Revista Musical Catalana. Núm. 282 Abril 2008
Editorial: Una societat poc musical / PANORAMA Antoni Nicolau i la música coral. Joaquim Garrigosa / Marta Mathéu. Passió pel cant. Albert Torrens / Giuseppe Di Stefano. Un altre adéu a un altre gran de la lírica. Jaume Comellas / Dietari d'un crític en excedència. Els francesos. Antoni Batista / Mikrokosmos: Un homenatge pendent. Pere Artís / Del seu affm.: Sr. Eduard Toldrà. Jaume Comellas / Impromptu: L'expressió musical. Francesc Taverna-Bech / Tangents: El frac dels músics. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Mirall buit. Xavier Chavarria / Cobla: Tradicional, folklòrica, popular. Josep Pasqual / Auditori de Girona. El teclat d'Alessandrini i Kocsis. Josep Jofré / La Feria dels dubtes. Josep Pasqual / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Elena Copons. Albert Torrens / Petits músics per Santa Eulàlia. Josep Barcons / Crítiques: F. Taverna-Bech, Jaume Comellas, Lluís Trullén, Mercedes Conde Pons, Xavier Chavarria i Josep Barcons / TEMA El cànon digital. Els drets de còpia enregistrable / Novetats europees sobre drets d'autor. Ana Casas / El cànon de la discòrdia. Núria Peláez / MUSICALIA Samuel Ramey. El baix amb majúscules. Mercedes Conde Pons / El mes d'abril a l'abast. Fabio Luisi i l'Saatskapelle Dresden. Sibelius i Strauss amb l'OBC. Cincinnati Symphony Orchestra. Vienna Piano Trio. Orchestra of the Eighteen Century i Orfeó Català. Robert Holl. 31è Festival de Música Antiga. Mercedes Conde Pons / Paper d'assaig. Apropòsit d'un aniversari. Jordi Cornudella / Discos / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Debut de Fabio • amb l'Staatskapelle Dres n RSamuel Antoni Nicolau ~~y Recordat ?Is 150 Un la vella escola anys del narxement Giuse pe Di Ste ano Un altre comiat d'un Gran la música, com a expressió innovadora dels sentiments, ha estat per a Siemens, des dels seus inicis, un pont d'apropament i unió entre les persones. la Fundació Ernst von Siemens. creada el 1972, atorga un prestigiós premi musical: Benjamin Britten, Herbert von Karajan, Andrés Segovia, Leonard Berstein o Claudio Abbado, entre d'altres, avalen l'alt nivell de les personalitats guardonades. El dia a dia esdevé una cosa similar. Els nostres enginyers desenvolupen solucions tecnològiques altament innovadores, en harmonia absoluta amb les persones i el seu entorn. Des de fa més de 100 anys desenvolupen a Espanya solucions en enginyeria elèctrica i electrònica perquè els nostres clients dirigeixin amb èxit els seus negocis. Perquè sabem que el nostre èxit depèn de l'èxit dels nostres clients. El director d'èxit necessita harmonia en les seves innovacions. www.siemens.es SIEMENS - • • ,•••,. '*' 4J !@VISTA MUSICAL 4a ÈPOCA EDITORIAL PANORAMA ANY XXV 5 ari NÚM. 282 Una societat poc musical 6 Antoni Nicolau i la música coral per Joaq¡¿im Ga7'1igosa 8 Marta Matl1éu. Passió pel cant per Albert Torrens ......................... . . .. . . ..... . ... . .............. .. . ...... ..... ....... . ... . ... . ... . .. . .. . .... . .... . . ... .... . .. . ... ... .... . ... lO RMC Millet (president), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan. Carles Guinovart, Teresa lloret, Joari Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CoNSEU DE DIRECCIÓ: Jaume Comellas (director), Pere Artís (editor), Lluls Millet (director musical) i Montserrat Urpí (coordinació amb I'ESMUC). DissENY ORIGINAL: Ferran Sendra. Dietmi d'un crític en excedència. Els francesos 12 per Antoni Batista ---------------------·················-·····································································-·········· 13 Mikrolw smos: Un homenatge pendent per· Pere Artfs ..................................... . ....... ...... ... .... ............ ...... . .... . ....... . ....... . ..... . .... . ........ . ......... ........... .......................... .......... .... ...... .... CoNSEU EDITORIAL: Fèlix 14 ANTONI NICOLAU Del seu atfm.: Sr. Eduard Toldrà per Jaume Cometlas Impromptu: L'expressió musical per Francesc Tavema-Bech 'f1 \.. I O 1"~ Lh . .................... -. . -.................................... ,_.,_,,.:Y.. MARTA MATHÉU MAQUETACIÓ I SECRETARIA DE REDACCIÓ: Teresa Martínez.. PuaucrrAT: Gestac Indústria, 13, pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 Afe: molist@gestac.org PREIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSió: Agpograf, S.A. DisTRIBUCió: SADE DIPÒSIT LEGAL: 8-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Col'lABOREN EH AQUEST NOMERO: Pere Artls, Josep Barcons, Antoni Batísta, Ana Casas, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Jordi Comudella, Joaquim Garrigosa, Josep Jofré, Jordi Maluquer, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Núria Pelaez, Jaume Rodríguez Pombo, Francesc Tavema-Bech, Albert Torrens i Lluls Trullén. GiusepJJe Di Stefano. Un altre adéu a un altre gran de la lírica per !. C. C. ........................................................... ........... ..... .. ... ............ ........... ......... ........ . ......... ...... . ... . .... ......... ..... ...... ....... ...... . ....... 15 Tangeu~s: 16 Cobla: Tradicional, follllò•·ica, popular per Josep Pasqual 17 19 Fi ,...., ,,,._.....-•• -....... . l' El frac dels músics per Jordt Maluquer Ars Subtilior: Mirall b ujt per Xavier Chavarria Audito•i de Girona. El tecla.L d'Alessandrini i Kocsis per Josep Jofré La Feria dels dubtes per Josep Pasqual 20 Ro han dit. bo ban escrit 21 A propòsit de... Eleua Copons per Albert To,.,·ens . ...................................................................................................................................................................................... Petits músics per Santa Eulàlia per Josep Barcons --------------------------------------·--------------------------------············································· Crítiques per Jaume Com~llas, /11/ercedes Conde Pons, Xavier Chavarria, Lluts Trullén, Francesc Taverna-Bech i Josep Bcu·cons 22 GIUSEPPE Dl STEFANO TEMA 23 29 El cànon digital. Els dJ•ets de còpia enregistrable . ... . ...... . .. . ... -.. . ... . .. . ..-. ...... . .. . .. . . . . . . . . . ......-...... . .. . -.......................... _.. __ .......... 30 -......... oveta ts e uropees sobre drets d'autor per A na Casas -------------------------------------------------------------------------------------------------------------·········· El cànon de la discòrdia per Núria Peldez 32 MUSICALIA Sam uel Ramey. El baix a mb majúscules 34 per J\llercedes Con.de Pons -----------------------------------···· ------------------------------------------------------------·-················--El mes d'abril a l'abast. Fabio Luisi i I'Saatskapelle Dresden. i Strauss amb l'OBC. Cin cinnati Symphony Orch est.ra. 37 Sibelius Yienna Piano Trio. Orcbestra ofllie Eigbteen Cenlury i Oñéo CataJà. RobertHoll. 5t è Festival de Música AJ1Uga per Mercedes Conde Pons 41 Pap er d'assaig. A propòsit d'un anivc•·s ari per Jordi Cornudella ............................................................................................................................................................................. 43 44 Discos -----------------------------------------------------·-················--·..·····························-·------······· Música encre uada. Sidokus.com per &lum·d V. Pal<Ji SAMUEL RAMEY CONCERTS 45 Revista de I'ESMUC, pàgines centrals 3 147 ..~·· , / • PALAU MÚSICA CATALANA l ,t. l C:Jt,o NA 1908·20 0 8 Els Diumenges al Palau XVI Temporada 2008 Diumenge, 9 de març de 2008, 18 h • ································································································· SWINGLE SINGERS A csppel/a, de Purcell als Beatles Diumenge, 30 de març de 2008, 18 h . ................................................................................................. HERBERT SCHUCH, piano 12n. pnm )IN eonc...Jnternacb1al de Piano de SMtandot) A. Schumann: NachtstOcke op. 23 H. Holllger: ENs. Drel Nachtstücke f(Jr Klavier (1961166) M. Ravel: Gaspard de la /llull F. Chopin: 4 Sc/relzos Diumenge,6d'abrilde2008, 18h . ................................................................................................. JOVE ORQUESTRA NACIONAL DE CATALUNYA Orto6 C6tillli CPM~<>Ci"ll P<!