic ballarí que col· labora habitualment amb Carscn. S TANNHAUSER de Richard Wagner (llibret i música). Peter SeiHert. Bo Skovhus. Petra Maria Schnitzer. Béatrice Uría·Monzón. GOnther Groissbok. Francisco Vas. Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Dir. escènica: Robert Carsen. Coreografia. Philip· pe Giraudeau. Dir. musical: Sebastian Weigle. LICEU. DEL 19 DE MARÇ Al22 D'ABRIL DE 2008. MUSICALIA PAPER D'ASSAIG ~es cancan s o per NARCÍS COMADIRA POETA antar és segurament la manera de sentir la música més a prop. Més que tocar un instrument. I és que cantar és convertir el propi cos en instrument. Potser amb la veu, a més, hi ha un contacte més directe amb la pròpia ànima, perquè si al principi era la Paraula, com diu l'Evangeli de sant Joan, i nosaltres hem estat fets a imatge d'aquesta Paraula, el llenguatge d'alguna manera ens constitueix, som llenguatge. Per això cantar, que és fer música, però amb paraules, és la forma de fer música més directament implicada en la nostra idiosinc1ilsia. És clar que algú dirà que el famós logos de sant Joan, que hem traduït per Paraula. no necessàriament implica mots, que podem entendre que aquell logos del principi era un llenguatge sense mots, llenguatge pur que tindria la seva sintaxi, això sí, la seva estructura, i el seu sentit, és clar, però que estaria al fons de tots els altres llenguatges, de totes les llengües, a la base de tots els mots, però sense la seva servitud. Potser sí. r llavors potser hauríem de traduir sant joan com "al principi era el Discurs", o bé, fins i tot, "al principi era la Música". Perquè la música és llenguatge. evidentment, amb estructura i sintaxi. Però sense mots. Els humans cantem des de temps immemolial. Això vol dir que no n'hem tingut prou amb el discurs purament musical. Que sí, que potser manifesta la nostra ànima i ens hi parla, que moltes vegades per nosaltres "fa sentit", però que aquest sentit sempre és massa indefinit, vague, gene1·al, aproximatiu, sense uns agafadors per compartir-lo. Als humans ens calen els mots, ens cal un senti t més exacte. Per això cantem. Per això hem posat música a les paraules o paraules a la música. Per enriquir el sentit de les paraules i per precisar el sentit de la música. I a la base d'allò que cantem hi ha Ics cançons. Existeix l'òpera, és clar, el teatre cantat. Els oratoris, aquests textos seriosos. Les misses. El gregorià. sempre al servei de les paraules. Però tot comença amb les cançons. C Ritmes ancestrals, moviments del cos en la feina, que generen melodies senzilles, que demanen paraules potser sense cap ni peus. És el fet que n'hi hagi, de paraules, el que és important. Aquesta miraculosa identitat entre mots i música que ens fa converti1~ quan cantem, en logos vivent. Per això, potser quan som més nosalh·es mateixos és quan cantem. i ha les cançons populars i les cultes. Hi ha les cançons infantils i les adultes. Hi ha Ics cançons que enarboren i Ics que desperten les nostàlgies col·lectives. Hi ha els himnes de lloança i els patriòtics. Cançons religioses i laiques, cançons devotes o juganeres. Cançons dc feina o de marxa, cançons piadoses o picants. Cançons de mariners i de pagesos. dc soldats i de minyones. Sempre hi ha hagut tota mena de cançons perquè la vida és diversa i necessita aquesta musicaJjtzació de les paraules, de les paraules que ens expliquen, que ens uneixen i ens separen, en tots els seus àmbits. Recordo amb afecte les primeres cançons de la meva infantesa. El meu pare ens cantava