<F..-.<ICOIJ<I-l Marte Mathéo. eoprano I Anna Tobetla, eontr.JI/ Oavkf Alegret, tenOf I baix per det&rmfnar I Manuot Valdivioso, clfOCIOf A. Gerhard: Alegrfos (suite) F. Pedrell: Glossa(..,.....,.. 01 P-oo,. Música C8tolano e12e de !ebterde 1006) G. Rosslnl: Stsb8t Marer Diumenge, 27 d'abril de 2008, 18 h • ··aFíoüEsfRA.sirvii=óN.ICA.JÜuÀ·cï\R'BoN'Ei::L. DE LES lERRES DE LLEIDA Mariona Benot {Ro$8ura}, Anna TabOlla (Jovtta), Jol'df C:atanova (GollfYfc}, S4fl)l Bollvet (MIHOÓ 118 V6U d'IJII postor), Xavier Albera-Vall jCorvet6). Josep Ferrer (PeroQ I Alfons Reverté, direclor E. Toldrà: B rjrrNo/1 de mai[¡- 01 PGOrwde la Mú$1C8Colalono 8122 dO tMJg dO 1928) Diumenge, 18demaigde2008,1 8h . ............................................. , .................................................. ORQUESTRA SIMFONICA D'HONGRIA G. Rossini: Semiram/s (obertura) B. Bartók: manderl meravellós J. Brahms: Simfonia núm. 3 e Concert patrocinat per. t-s.ti6 O Damnt Diumenge, 25 de maig de 2008, 18 h . ................... ..... .... ..... ..... .... .... ..... ..... .... ......... .......... .... ...... ..... ... ORQUESTRA NACIONAL CLÀSSICA D'ANDORRA Cor de Cambra del Palau de la MU:sk:a CM:alan4 ~per F\l'ldtlci) Cob:a ~ Pa\.11Cortoso, oAola I Daolol Mestre Dalmau, director E. Elgar. /nltOducc/6 i 8/legrO, op. 47 per a orquestra de corda B. Brillen: Lachtymae op. 48 per a OIQUBSira de cordes i via/a A. w. William s: Tlltee Shakespeare Songs per a cor mixt a ct!J)pe//8 Flos Campi: Suite per a cxquestra, viola sofiSta I cor Concen pa1nxt"'6l per. A { 1 Fundx10n Ahadl<> VENDA D'ENTRADES: A partir del 18 de febrer de 2008 · De 6 a 25 € INFORMACIÓ I VENDA: lnternet: www.palaumuslca.org · A les taquilles del Palau de la Música Tel.: 902 442 882 · Aie: laqullles@palaumusfca.org Orgo.nttzta 1patrocina.: 11!11l'l'I ·- ORnO ÇATALl, tAlAU Dl LA Mt) SIC:A Amb el patrocini do: Amb la coHaboracló do: EDITORIAL om conscients, a l' hora d 'escollir el tema d'aquest editorial, que correm el risc de caure en reiteracions temàtiques, o de matisos; en tot cas, aquesta circumstància no és baldera, ja que ve avalada també per les reiteracions i fins i tot crostificació d'un estat de coses que no podem acceptar com a satisfactori. Confirmant el títol de l'escrit, podem afhmar que la nostra societat, considerada de manera genèrica, no és musical, si entenem aquest concepte en l'especificació més genuïna, la música culta. Aquesta és una queixa insistida aquí, tal com acabem d'insinuar, que els fets ratifiquen dia rere dia. A tall d'exemple prou explícit, estem escrivint aquest comentari cinc hores abans de l'inici d'un concert que s'ha de celebrar al Palau de la Música Catalana d'un interès molt acusat. Sortint de la rutina programadora, aplega una molt poc habitual formació de vent -Moonwinds- amb el Cor de Cambra del Palau de la Música, en un programa presidit per la bellíssima Missa núm. 2 de Bruckner, amb una primera part formada per una obra per a instruments de vent de Dvorak. Un esdeveniment d'un notable interès. D oncs bé, una confluència d'al·licients tan notables, no ha valgut gairebé ni un mínim testimoni informatiu en el repàs, força exhaustiu, dels mitjans de comunicació. Si en canv1 que anaven plens d'un reportatge sobre una pel-lícula no nata, a les envistes de l'inici del seu rodatge i al marge de poder aventurar de manera fiable la bondat final del producte. La qüestió ve a tomb perquè aquests mateixos dies a Àustria s'ha desfermat una certa polèmica en sentit oposat a redós del protagonisme insòlit aconseguit per un film que acaba de ser distingit amb el mediàtic i prestigiós Oscar al millor de llengua no anglesa. Allà hom remarca que el cinema resta marginat de l'atenció principal de la societat, engolit pel gran protagonisme que assoleix la música gran. A més, amb fets tan expLícits com que el suport institucional al cinema en un any és l'equivalent al que es dóna a la música en un dia. El contrast mostra de manera especialment aguda dues realitats molt contrastades. La conclusió és força clara: la societat vienesa i l'austríaca, de manera general, és una societat plenament musical i molt menys audiovisual; la nostra, malgrat que determinats miratges puguin aparentar uns certs canvis, continua essent una societat tan sols secundàriament musical: no ens enganyem. Una societat poc musical ~e 2 82 5 149 PANORAMA Antoni Nicolau i la Inúsica coral Anton i Nicolau i Parera (1858-1933) constitueix una de les personalitats més rellevants de la música catalana del final del segle XIX i el com ençament del xx. per JOAQUIM GARRIGOSA i MASSANA ormat sota el mestratge de Ga· briel Balart (harmonia i composició) i de Joan Baptista Pujol (piano), ambdós destacats pedagogs musicals a la Barcelona del final del XIX, amplià posteriorment la seva formació a París. Com a director d'orquestra dugué a terme una tasca molt important dc divulgació de la millor música europea -promogué la difusió de l'obra dc Wagner i el 1900 dirigí les nou simfonies de Beethoven- i diverses obres dels compositors catalans més destacats del moment i organitzà els Concerts de Quaresma del Liceu, que suposaren una fita important en la vida simfònica barcelonina de l'è poca. En l'aspecte pedagògic, ca l destacar-ne la direcció de l'Escola Municipal de Música de Barcelona durant més dc trenta anys, en què impulsà els estudis de corda i de piano, i la convertí en un centre prestigiat pel rigor i la vàlua dels professors. L'interès de icolau pel desvetllament dc la vida musical de la seva ciutat, el va fer participar activament en moltes dc les iniciatives d'aquell inici del segle xx que tanta força varen tenir en la configuració de la vida cultural catalana. Entre aquestes iniciatives ens centrarem en dos aspectes que varen conOuir en la faceta d'Antoni icolau com a creador: la renovació de la música religiosa a partir del J\llotu Proprio i el naixement del cant coral modern a casa nostra de la mà de l'Orfeó Català. El papa Pius X, el novembre de 1903, va fer públ ica la instrucció Motu Proprio sobre la música sagrada. D'acord amb aquesta normativa, l'Església impulsava un moviment de renovació de la música religiosa amb la intenció de d igni fi car el cant litúrgic. Els eixos vertebradors eren la recuperació del cant gregorià, la pràctica de la polifonia d'acord amb els models sorgits a redós del Conci li de Trento i l'ús del llatí en les cerimònies litúrgiques. A més dels músics eclesiàstics. un important grup de F RMC 282 6 150 músics laics, encapçalats per Lluís Millet, varen esdevenir abanderats de la nova proposta de la jerarquia catòlica i hi varen sumar l'incipient moviment d'orfeons. La creació del cant coral modern encapçalat per l'Orfeó Català va proporcionar un instrument de primer ordre per a les interpretacions de tota mena d'obres cabdals de la història dc la música. Com a exemple només indicarem que l'any 1900, dintre dc la interpretació del cicle complet dc les simfonies dc Beethoven dirigides per Antoni Nicolau, es va dur a terme la primera audició a Catalunya de la Novena Simfonia amb la participació dc l'Orfeó Català i que el 1921 aquest mateix cor interpretava per p rimera vegada la Passió segons sant Mateu de 1. S. Bach. Aquest gran potencial vocal i institucional -el 1908 havia inaugurat la nova seu amb la Sala de Concerts del Palau de la Música Catalana- va ser el que Lluís Mi llet va posar al servei de la música catalana -participant en la recuperació de la música tradicional catalana- i de la causa de la creació musical d'acord amb els paràmeh-es de la proposta vaticana. En aquest sentit cal recordar que la sessió inaugural del Tercer Congrés de Música Sagrada, que es va celebrar el 1912 a Bar- Moltes de les seves peces corals duen text de Verdaguer, al qual alguna vegada va demanar autorització per modificar elements del text celona, va ser inaugurat al Palau de la Música Catalana i entre els organitzadors hi havia personalitats com Millet, Pedrell, Nicolau, Sunyol, Gibert, Cumellas i Ri bó, Lamote de Grignon, etc. És en aquest ambient que Antoni Nicolau va participar amb les seves composicions de l'ideari que guiava els impulsors del moviment orfeònic. Si no és immergit en aquest ambient, no podrem comprendre que el director d'orquestra, impulsor de la vida simfònica barcelonina (entre els seus nombrosos deixebles cal esmentar Eduard Toldrà) i compositor de música escènica amb òperes com Constanza o La Tempestad, dediqués els seus esforços a la creació d 'obres corals d'acord amb els requeriments del moment. ntre les seves composicions corals cal esmentar, per la seva divulgació i representativitat, obres com Cançó del pelegrí, La E mort de l'escolà, Salve Montserratina, El Noi de la Mare, Entre flors, Cançó dels escolans, Cançó de la Moreneta, La Mare de Déu, Captant, etc. Moltes de les seves peces corals duen text de Jacint Verdaguer i fins i tot en algunes ocasions treballà amb el poeta per demanar-Li autolització per modificar alguns elements del text. Francesc Cortès en el seu estudi sobre Verdaguer i la música• en parla: "Altres documents pale- sen l'interès que Verdaguer mostrava per les adaptacions musicals. Lluís Millet recollí, amb el to abrandat que el caracteritzava, una escena prou significativa amb Antoni Nicolau i el seu poema coral Captant. Quan aquest trobava la necessitat d'introduir alteracions als textos - repeticions, esmenes-, ho consultava al poeta: «Aquestes modificacions i afegidures al text, no es cregui fossin fetes sense consultar al poeta. Mossèn Cinto, el poeta predilecte d'en Nicolau, les aprovava de seguida, aquestes modificacions, encara que de vegades no veiés clara, de moment, la transcendència que hi donava el músic; però al sentir el Captant tocat al piano pel PANORAMA A L'ESQUERRA, ANTONI NICOLAU (ASSEGUT) AMB LLUIS Ml LLET I PAGÈS. A LA DRETA. L'ENTERRAMENT D'ANTONI N ICOLAU DAVANT EL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA EL 28 DE FEBRER DE 1933 mestre, qui al mateix temps li cantava la lletra amb sa veu de setze peus, la cara del gran poeta prengué una expressió forta, els ulls se li animaren estranyament: seria l'expressió de quan la inspiració li dictava sos admirables versos. Pobre Mossèn Cinto! Si l'hagués pogut sentir tal com estava musicat el seu Captant!» Ell deia a en Nicolau, després de sentir-lo: «Això és fer Evangeli!»". A lgunes d'aquestes peces són a una veu acompanyades amb orgue (o piano}, com per exemple la Cançó dels escolans o la Cançó de la Moreneta, pensades per ser interpretades per l'Escolania de Montserrat després de la litúrgia de les vespres. En aquestes composicions, l'aparent simplicitat melòdica vesteix la poesia de Verdaguer amb una gran expressivitat i dignitat. És el cas, sobretot, de la Cançó de la Moreneta, en què el ritme canviant s'adapta a la prosòdia del text amb una gran efectivitat. La popularitat d'a lgunes d'aquestes melodies mostren un gran compositor al servei de la pietat popular. El cas de la Cançó del pelegrí és una mica diferent, ja que es tracta d'una obra escrita originalment a 4 veus iguals. El tema recurrent del to dc la salve gregoriana que també trobarem en La mort de l'escolà és present en tota la composició. La partitura alterna els fragments contrapuntístics a l'inici dc cada estrofa amb els homofònics que clouen abans de la tornada «Més ai! Maria, m'ha enamorat.» Finalment em voldria referir a les dues composicions potser més conegudes -malgrat que darrerament poc interpretades- de Nicolau: La mort de l'escolà i El Noi de la Mare. En Ja primera -La mort de l'escolà- retrobem el tema de la salve gregoriana present al llarg de l'obra. El requeriment vocal és complex tant pel que fa a la tessitura i l'amplitud de registre ( Rel per als baixos i Si bemoll4 per a les sopranos) com pel nombre de veus (SATIBB), sis en total amb alguns divisis i un solo de soprano que, segons la partitura, és per a <ctm soprà sol; si pot ésser, veu de noy y co/ocat a més altura que la massa coral». De manera similar a la Cançó del pelegrí, alterna els fragments contrapuntístics sense massa dificultat amb els homofònics. La riquesa harmònica d'a- La popularitat assolida per alguna de les seves m elodies mostren un gran compositor al servei de la pietat popular. quests darrers ve marcada per les possibi litats de la multiplicitat de les veus. La dificultat principal rau en el fet de fer el text intel·ügible en els moments en què s'ar- riba a les parts més extremes de la tessitura. La composició, escrita per al model de cor de l'Orfeó Català de 1900 avui requereix un nombre de cantaires poc usual, però sens dubte a l'abast de la qualitat de diversos cors que tenim a casa nostra. El Noi de la Mare, malgrat ser dc 1903, està escrita a 4 veus (SATB) i té alguns divisis, sobretot al fmal de la peça. L'escriptura presenta un contrapunt imitatiu més ric que l'anterior. probablement pel caràcter de la melodia que glossa. Amb una tessitura no tan extrema, és més abordable que La mort de l'escolà. Es tracta d'una recreació sobre la cançó popular a partir de la poesia que Verdaguer va fer emulant La meravellosa cançó de ada I. Tota una lliçó sobre l'ofici del compositor que estima el poeta i la música tradicional. Per acabar, només desitjaria expressar el desig que aquestes pàgines de la història del cant coral català no es perdin en l'oblit. Hi ha molta música i molt ben feta que cal continuar cantant. NOTA 1. Francesc Cortès. «"Si d'eix gran riu del Paradís I hagués la música sentida": estudi sobre el perquè de Verdaguer a la música». publicat en Verdaguer: un geni poètic Barcelona: Biblioteca de Catalunya. 2002. 7 151 PANORAMA arta athéu Passió pel cant D'ençà que el p assat mes de gener Marta Mathéu va obtenir el segon premi en una edició d~l Concurs de Cant Francesc Viñas en què els primers premis_van quedar deserts, aquesta tarragonina de 28 anys viu un dels moments més dolços d'una carrera que ja fa temps que ha deixat de ser incipient. Amb aquest motiu, ens proposem conèixer més de prop la jove soprano ... per ALBERT TORRENS 8 152 - Ara que ja fa dies que vas obtenir el premi, ho has "digerit'', tot plegat? -Sí, una mica. L'endemà del Concurs, i tola la setmana següent, estava molt cansada, de dormir poc, els nervis, la tensió... No és el mateix presentar-se allà que fer un recital. Guanyar aquest premi ha estat fantàstic com a fonnació, ara estic en edat de fer concursos i això sempre és una superació, per a tu, per a la teva carrera i per a la gent que t'envolta, però cal tenir els peus a ten·a. Aquests dies, el telèfon encara sona: hi ha gent que encara cm felicita, però també hi ha feines que cm surten i concerts que m'ofereixen a partir d'haver-me vist allà. -Els primers compromisos fruit del Concurs són per aquesta mateixa temporada. Amb quina antelació tanques l'agenda? - En aquest moment tinc agenda a any i mig vista: cada mes, més o menys, tinc alguna cosa. Però encara hem pogut trobar dates per als concerts del Concurs Viñas. - Tot i que ja has acabat la carrera de cant, continues formant-te. Quin tipus de classes fas ara? -jo en dic "passar la ITV", és un repàs vocal i tècnic. Quan acabes els estudis, és quan realment comences a posar en pràctica tol el que has après tècnicament i cscènicament. Molta gent, quan està estudiant, si no té feina ni concerts, va muntant un repertori bàsic. Però a mi em va passar que, abans d'acabar la carrera, muntava les obres segons els compromisos professionals que tenia. El primer trimestre del curs, per exemple, ja sabia que al desembre tenia El