La pastoreta, Muntanyes del Canigó i Rossinyol que vas a França. l, quan venia Nadal, evidentment, Fum, fum, fum, que era tan estranya, La pastora Caterina, tan exòtica amb allò de les taronges dc la Xina, El petit vailet, amb el gaialet, que, és clar, no sabia pas què era. r el misteriós Tun.c que tan tun.c. Les cançons m'obtien uns mons nous i em donaven unes paraules noves. l la música feia que allò se'm fiqués a dins. Aquell ''ombrf" dc "sotal'ombreta, l'ombrela. l'ombrí", que no volia dir res, però que era tan important perquè preparava el "romaní'' H de la rima. El romaní que sí que sabia què era, perquè n'havia olorat i collit. Aquell ··gemades·· de les aigües canigonenques, que ho eren '·sobretot ara a l'estiu''. "Gemades'' no sabia pas què volia dir, com molta gent, i, per això, ara he sentit que sovint s'ha substituït erròniament per ··gelades". O bé aquell "bell bocatge" del rossinyol, que ha esdevingut més comprensivament, però canviant-nc el sentit, "bell boscatge". Paraules desconegudes que venien servides per un accent en una melodia íntimament ll igada al sentit general de la cançó. I les de Nadal, tan esplèndides, amb aquelles paraules, ara ja no desconegudes sinó totalment sense cap significat. Aquell "tiroliro, liro ··de La pastora Caterina, aquell "xerrampim, xerrampim, xerrampia'' d'El petit vailet, i aquell ''tu nc que tan tunc .. que f. V. Foix va fer servir per a un dels seus Onze Nadals. Paraules sense sentit, però paraules. Paraules lligades a la música: cançons. I després van venir cançons més cultes, les traduccions de lieder alemanys que cantàvem amb els escoltes. Eren una altra mena de cançons. En elles la música havia estat feta al servei d'un poema previ, potser estava menys implicada en la lletTa. Però en això, com que els composi tors eren notables, Mozart, Schubert, Beethoven, Brahms, passava sovint que la música era la que salvava els textos. Per exemple, en El tell, del Viatge d'hivern, dc Schubert, qui es recordmia del poema si no fos que s'ha fel cançó? I encara després les cançons modernes, sobretot Ics franceses, Ics de Brasscns, Brel, Barbara. Però això ja és un altre capítol de la història. RMC z8 t 41 137 I L L 1a RE s JOAQUIM HOMS Trayectoria, pensamiento y reflexion es EDICIÓ: PlETAT HOMS FORNESA. DIRECCIÓ EDITORIAL: RUFlO SANCHEZ GARCÍA. COORDINACIÓ EDITORIAL: FERRAN GRANJA. EDICIONES AUTOR. L a lïgura dc joaq uim l-loms i dc la seva obra es perpetua, per la força de la seva transcendència, més enllà del pas del temps i de la desaparició física. El seu ampli i selectiu opus musical resta obert en qualitat dc patrimoni valuosíssim de la músi- ca catalana dels darrers cent anys -gairebé els que va viure- i la seva validesa enfondeix de manera definitiva la seva empremta. En tot cas, aquesta realitat potent i perduradora no emergeix, o ha emergit, per generació espontània, sinó que és Ricard Viñes. El pianista de les avantguardes DIVERSOS AUTORS. DIRECCIÓ DE L'EDICIÓ: MÀRIUS BERNADÓ. EDICIÓ: INSTITUT MUNICIPAL D'ACCIÓ CULTURAL DE LLEIDA (MUSEU D'ART J~UME MORERA), FUNDACIO CAIXA CATALUNYA. L ' excel·lent i oportuna exposició que la Fundació Caixa dc Catalunya va promoure a l'edifici de La Pedrera entre el 19 de març i el 20 de maig, va constituir un esdeveniment important, perquè va posar a l'a- bast del gran públic el coneixement de la figura d'un dels músics catalans de més envergadura dels darrers 200 anys. El pianista lleidatà Ricard Viñes va ser posat. a la fi, en un aparador molt