Messies o l'Oratori de Nadal, i els havia de repassar si ja els havia cantat o aprendre'ls si els estrenava. Per al Concurs Víñas he estat molts mesos preparant totes les àries d'òpera que presentava, treballant- les i madurant-les vocalment i escènicament. És un procés a llarg termini. -La teva mestra, Ana Luisa Chova, ha format molts joves cantants que després ban fet carrera. Què té d'especial el seu mètode? - Pedagògicament, és una persona fantàstica, perquè és molt tranquil· la, diplomàtica i natural: si hi vas amb molts nervis, te'ls fa treure, i si tens moltes coses al cap, te'n fa fer una darrere l'altra. La manera que té d'ensenyar la tècnica del cant és molt natural, no força mai res, i l'adapta al timbre de Ja teva veu i a la teva manera de cantar. I, a part de la tècnica, és una persona que es dóna als a lumnes al cent per cent: tu vas a classe i, quan en marxes, ella, a casa, continua donant voltes a la teva feina, al teu calendari, i quan hi tornes et diu tot el que ha pensat per a tu. I això, amb la quantitat d'alumnes que té, té molt de mètit. -Suposo que també et guia en temes de repertori... -Sí, quan em proposen una cosa nova, jo primer li pregunto si creu que em pot anar bé vocalment -i això no només vol dir la tessitura, sinó també el color i el timbre de la veu. Després, un cop et poses a treballar, dins del repertori trobes coses que t'ajuden vocalment: jo, la primera vegada que vaig cantar la Novena de Beethoven, tenia la tessitura, però necessitava una veu amb una mica més de cos. l gràcies al treball d'aquesta obra, vaig millorar aspectes tècnics. A partir d'allà, la veu va agafar una mica més de cos i vaig madurar el timbre, va ser un salt vocal i tècnic important. - Per què és tan perillosa la tria d' un repertori equivocat? -Molts cantants joves s'equivoquen en pensar que, si poden cantar una ària d'un personatge d'òpera, poden fer tot el rol. Si la veu dóna per a aquell compositor, endavant, però si només pots tocar-ne determinades coses, cal vigilar, perquè després també hi ha tot un procés al darrere, d'aguantar el rol escènicament i psicològicament. De vegades, alguns papers que són molt dramàtics, com la Suor Angelica de Puccini, hi ha moltes sopranos, sobretot les que són mares, que no la poden cantar, perquè sabent el desenllaç de la història, els agafen tots els mals. Jo vaig amb peus de plom en aquest sentit. -Si poguessis triar un àmbit del repertori, en què et sents més còmoda? -Fins ara, he fet més oratori i recital, i en l'òpera, que és el gènere de més pes, ara tot just hi estic entrant, tot i que ja havia fet algunes coses al taller d'òpera de València. Pel meu tipus de veu, puc fer-ho gairebé tot, però ara com ara els autors que em van millor són Mozart i el bel canto. També he tre ballat molt la ductilitat, Ja línia i el fraseig de l'òpera francesa, que m'ha ajudat a madurar. Però sóc molt jove per fer primers papers, i no em tanco cap porta. - La part escènica no et frena ? -No, en absolut. Crec que el cantant ha de ser actor i músic. I la part escènica és tan important com la vocal, no només en una òpera, sinó també quan estàs en un recital: de vegades, veus gent que, cantant lied, són com un bloc de gel. I tu has de transmetre allò que has vist en la partitura del compositor o en la lletra que ha escrit el poeta. Ells han plasmat la seva obra en paper, i tu ets l'intennediari que ha de fer que allò arribi al públic. Jo crec que la gent que va a un concert es vol sentir identificada amb el cantant i gaudir. I això ho notes de seguida en les seves expressions i reaccions, i ho agraeixes, perquè és la resposta a l'esforç que has fet. - Quins models tens com a cantant? - M'agrada molt l'elegància de Renée Fleming. Té una veu vellutada que t'envolta, però sobretot una manera de cantar molt elegant. També m'agradaria tenir el temperament de la Caballé. per- PANORAMA què l'he pogut conèixer en estats diferents, i la virtuositat de la Bartoli, tot i que sé que la seva manera d'interpretar ha estat molt discutida. jo crec que és pur nervi i té unes ganes boges de transmetre allò que sent. I jo, si pogués, seria com ella. - Acabes d'esmentar Montserrat Caballé, amb qui se t'ha comparat més d' una vegada. Què en penses? - M'han arribat a dir que la meva veu, en aquest moment, s'assembla molt a la de la Caballé quan era jove: el timbre, el filat ... )o vaig fer unes masterclasses amb ella a Saragossa, i tenir allà, a mig metre, mentre cantes, una persona que tu tens com a referent perquè porta més de cinquanta anys de carrera, va ser una gran experiència. A ella li va sortir la vessant humana i es va emocionar veient-me cantar. Això per a mi ha estat una cosa que m'ha quedat a la retina per a tota la vida. - Véns d'una família de tradició musical? -El que és una família de tradició musical, no, però sí que hi ha hagut sempre afició a la música. El meu avi cantava als Cors de Clavé, i el meu pare, de jove, tocava la guita na o la bateria amb els amics. A mi, de petita, amb tres anys em van comprar un orguenet i, amb sis, treia d'oïda melodies conegudes. I , a casa, la música sempre ha estat una assignatura més, no només una afició. Quan vaig començar a estudiar el piano, vaig passar una crisi, perquè vaig tenir un professor que no va saber transmetre'm el sentiment musical necessari. Però els meus pares em van animar i no van voler que ho deixés per una mala experiència pedagògica. Això ho agraeixes A més d'una veu privilegiada, Marta Mathéu compta amb altres instruments tant o més valuosos per fer-se un Uoc en el món de la lírica: la seva proximitat i senzillesa natural, un tarannà extrovertit i optimista, una rialla encomanadissa -com les grans cantants- i una passió incontenible pel cant, pròpia de qui, amb 28 anys, sap on és, on vol arribar i què ha de fer per aconseguir-ho. Tot plegat ens fa creure que mai no serà una diva com les habituals. després, quan veus que és vocacional, perquè jo realment crec que he nascut per a això. No sé si podria estar fent alguna altra cosa: amb això gaudeixo, m'ho passo bé i vull que la gent s'ho passi bé amb mi. - Com et veus d'aquí a deu anys? -Cantant professionalment i gaudint de la música i d'aquesta vocació amb què he nascut. Continuar portant la música allà on vagi i fent que la gent en gaudeixi gràcies a la meva veu. I a part de la vocació i que tinguis aptituds o pos- sibilitats, el que crec que mai no s'ha de perdre és la il·lusió per voler fer les coses: si cantes quaranta vegades una obra, que quan la tornis a fer, sempre hi hagi les ganes de provar coses noves. l voler-te fer el públic sempre teu, i oferir-li el millor de tu mateix, encara que puguis tenir un mal dia. Això no té preu, perquè després reps el resu ltat en forma d'aplaudiments -o de xiulets, que també hi poden ser i s'han de saber acceptar. Un divo ho és en tots els sentits. --------------------------------·------------------------------ ---------1 1, M VISTA MUSICAL CATALANA CI PALAU DE LA M úSICA, 4-6 . - 08003 BARCELONA : ~ BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA i:•. Senyors, els ag.rai.ré que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà el Consorci del Palau de la Música Catalana, 1: ¡ : , pel pagament de la meva subscripció a 'Revista Musical Catalana' .1 , I I ~~~~~~:om~t~: ...•......~....~........~~-~-~-~ ~-~· · · -~- ..~-- '.....'...........~.~.........~.....'.....'................... ~~-~ :.. ~~-~PT~~: '.....l.... ~.....~.....~......'.....'.....' ....~.....l..... I Signatura: i ~ BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ i Nom i cognoms del subscriptor: i I, ! ...................................................................................................................................... ! I ! Adreça: .................................................................................................................................................................................................... ~;~;;~~~;;;,~:~fu~;~;.~~~~::;~;J:;:~::~~~:~;~;.~;;;:::.:.~::~~: ~:~: L ES SEVES DADES SERAN INCORPORADES ALS FriXERS DEl. GRUP PALAU DE LA M ÚSICA (OR.ffiÓ CATALÀ. FUNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA M ÚSICA I CoNSORCI DEL PALAU DE LA M úSICA CATALANA). AMB SEU AL CARRER PALAU DE lA M ÚSICA 4 - 6, DE BARCELONA, CP 00003, PER FER-NE LA GESTIÓ GENERAL, I eN AQUFZI"A ADREÇA POT EXERCIR TOTS EI.S DRETS D'Aa:és, RE.CTlRCACIÓ, CANCEI.·LACIÓ I OI'OSICIÓ. ¡ : ! --·---------------------------·-----------·-··J L----·-----·--·-----·----··-····------------------------- 9 153 PANORAMA Giuseppe Di Stefano Un altre adéu a un altre gran de la lírica La m ort el dia 3 de març de 2008 de Giuseppe Di Stefa- no esdevé la pèrdua d'una de les darreres denes d'una gran generació de cantants que de mica en mica, com una filera de fitxes de dòmino, van caient fent la imp ressió que una emp eny l'altra. per J. C. C. ascut l'any 1921, el mateix en què va morir Caruso, hom ba de repetir una mica el que ha escrit abans en referir-se a altres companys de generació, de la qual formaven part, entre d'altres, Franco Corelli, també nascut el 1921, Call as i Victòria dels Àngels ( 1923), Renata Tebald i (1922), Manuel Ausensi (1919) i Birgit Nilsson (1918), que amb els un pèl més reculats Elizabeth Schwarzkopf i Maria Del Monaco (1915) i Fernando Corena ( 19 16), Gianni Poggi ( 1917), Giacinto Prandelli ( 1914) i altres, configuren una generació il·lustre que va destapar-se a partir de la fi de la Segona Guerra Mundial. Part d'ells recordats en aquestes mateixes pàgines amb motiu dels seus decessos recents. Aquesta mateixa fita esdevé un referent d'una època en la qual el món volia deixar al darrere els horrors d'uns anys terribles -ell mateix va fugir de la Itàlia mussoliniana i va ser detingut al Vichy coJ.laboracionista-, en què a cavall d'un desenvolupament econòmic espectacular es congriava una eclosió cultural de notable envergadura. En aquests anys neixen fenòmens tan importants a la lírica com l'explosió de la indústria discogràfica, la facilitat de desplaçaments amb la millora de les comunicacions aèries, l'aparició en principi incipient dels directors d'escena estrella i la reconversió dels cantants de simples veus estàtiques en també actors convincents. Època suggestiva, però alhora també intensa i complexa, que aquesta generació va servir, una mica a cavall dc l'anterior, tot mantenint d'aquesta la voluntat de preeminència del fet vocal a l'espectacle operístic. ascut en una Motta Santa Anastasi, N 10 154 GIUSEPPE Dl STEFANO PRONUNCIANT EL PREGÓ DEL CONCURS VIÑAS EL 1986 a l'illa de Sicília, féu tentines amb la música lleugera abans d'imposar el seu art en el món de l'òpera a partir de la meitat dels quaranta, amb debut el 1946 a Reggio Emília, el mateix any que va actuar per primera vegada al Liceu, amb Ma non de Massenet al costat dc la seva bona amiga Victòria dels Àngels. Amb ella, amb Manuel Ausensi, i amb Del Monaco, entre d'altres, abans havia recorregut la geografia provinciana espanyola damunt esgavellats autocars vivint anni di galera amb la companyia d'aquell curiós director empresari anomenat Napoleone Annovazzí, al pur estil reminiscent de ca no dels Tes pis de la tradició clàssica hel·lènica. Al mateix Liceu, hi tornà la temporada següent en una versió de La Sonnambula amb Mariví del Pozo, encara en època preestel·la1~ abans que ho fes el 1961, ja com a figura destacada amb Un ballo in maschera, i posteriorment l'any 1970 amb Fedora, ja apuntant simptomes de decadència. Pel mig havia passat a ocupar plaça de gran figura de la lilica rivalitzant en el repertori italià i francès amb els esmentats Del Monaco, Corelli, Bjorling i també Prandelli, Poggi, Raimondi, Tagliavini i altres figures de l'època de la seva mateixa corda. L'any 1948 va debutar a La Scala com a primer gran escenari de referència, al qual van seguir poster·iorment la resta dels més importants del món, seguint Ja clàssica trajectòria dels grans artistes, calcada a grans trets. Els seus inicis com a tenor lleuger aviat van ser superats cap a personatges de caràcter líric i lirico spinto, en un recorregut caracteritzat per un procés de tria que molts experts van considerar poc inteJ.tigent i que afavorí que la seva carrera fos relativament curta per a les seves facul tats naturals. Generós en el lliurament als personatges, i les notes més atrevides, sense defugir dificultats en les tessitures, va recolzar-se en una veu compacta, de gran bellesa, que li donà una notable empremta personal i el convertí en un dels autèntics monarques tenorils de la seva generació. Va actuar sovint amb Maria Ca llas, en versions considerades històriques. Amb eUa al principi dels setanta encara va realitzar una gira de recitals en què ambdós van arrossegar les daneres guspires d'una relació afectiva sincera i de l'esmorteït vernís d'un ahir impossible de perpetuar. aig tenir oportunitat de conèixer-lo personalment i fins i tot d'entrevistar-lo amb motiu d'una presència seva al Concurs Francesc Viñas, no recordo si va ser la del 1983 o el 1986. Va ser una experiència molt interessant. L'home, amb una seixantena d'anys a l damun t - la memòria me'l mostra una mica envellit per l'edat esmentada- , es va mostrar un conversador divertit, de caràcter netament identificable amb els seus orígens sicilians, bon tros sorneguer, recorrent de manera divertida a acudits senzills, dites tradicionals i anècdotes diverses. A falta de poder defensar la condició de figura vívida, maldava per mantenir almenys la de personatge. Em parlà de la forma de cantar natural, i es referí al que deia Verdi sobre el cas -cantar sense forçar-, i recordà la seva primera estada a Barcelona; a la Barcelona empobrida i decrèpita del 1946, en plena època nadalenca, on va viure un aspecte de la duresa de l'ofici circumscrit en la circumstància d'adreçar-se, el mateix dia de Nadal, a una miserable oficina de telègrafs per enviar un telegrama a la seva família i compartir, amb el també solitari funcionari, l'amargor de la solitud en un dia tan especial com aquell. La seva mort en la també solitud absoluta d'un llarg procés de coma, consegüent a una absurda agressió soferta en un país del cor del continent africà on qui sap per què hi residia temporades, té inevitablement quelcom d'òpera verista. V CENT ANYS DEL PALAU Exposició fins al 25 de maig OBERT CADA DIA ·'........·•·/ PALAU MÚSICA CATALANA IAACUONA 1908·2008 Caixaforum - Av. Marquès de Comillas, 6-8 08038 Barcelona · Tel. 934 768 600 www.laCa ixa.es/ObraSocial PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA Els frances os Diu un amjc meu que la culpa de tot és dels francesos, i els espanyols, reals importadors de la sifilis arran de les seves conquistes americanes, van quahficar la m alaltia ven èria com a roal gàl·lic per treure's de sobre les puces, m és exactament en aquest cas el terrible Treponema PaLlidum. En l'espai de la cançó d'autor, tanmateix, els fran cesos han estat els únics reis que van sobreviure a la guiLlotin a. França ha donat i h a sonat un gènere, h ereu dels trobadors medievals, que barreja lletra i música com a elements complementaris, amb l'imprescindible afegit subjectiu dc la interpretació: un mateix artista escriu la lletra, compon la música i bo transm et GEORGES BRASSENS I per ANTONI BATI STA a chanson ha estat per a la riquíssima nissaga de cantautors catalans un inexcusable punt de referència. Mentre els músics pop miraven a l'àrea anglosaxona, la cançó escoltava França; en alguns casos, sobretot al principi. els resultats eren ga irebé pcrl"cctcs mimesis, només una excepció s'escapa dc la regla, Raimon. que és en tols sentits una altra cosa. Edi th Piarr i Charles Trenet són els primers referents d'una cançó que té intencionalitat dc transcendir la lleugeresa dc la música lleugera. lacques Brel. Léo Fen-é i Gcorgcs Brassens són els que més ho aconsegueixen; )ean