visible, on CONCURS "Coneguem el Palau" Què és o a quin element correspon aquesta imatge? Cal que les respostes siguin trt1111eses pel mitjà elegit -correu ordinari, con·eu electrònic o fax- a la Redacció de la "Revista Musical Catalana", abans del dia 25 del mes a què corrcsponf:¡ui el número de cada revista. El premi corresponent a aquest mes de febrer de 2008 consistirà en 2 localitats per ni concert inaugural del cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau que se celcbran1 el dia I de març a les 7 de la tarda. amb l'actuació dc la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona dirigida per Francesc Cassú. El programa cstii integrat per obres de Manel Saden·a Puigcrrer, Joan Lluís Moralcda. Fèlix Martínez Comin, Agustí Borgunyó i Rafael Ferrer. Resposta del mes de gener de 2008: Dona que sosté la garlanda en el grup escultòric Les flors de maig, a l'esquerra de la boca de l'escanari. Guanyadora; Anna Maria Velando. i,~ii()i.,;iirsl el fruit d'un procés dc maduració d'un ofici. i obrctot de maduració intel·lcctual i sensible. L'objectiu d'aquest llibre. d'aquesta manera. és aconseguir fi>.ar com a referenciaJ aquesta altra part de la figura del compositor. Si la scva obra musical és el "què'', aquest llibre es dedica a deixar constància del "com··. O sigui del procés intcm que va recórrer el compositor per arribar a bastir la música que ha construït com a llegat. El volum, d 'envergad ura considcruble -gairebé 500 pàgines-. és cobert per una munió de documents d'índole molt diversa. ja sigui confegits per ell mateix - nombrosos i molt ben escrits- . com per il-lustres glossadors de la seva figura - Ramon Barce, Josep Casanovas. Agustí Charles, entre d'altres. Hi apareixen entrevistes. discursos. anàlisi d'obres i un llarg etcètera doc umental. que assoleix més que una dimensió antològica, una dimensió gairebé exhaustiva i per això eficaç per institucionalitzar amb tota autoritat el corpus de pensament, l'ideari estètic, el pedagògic i exemplar recorregut i la conseqüència tan exacta entre pensa ment i obra: entre actitud i capteniment. De la manera tan exacta amb què compleix els seus objectius, el volum constitueix un document de gaudi i de consul!a indispensable per conèixer en profunditat la persona i l'ideari intel·lectual i creatiu del compositor i de la persona Joaquim Homs. J. C. C. de manera còmoda i sobre la base d'una documentació solvent i ben presentada hom pogués gaudir d'una retrat que abastava els trets més destacats de la seva complexa personalitat. Ara, aquell fet dc naturalesa inevitablement fugissera s'ha perpetual en aquest volum magnílïcament ben edilat, en el qual una vintena dc col·laboraclors inventarien. en un document perpetuable, el tot gairebé total-valgu i la redundància- el 'aquest art ista excepcional i d'aquesta persona rica en cont radiccions que va ser el pianista lleidatà. o farem una llista dels matisos que s'aborden en aquest llibre, perquè. cal insistir-hi. de fet s'hi aborda tot, o pràc- ticament tot el que es pot saber del protagonista: i a més es fa de la mà d'experts de nota ble categmia, fel que atorga una gran autoritat a tot el volum. D'aquesta manera el llibre adquireix una dimensió dc quelcom delinitiu, de referent segur i ferm respecte de Ricard Viñes. A més, el fet que s'exposi en apartats concrets afavoreix una lectura còmoda i àgil. El volwn és editat en català amb traducció al castellà i francès. El volum té, encara, el mèrit darrer de resultar moll necessari, atesa la manca d'atenció bibliogràfica que havia congriat Viñes. El buit era enorme i la cobertura, sense dubte. oportuna i plenament satisfactòria. J. C. C. RMC 28 1 i¿iifjif#;itf.j PA S S A TEMPS Música I per EDUARD V. PATSI encreuada Música encreuada de febrer 2008 (núm. 280) RMC 28 1 Horitzontals. 