Ferrat és un tou que abusa dels violins, i Georges Moustaki és un senyor que va fer una gran cançó. la va posar al banc i encara viu dels seus rèdits. Tot plegat, naturalment. a 111011 a11is. Persona lment vaig conèíxer el tal Moustaki i Léo Perré. El primer el vaig convocar per a un programa de televisió, i. en passar allò que passa en televisió, que Ics càmeres no tenen bateria, que s"oblidcn l'il·luminador i que, com que són tants, tots ells imprescind ibles, sempre hi ha algú que fa tard i hom no pot començar a grava r, perquè després tampoc no quedi enregistrat. .. Monsieur Mouslaki es va empipar, cm va dir eufemíst icament el nom del cochon i es "va obrir". Tenia mil raons i tota la raó del món. Després he sabut coses bones d'ell, la seva amiga Marina Rossell el qualifica com a ésser excepcional i en- L 12 156 cantador, i en Paco lbañez conta que, anant un grup de cantautors a fer un bolo militant per als insurgents de Chiappas, l'avioneta andròmina que els carretejava va començar a brandar enmig de la selva, però que Mousta ki, com sí no passés res, va agafar l'acordió diatònic i va començar a acompanyar-sc una vella tonada. L'emoció els va fer passar la por. Léo Fen é el vaig conèixer en la primera actuació que va fer a Barcelona. També va ser en desagradables circumstàncies, perquè aquell artista enor·me, un dels més ídols. autor de cançons inexplicablement meravelloses malgrat la seva densitat, detractor dc Franco i de la dictadura en diversos temes ... Aquell revolucionari de gran cubicatge a ni bava al temple musical del Palau amb música enllaunada. play-back orquestral. en plena reivindicació dels sindicats a favor de la música viva! Tot i que li van rebentar la roda dc premsa. que va sortir a l'escenari emprenyat com la seva cèlebre mona Pcpée, i que efectivament el prcgravat no ajuda, ell sol i la seva veu ja van ser memorables. No vaig conèixer personalment Georges Brassens, però l'he conegut més que als altres a través de la seva obra, el qual dóna la mesunr de la capacitat dc transcendir de l'art. del poder de l'intangible. Brassens és un dels millors prototips del cantautor, fa una obra d"arl des dc l'elementalitat, des de r estalvi de recursos: cap paraula sobrera, cap nota excessiva, i si no fos perquè suava, hom diria que cantar no li suposava massa esforç, era com un recitatiu col·loquial, perquè en certa mesura la cançó d'autor penja també d'una branca evolutiva del recitatiu. Brassens reposa a Seta, el poble on va néixer i on va voler ser enterrat, com deixa ben clar en una de les seves millors cançons, "Supplique po ur etre enterré a la plage de Sète"; el seu text, bellíssim , compendi d' ironia i de sensibilitat, no oblida que els aires musicals q ue el van fo rmatitzar procedien del seu entorn més pròxim, entre e lls el nostre, amb referència explícita a la sardana. Seta és una víJa que cal vísitar, enmig del golf de Lleó, irrigada per canals, amb construccions bel/e èpoque rimant com poden amb els ambients portuaris d'olor de nafta barrejada amb aigua salada. I per fortuna. ple de peixateries i marisqueries, algunes de les quals ostenten fotos del sempre somríent Brassens. Al costat del cementirí de la Barra u, amb vistes al mar com ell mateix anota en l'esmentada cançó, hi ha l'espai Brassens, un petit però complert museu que recorre la vída i !"obra de l'artista, i on es poden trobar els seus discs i la bibliografía que ha concitat. M'havia proposat l'esforç de destacar unes quantes cançons per fer un servei al lector, però hi he fracassat: Brassens té moltes molt bones cançons, tant amb text i música d'ell com sobre pocmes d'altres, com ara Musset, Valéry, Aragon, Villon, Yerlaine, Hugo, Cornei lle ... Uf! Escoltin Brassens i, si poden, vagin a Seta. Le Grand Hotel. chambre avec de vu au canal. Recuperació de 'Variacions Un homenatge sobre un tema original' pendent de Baltasar Samper a La Pedrera pe r PERE ARTfS U n cap de setmana dedico el temps a ordenar papers i retrobo, pulcrament enquadernats, els programes de mà de Pro-Música, ed itats sota la direcció artística del pintor Joan-Josep Tharrats. En una època d'atonia musical barcelonina, un grup de persones afeccionat a la música decidí crear una nova entitat musical que situés Barcelona al nivell d'altres ciutats europees. Fou el Patronat Pro-Música, que, en paraules de Carles Soldevila, es reclamà hereu dc la pretèrita Associació de Música de Camera dels anys trenta. Ben aviat Lluís Porta bella hi destacà en càrrecs diversos fins a ser-ne president. Aquella audició inaugural de 1958, al Palau de la Música Catalana, amb l'Orquestra Simfònica de Viena dirigida per Cari Schul"icht fou la pauta d'allò que s'havia d'esdevenir durant vint-i-cinc anys amb les millors orquestres, directors, solistes, cors i conjunts de cambra de tot el món. El capdavanter indiscutible fou el senyor LIUI S Porta bella, que exercí el seu mecenatge amb un gust musical infal·l ible. Encara, completà la seva acció com a director del Gran Teatre del Liceu, del qual potencià els cors fins a convertir-los en uns dels millors centres operístics del món. Per això, modestament, crec que bé que a títol pòstum fóra bo que les actuals entitats musicals i culturals de Barcelona retessin a la seva memòria una audició d'un nivell semblant al de les moltes de què ell havia dotat Barcelona. En tot cas. el seu nom ja és inscrit per mèrits propis entre els dels més importants que mai ha tingut la capital catalana. Malauradament, la seva figura fou indiscutible i, com és no1mal, no ha trobat un substitut. altasar Sam per era molt autocrític respecte del valor de la seva obra i això el va dur a destruir algunes composicions. Les Variacions sobre w1 lema origi nal que s'escoltaran a La Pedrera foren estripades per Samper i llençades a la paperera en els seus últims anys dc vida. I això que l'obra havia obtingut un premi en un concurs de composició a Barcelona al principi dels anys 20. Sortosament, la seva dona, la pianista Dolors Porta, va recollir d'amagat els trossos i els va confegir. tot fentne una còpia manuscrita que va regalar al pianista Joan Moll quan aquest la va visitar a Mèxic l'any 1989. No varen tenir tanta sort la seva Balada per a piano i el tercer moviBALTASAR SAMPER ment del Concert per a piano i orquestra, els quals consta que exjstiren però no n'hem trobat rastre. Quanta música més dcvia destruir? En una carta de Sam per a Mn. Joan Maria Thomàs el 3.3.1928, el qualli demanava un recital monogràfi c amb la seva obra a la ciu tat mallorquina de Sóller, el compositor escriu: ··En l ot cas, no us podria donar una sessió comple- B ta de piano sol. Ten c coses, però ha11 tomat velles, velles, i ja no em plauria de donar-les a conèixer.·· En aquell recital Sampcr interpretà la Balada i les Variacions sobre w1 tema original. Es veu que encara les considerava dignes dc ser donades a conèixer. Hem dc suposar que les obres que ell qua lifica de "velles, velles" acabaren a la paperera. Les Variacions sobre w1 tema original sonaran en públic vuitanta anys després que ell les toqués a Sóller. La seva desaparició hauria suposat una considerable pèrdua per al nostre patrimoni musical. Forma trilogia amb les obres de variacions de Miquel Capllonch i de Frederic Mompou. Es tracta d'una peça de llarga volada. que dura més dc 20 minuts i que presenta troballes musicals i pianístiques força interessants. Ofereix un pianisme exuberant. que contrasta amb la resta de la seva obra pianística. En l'acte de La Pedrera. el dia 22 d'abril, es presentarà un disc compacte interpretat per Joan Moll amb la integral de les obres per a piano de Samper que hem pogut recobrar. A més. hi escoltarem sis de les seves cançons, interpretades per la soprano mallorquina Joana Llabrés. amb l'acompanyament de Joan Moll al piano. Concerts monogràfics Casablancas a Viena i Madrid bra del compositor Benet Casablancas serà objecte d'un concert monogràfic a la prestigiosa sala Musikverein de Viena el dia 9 d'aquest mes d'abri l. Es tracta d'un programa que interpretarà el conjunt Barcelona 2 16 comptant amb la col·laboració de l'actor Carlos Hipólito com a recitador sota la ba tuta de Manuel Valdivieso. El concert s'emmarca en la segona edició del cicle Spanien Modern, promogut per l' lnstituto Cervantes de Viena i compta amb el patrocini de l' Institut Ramon Llull. El programa inclou New Epigrams, In modo di Pasacgalia i Celebració. totes enregistrades recentment pel mateix conjunt per ser incloses en un CD que es publicarà aviat. O Per al tra part, el mateix Benet Casablancas ha estat objecte d'un altre concert monogràfic, que es va celebrar a Madrid el passa t dia 3 dc març, a cura del Trio Kandinsky que form en Con·ado 13olsi, Amparo Lacruz i Emili Brugalla, comptant amb la col·laboració del cla rinetista Salvador Salvador. membre del Proyccto Gcrhard. llom va interpretar-hi !"estrena mundial de Passacaglia per a Piolí sol, i també Moviment per a trio, Dues peces per a clarinet i piano, Impromptu. Trio núm. 2 i Tríptic per a violoncel sol. Cant per a F. Mompou -remembrança- per a violí, clarinet, 11ioloncel i piano. El concert va celebrar-se a I"Au- ditorio acional de Madrid. 13 /57 DEL SEU AFFM. Sr. Eduard Toldrà (gran senyor de la música catalana, amb motiu d'un greuge inexplicable) Estimat amic: Confesso que un dels privilegis que no m'ha pogut donar Ja meva professió és haver-li pogut dir personalment això mateix: estimat amic. I cregui'm que em dol molt, perquè tot, absolutament tot el que sé de vostè - i m'atreviria a dir que en sé força-, cm parla no sols d'un músic transcendent, sinó també d'una persona amb una qualitat humana calidíssima. Però les implacables matemàtiques de la cronologia generacional ho han impedit, encara que sigui per relativament pocs anys. Disculpi si el molesto, si és que allà on es troba això és possible, però no me'n sé estat: El motiu és un fet que segurament a molts haurà passat desapercebut, circumstància que no impedeix que objectivament clami al cel. Ara mateix, concretament el passat 13 - ja és un dia- de febrer, es van lliurar uns premis culturals d'ampli espectre i de notable projecció encara que d'àmbit estrictament barceloní. r heus ací que en l'apartat dc música es va atorgar a una persona concreta per mèrits d'un enregistrament del seu grup, de nom entre mestís i transversal, valors avui molt ptivilegiats en segons quins cercles engagés. En principi res a dir-hi, si no fos que en el mateix any i a la mateixa Barcelona es va editar un altre CD que el tenia a vostè per centre i també a un grup d'excel·lents intèrprets encapçalats per un Antoni Ros Marbà pletòJic com poques vegades. Un CD convertit, no podia ser d'altra manera, en un producte d'una altíssima qualitat. Però, ja ho veu, per al docte jurat que va dirimir la distinció, una obra vinculada a la rumba catalana, una de les especialitats amb una salut mediàtica més privilegiada a casa nostra, amb tots els respectes en exacta proporció a Ja seva volatilitat musical, va merèixer més estima que aquest monument I®C 282 d'obra que és El giravolt de maig; amés, en la superlativa versió referida. De debò que per molt que m'hi esforci, en quedo tan superat, que els arguments se'm bloquegen. Persona que havia estat sempre al marge d'aquestes misèries, estic segur que si li fos possible miraria d'ablanir les meves coïssors legítimes amb paraules pròpies de la seva bonhomia, finor ètica i senyoriu. Li ho agraeixo com si realment l'escoltés; però alhora li demano que en ¡3enueti, almenys, exercir el dret d'esbravar-me. Perquè a més, i si pogués llegirme, ho sabria molt bé, constantment plou sobre muUat. I a tall dc mostra, digui-li si vol aleatòria, li comunico que la informació pctiodística més completa, extensa i documentada que he trobat arreu sobre el CD amb la seva obra -seva i de Josep Carner, i en aquest cas també d'Antoni Ros Marbà, de Núria Rial, Malisa Martins, Stefano Palatchi, David Alegret, joan Martín Royo i OBC- l'he vist publicada en un periòdic de ... Còrdova. Superat, tal com li acabo de dir, davant d'aquest insult a la inteHigència i a la sensibilitat musical, i li reitero, incapaç dc trobar arguments, recorro als d'un il-lustre col·lega seu, Salvador Mas, que amb motiu d'un acte llunyà commemoratiu del centenari del seu naixement va dir quelcom tan defmitiu com que vostè havia nascut en un país que no se'l mereixia. Tan sols m'atribueixo el mèrit d'estar-hi totalment d'acord. Mèrit insignificant, per descomptat, però en el qual si tingués majoria de correligionaris, alh·ament anirien les coses. Del seu affm. Jaume Comellas I IMPROMPTU per FRANCESC TAVERNA-BECH egons Kandinsky cada art té la seva forma intransferible d'expressió, i malgrat la lògica d'aquesta asseveració, en totes les arts comprovem com en la vessant diguem-nc creativa, entre elles, es produeix un cert transvasament de funcions exclusivament expressives. És a dir, el poeta es deixa temptar per l'eufonia del mot, la qual cosa significa acostar-se, com ho fa el compositor, a la sonoritat. cercant-hi la bellesa de la paraula com a base del discurs poètic. Per altra banda, també an1b la música es pretén crear una novel·la (el cas de les simfonies de Mahler o bé fins i tot els poemes simfònics de Berlioz, Liszt i R. StTauss en són un exemple) i amb la pintura s'ha creat tota una simbologia per explicar idees i ideals (vegeu El crit de Munch, moltes de Ics pintures del mateix Kandinsky, La maternitat de Picasso ... ). És això un disbarat? Doncs sí i no, és a dir: és possible actuar així i no incórrer en cap posició errònia, sempre que es respectin uns continguts i unes circumstàncies concretes i específiques; en cas contrari pots caure en una equivocació nagrant. Dc fet, per assolir els seus objectius estètics i expressius, totes les at·ts poden servir-se d'un ampli ventall de mitjans. Des del que és pur suport material de l'obra arristica, fins a allò que és exclusivament abstracte o reacció psíquica a S 14 158 L'expressió musical una vivència que d'alguna manera només ateny l'espiritualitat dc la creació, són molts els recursos per justificar l'art. I és en l'esperit de l'impuls creatiu, quan Kandinsky pot afirmar que cadascuna de les arts té la seva forma pròpia d'expressió. Així, centrant-nos en la música diiíem que la seva expressió depèn primordialment de la dimensió temporal, o sigui del temps; en canvi, l'espai i el color no són inherents a la seva condició existencial. Veiitablcment, per crear i escoltar l'art musical, només cal distingir el que sona (present) del que ha sonat (passat) i relacionar-ho amb el que seguirà (futur), i això que, sent un acte simplement memorístic i que sembla tan obvi i a la vegada intranscendent, és la condició pri mordial per compondre i també per escoltar i conèixer la música. Ben cert, és el temps, o sigui la duració proporcionada i equilibrada en la construcció d'un discurs sonor, el que ens produeix la sensació d'estar davant d'un fet sonor que té sentit, que expressa una idea, que ens dóna la sensació d'anar vers una conclusió d'un plantejament sonor. És per això que hi ha obres musicals que, per manca d'aquest avançar en el temps, d'un ritme vital, poden deixar-nos indiferents o en canvi d'altres que, per la seva proporció i equilibri de la dimensió temporal, ens commouen i emocionen. Presentació de l'Orquestra Simfònica Freixenet ARS SUBTILIOR Miral l buit I passat 18 de febrer va te- E nir lloc al Gran Teatre del Liceu la presentació de l'Orquestra Simfònica Freixenet, nascuda en el si dc l'Escuela Superior de Música Reina Sofia de Madrid. La presentació va consistir en un concert que va dirigir el titular d'aquesta orquestra, Antoni Ros Marbà, amb un programa format per dues obres de notable envergadura: Concert per a violoncel i orquestra d' Antonín Dvorak i Simfonia núm. 4 de Johannes Brahms. El solista del concert esmentat