1. El compositor de les Vistes al mar. Pianos a mig milió d'euros. 2. Tombarella d'en Toldrà i en Carner. Batuta. 3. Que toquen poc de peus a ten-a. 4. Creadors de partitures. 5. Nicolau, ono o Nielsen. El sàtir de Debussy ha perdut el títol dc Sir. Nielsen, Nono, o Nicolau. El director d'orquestra sempre diu que la té. 6. Verdi, Vivaldi o Ventura. Enigma com el del Requiem de Mozart. Do major. 7. Element narratiu poc habitual als arguments operístics i indispensable en les novel· les dc lladres i serenos. Club de Ravelians Independents. 8. Una timbala vista des dc l'orgue. Feia cas a la doble barra amb dos puntets. Mi major. 9. A en Ramon Llull li hem respectat una mica de palídrom. Mi major. Doble consonant vibrant. Do antic. 10. La part central del tema musical. Locatelli, Lecuona o Ligeti. Tartini, Txaikovski o Toldrà. Instrument marxià. 11. Època dc Montcverdi. Verticals. 1. Torelli, Telemann o Turina. Noranta-nou romans. Luthier. 2. Pianista Britànic (James A. Howard). Nin-non, nen, nin-non, nena. L'editorial Unión Musica l Española ens ha deixat aquí les sigles. 3. Preparem un porret a l'estil Bob Marlcy. Material consonàntic. Abans de la o i després dc la m. 4. Protagonista d'una de les primeres cançons d'en Serrat. 440 Hz. 5. Relació basada en cartes i contracartes, com la de Txaikovski amb Nadia Von Meck (cap per amunt). Una ba tuta. 6. T'aviso que són gent gran. Tarifa General d'Escolars. Tresa Ximenez. 7. Posaries notes, és a dir, notaries, de forma com pletament desordenada. Mi major 8. Clotet avocàlic. Respighi , Ruera o Rameau. Maria Callas, per als amics i cap per amunt. 9. Eminentment pràctica. A un to de Do. 10. Rakhmàninov, Ravel o Ricordi. Senyora. Ric01·di, Ravel o Rakhmàninov. Universitat Polifò nica de Noruega. 11. A mig to de Do. Tots plegats, amb més o menys interès musical, però ho som tots plegats. Solucions en el número següent. sidokus.com Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do. Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada lila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja esSl rA LA SOL Ml RE DO tan posades són pistes que ajuden a completar aquesta part iRE LA Ml SOL Sl FA DO cular composició musical. I encara hi ha una altra pista: si Ml f"A RE DO LA SOL Sl s'interpreten les notes que hi ha a les caselles ombrejades (en orSOL RE Sl FA Ml DO LA dre: d'esquerra a dreta i de dalt a baix) sonen els primers comFA SOL DO Sl RE LA Ml passos de la peça musical que s'indica al peu del sidoku. 44 Sl DO Ml FA RE SOL LA Ml SOL RE DO Sl I.A FA Sidoku de febrer 2008 (núm. 280) Star Wars (). Williams) Solucions en el número següent. DO Ml RE SI FA FA Ml FA RE St SOL RE RE Ml LA Sl LA LA MI SI DO RE <www.sidokus.com> Pere i ell/op. Tema de Pere (S. Prokófiev) concerts BARCELONA (BARCELONb) 1MARÇ 2 MARÇ 3 MARÇ 18h Liceu Lucre:ía Borgía (en versió de concert) de Donizetti. Dir.: Stefan Anton Reck. 19 h Palau Cobla Sant Jordi-Ciutat dc Barcelona. Dir.: Francesc Cassú. Puigferrer, Moraleda. Martínez Comín. Borgunyó. Ferrer. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h l 'Auditori Temporada OBC. Amanda Forsyth, violoncel. Pinchas Zukem1m1n, director i violí. Wagner, Bruch. Mozat1, Prokófiev, l'xaikovski. (Segona audició). 19 h At. Barcelonès Ratimir Martinovic. piano. Bach, Brahms, Franck. (Hammerklavier 2008). 11h l'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 12 h Palau Escola Coral de l'Orfeó Català. Percussions de Barcelona. Sent 100. (Concerts del Centenari. Segona audició el 9 de març a les 12 h). 19 h Auditori Axa Orquestra Simfònica julià Caebonell dc les Terres de Lleida. Dir.: Alfons Reverté. Boulogne, Haydn, Devicnnc. Mozart. 19.30 h CaixaForum Grup Instrumental Barcelona 2 16. Young-llee Kim, soprano. Dir.: Virginia Martínez. Schonberg. (Concerts del Centenari del Palau de la Música). 20 h liceu Elektra d'Strauss. Dir.: Sebastian Wcigle. 20.30 h l'Auditori Zukerman Chamber Players. Dvorak. Mendelssohn. (lbcrcmnera. Camt1>·o "l' 21 h Palau Ensemble Berlin. Boccherini. Mozart. Stamitz. (Euroconcert) . ....~ 4 MARÇ 21.30 h Palau Ana Belén. (Festival del Mil-lenni). 6 MARÇ 20 h Cons. Municipal Raquel Pierotti, mezzosoprano. Charles Miles, piano. 21.30 h Palau Rosana. (Festival del Mil-lenni). 7 MARÇ 21 h l 'Auditori Temporada OBC. Dir.: Emmanuel Krivine. Schumann, Zemlinsky. 8 MARÇ 19 h l 'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 9 MARÇ 11h l 'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 11.15 h At. Barcelonès Orquestra de Cambra Amics dels Clàssics. Dir.: Joan Palet I bars. 18 h Palau The Swingle Singers. De Purcell als Beatles, a cappel/a. (Els Diumenges al Palau). 18.30 h At. Barcelonès Maria Ab~nente, contralt. Alan Bmnch, piano. Handel, Scarlatti, PaisieIlo, Wolf- •errari. Ravel. (Associació Massià-Carbonell). 11 MARÇ 20.30 h l'Auditori Windsbacher Knabenchor. Dcutsche Kammervirtuosen. Dir.: Kari-Friedrich Beringer. Passió sego11s sant Mateu de Bach. (lbercamera). 12 MARÇ 20 h Palau Robert Barcelona Modern Project. Quim Ollé, nauta. Lito lglesías, violoncel. David Casanova, piano. Bach, Rodríguez Picó, Hindemith, Villa-Lobos. 20 h Catedral M. Esther Ciudad. orgue. (L'Orgue de la Catedral de Barcelona. Euroconcerl). 21 h Palau Moonwinds. joan Emic Lluna, clarinet i director. Cor de Cambra del Palau de la MúsiC<l Catalana. Dir.: jordi Casas i Bayer. Dvoník, Bruckner. (Palau 100). 19.30 h Petit Palau ONCA. Llege11des d'Andorra dc Pere Bardagí. Text: Miquel Desclot. 20 h SGAE Mauricio Carrasca, guitarra. M. Torrents, Solo. Bofill. Diago, Coduras. (Avuimúsica). 20 h Cons. Municipal M. Bofill, saxo. J. Codina, guitarra. D. Chico, acordió. M. U. Jbañez, arpa. ). lzquierdo. nauta de bec. Cor de cambra Diapasón. Dir.: Teo Roura. 21 h l 'Auditori London Symphony Orchestra. Dir.: Valeri Gcrgiev. (lbercamera). 21 h l'Auditori Temporada OBC. Nelson Frcirc, piano. Dir.: Leopold Hager. Brahms, Dvorak. 21.30 h Palau Nana Mouskouri. (Pestival del Mil ·lcnni). 19 h Palau OSV. Cor Madrigal. F. Beaumonl, mezzosoprano. D. Alegt:et, tenor. ]. A López, baix. Dir.: V. P. Pén~z. 1-laydn, Mcndelssohn. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h l'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). llh l'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 11.30 h Palau OSV. (Segona audició. Concerts Simfònics al Palau. Matinals). 19.30 h CaixaForum M. Infante, veu. ). Robaina, piano. J. Tejedor, violí. P. Codina. violoncel. ). E. Bagaría, piano. Ravel. (Concerts del Centenari del Palau de la Música) 21 h l 'Auditori Cor i Orquestra Filharmònica Ccskc Budcjovice. Solistes vocals. Dir.: Jaroslav Krcek. Requíem de Mozart. (Concerts a Barcelona). 13 MARÇ 14 MARÇ 15 MARÇ 16 MARÇ 18 MARÇ ~(\ . ~0: . 11 ~e 28J 45 1-11 CONCERTS 21.30 h Palau Chambao. (Festival del MiJ.Ienni). 20 h Liceu Tannhiiuser de Wagner. Dir.: Scbastian Wcigle. 21.30 h Palau Chambao. (Festival del Mil·lenni). 25 MARÇ 20 h Liceu Tannhiiuser de Wagner. Dir.: Sebastian \Veigle. 26 MARÇ 21 h Palau Ensemble Kapsbcrger. Coro Prima Parttica. Rolf Lislevand, llaüt, guitarra i direcció. Di Lasso, Palestrina, Da Rore, Ambrosio, Marenzio. (Euroconcert). 27 MARÇ 19.30 h Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Jordi Armengol, piano. Dir.: Daniel Mestre Dalmau. Grieg, Wikander. Sibelius. (Cambra Coral). 20 h Liceu Tannhiiuser de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 20 h SGAE Quartet de corda OBC. Garcia, Casablancas, López de Rego, Roget: (Avuimúsica). 19 h Palau David Malet, orgue. Bach, Part, Mendelssohn, Soler. (Cicle d'Orgue al Palau). 21 h L'Auditori Temporada OBC. Dir.: Eiji Que. Pons, Mozart, Txaikovski. 21.30 h Palau Orquestra Simfònica de la Ràdio acional Ucranïnesa. (Promoconcert). 19 h Palau OSV. Francesca Tristano Schlimé, piano. Dir.: David Giménez Carreras. Falla. Rimski-Kórsakov, Ravel. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 20 h Liceu Tannhiiuser dc Wagner. Dit".: Sebastian Weigle. llh L'Auditori Temporada OSC. (Tercera audició). 11.30 h Palau OSV. (Segona audició. Concerts Simfònics aJ Palau. Matinals). 18 h Palau Herbert Schuch, piano. Schumann, Holliger. Ravel. (Els Diumenges al Palau). 19.30 h CaixaForum Trio Lom. Schubert, Brahms. (Concerts del Centenari del Palau de la Música). 19 h Pa la u ONCA. ). Torrent, guitarra. Dir.: S. Brotons. Wagner, Villa-Lobos, Mendelssohn. (Concert de Tarda al Pa lau). 20 h Liceu Tannhiiuser de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 19 MARÇ 28 MARÇ 29 MARÇ 30 MARÇ 31 MARÇ RMC 281 CAPELLADES (ANOIA) 17 MARÇ 21 h Paper de Música l Benjamin Scherer Quesada, violí. Sandet· Sitting, piano. FIGUERES (ALT EMPORDÀ) 9 MARÇ 18 h Teatre El Jardf La Tra viata dc Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). GIRONA (GIRONU) 2 MARÇ 19 h Auditori (Cambra) ¡ El Pont d'Arcalís & Les Violines. 6 MARÇ 21 h Teatre Municipal La Traviata dc Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). 9 MARÇ 19 h Auditori Cor de Nens dc Windsbach. Deutschc Kammetvittuosen. Solistes vocals. Dir:: KariFtiedJich Beringcr: Passió se¡pns sant Mateu de Bach. (]bercamera). 16 MARÇ 19 h Auditori (Cambra) ¡ Confraria Tatiqa Qadiria Butchichia. Cor sufí a cappella. GRANOLLERS (VALLU ORIENTAL) 2 MARÇ 19 h Teatre Auditori La Traviata dc Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). Teatre Principal La Tra viata de Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). LLEIDA (SEGRIÀ) 11 MARÇ 21 h MONTSERRAT (BAGES) 16 MARÇ 21 h Monestir ¡ Camerart-Orqucstra del Maresme. Cor de la Universitat Rovira i Virgili. So- Teatre Fortuny j La Traviata de Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). ' l listes vocals. Dir.: Jordi Colomer. Passió sego11s sant Mateu dc Bach. REUS (BAIX CAMP) 4 MARÇ 21 h SANT CUGAT DEL VALLts (VALLU OCCIDENTAL) 7 MARÇ 21 h Teatre Auditori l La Tra viata de Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). TERRASSA (VALiis OCCIDENTAL) 46 142 9 MARÇ 18 h Centre Cultural 13 MARÇ 21 h Centre Cultural ! Ballet Clàssic de Moscou. Ell/ac dels cignes.(Fundació Caixa Terrassa) . Orqu. de Cambra de Berlín. Katrin Scholz. directora concertino. Janacek, Sarasate, \Villiams. Txaikovski, Servais, Mozart. (Fundació Caixa Ten·assa). LA FuN~ACIÓ CAIXA CATALUNYA