va ser el jove violoncel·lista -amb prou feines 17 anys- Pablo Ferrandez, que va demostrar unes aptituds notabilíssimcs, especialment a partir del segon moviment, en què es va mostrar més relaxat. La creació d'aquesta orquestra -òbviament f01mada per alumnes distingits de l'escola indicada-, es correspon amb el fet que l'esmentada Escuela Reina Sofia ara abasta pràcticament totes les branques instrumentals que necessita una formació simfònica - tant corda com vent-, fet que suposa en certa mcsura la reconversió en simfònica de l'anterior orquestra de cambra, així mateix auspiciada per la coneguda marca de begudes escumoses catalana que li dóna nom. Antoni Ros Marbà és el director de l'orquestra, entesa en la dimensió integ¡·adora de projecte, encara que de manera sovintejada aquesta, en els seus "encontres", pugui treballar amb altres directors així mateix de reconegut prestigi. RRMC TANGENTS El frac dels músics perJORDIMALUQUER e cop i volta l' O BC ha recuperat el frac. Quan tocava la renovació del vestuari, s'ha optat per deixar l'americana sense solapa i la camisa sense corbata, i tornar al vestit tradicional. El vestuari que es duia darrerament semblava condicionar l'Orquestra cap a repertoris contemporanis o, a tot estirar, del darrer quart del segle xx. Saariaho, Dutilleux, Guinjoan, Vivancos, Rodríguez Picó, Héctor Parra, Brotons, Taverna-Bech, Josep Soler, Satué, Carles Guinovart i Salvador Pueyo hi haurien trobat aquesta temporada una certa coherència. El frac ens du, en canvi, a la fi del XVIII, que sembla que és quan es va imposar. Classicisme i romanticisme, doncs. He trobat prou informació sobre el frac que, a l'origen, era acolorit. Es recorda Goethe amb un frac verd, atmilla groga i pantaló de camussa. El va posar de moda perquè el van identificar amb un dels seus personatges, el jove Wcrther, l'heroi del romanticisme. El duc de Chartres va pujar a la guillotina amb frac verd i pantaló groc. Els anglesos l' utilitzaven vermell per a les partides de caça o per a les carreres. S'havia dut amb doble filera de botons, tancat. En època de Ferran Vll era de seda llistada, negra o de color cafè. Tots amb botes. Més tard es va recuperar la levita i el frac era ja de teixit amb panta ló del mateix color i sa bates i va quedar reservat a l'adstocràcia. Quan es remena qualsevol cosa, el perfum de la història es fa present. Posats a triar vestimenta, un, potser reticent a tant d'uniformisme, preferiria el vestuari dels assajos. Quan cada músic, de manera natural, amb roba còmoda fa el seu fet. Seda un autèntic impacte un concert així, veure com és la música la que uneix la diversitat de jerseis i camises dc tots colors. D per XAVIER CHAVARRIA i ha coincidències premonitòries: la vacuïtat d'una pel·lícula pretensiosa sobre un déu de la música: la insipidesa d'alguns concerts recents; el llibre de Josep Soler sobre ètica i música: les parau les de Jean Clair (comissari de l'exposició de Zoran Music a la Pedrera) a "La Vanguardia", o les de Ros Marbà a "Serra d'Or": els aguts comentaris de Jorge de Pcrsia (¿ ira escuchar un concierfo, para qué?); una catàrtica conversa amb un bon amic (i músic en majúscules) ... Provàvem de recordar concerts recents que ens hagin commogut o emocionat: ens va costar Déu i ajut trobar-ne un parell en els darrers mesos. I convenim que molts concerts s'han convertit en un producte comercial i rutinari. Un tràmit. On és l'emoció en els concerts? Un concert, no hauria de deixar petjada?, no ens hauria de remoure, emocionar, fer pensar, com ho fa un bon llibre? Ros Marbà sosté que la música no ha de tenir només un component lúdic. sinó també culte i espiritual. És clar que ]ean Clair diu que no hi ha cap emoció a la vida de la majoria dels ciutadans del món pròsper (l'apocalíptica ''granja d'Occident"!) i que aquesta vida banal que portem es renecteix en l'art d'avui: fútil, frívol. superficia l, inconsistent i sense cap espessor existencial. Clair parla d'arts visuals, però la interpretació de la música també és art. Per assaborir l'obra musical necessitem un intermediari, un mèdium. un intèrpret que li doni cos. I la nostra percepció depèn en bona mesura d'ell: a les seves mans hi ha una obra d'art, i té la responsabilitat (i el deure) de recrear-la en tota la seva profunditat, no només tocarla correctament. sinó extreure'n tota la substància, allò que no hi ha a la partitura. Com diu Ros Marbà, la música no és solament a les notes: quan les interpretes, allò es pot convertir en música, en una autèntica vivència, o simplement ser una allau de sons bells. I està cansat d·escoltar grans orquestres que toquen bé però que no fan música: sovint la veritable essència de la música es pot trobar més fàcilment -diu- en grups i solistes modestos que treballen amb honestedat. És meritori, admirable i decisiu, el paper de l'intèrpret. Ell és també un cread01; un artista capaç de traduir-nos l'obra musical. I per tant ha d'estar a la seva alçada. I si. posem per cas, una simfonia de Beethoven no et diu absolutament res, és que alguna cosa no funciona: algú està traint l'esperit. Exigim-lo. No anem als concerts només a divertir-nos, a entretenir-nos, a senti r només sons bells. I supliquem als músics que, a part de tocar bé, facin Música; altrament, acaba1·em no veient-hi res, al mirall... H ~e 282 15 159 CONVOCATÒRIES COBLA CURS SOBRE ELS SIS CONCERTS PER A DOS ORGUES D'ANTONI SOLER. Organitzat pel Conservatori de Música Tradicional, folklòrica, popular dc Terrassa i a càrrec dc Montserrat Torrent tindrà lloc del 12 al 14 de maig dc 2008. Hi poden prendre part els alumnes que interpretin i presentin una o diverses obres del programa de la música d'orgue dc Soler i Scarlatti. També hi poden prendre part alumnes oients d'altres instruments. El programa consisteix en els Sis concerts per a dos orgues i Ics Sonates núm. 25, 29, 35. 45, 54, 63, i 64 del P. Antoni Soler i les Sonates núm. K41 (fuga). K255. K287, K288 i K328 d 'Scarlalti. Per a més informació: Conservatori dc Terrassa. Tel.: 93 736 17 60. I CONCURS PER A JOVES CANTANTS. Tindrà lloc el dia 31 dc mo ig de 2008 i és organitzat pel Conservatori de Gi rona. Hi poden prendre pa rt els can tants d'un màxim de 27 anys d'edat, amb uno proposta de recital entre 15 i 20 minuts. Cada concursant haurà dc portar el seu propi pian ista. El jurat serà forma t per Mirna Lacambra, Francisco Poyato i Manel Valdivieso, que seleccionarà un màxim de 6 cantants per participar en una gi t·a dc quatre reci tal s (amb el programa del concurs), acompanyats per Poyalo. al Festival de Música de Vic, al Cicle de Concerts del Claustre del Monestir de St. Cugat, al cicle Dijous Concert del Conservatori de Barcelona i a la Casa de Cultura de Girona. També s'hi atorgaran premis especials per actuar amb I'Orquewa dc Cambra de l'Empordà, participar a l'Escola d'Òpera de Sabadell. i participar en una trobada de la JONC. Per a més informació: a/c: info@acpcant.com (Sra. Montse iubó). CONCURS PERMANENT DE JOVENTUTS MUSICALS D'ESPANYA 2008 i 2009. 70a Convocatòria: del 23 al 26 ~e 282 d'octubre de 2008 a A Ica la de Henares (Madrid), modalitat piano, modalitat clavicèmbal i orgue. i modalitat acordió; 71 a Convocatòria: del 16 al 19 d'abril de 2009 a Lleó, modalitat dc ventfusta. modalitat dc vent-metall, i modalitat de percussió; i 72a Convocatòrin: del 19 al 22 dc novembre de 2009 a Bilbao. modulitut dc cant. modalitat dc conjunts instrumentals ilo vocals dc ca mbra, i modalitat d'arpa. Hi poden participar els intèrprets espanyols o residents a Espanya que no hagin fet els 24 anys d'edot el d i¡¡ que acaba la convocatòria de la seva modalitat. El límit d'edat és dc 26 anys per al s integrants de grups de cambra i els cantonts; els conjunts vocals de cambra han de tenir un rnilxim dc 12 components (sense comptar-hi el director), i els instrumen tals un màxim dc 5. Les dates límits d'inscripció són: 70a Convocntò ria: 23 dc setembre de 2008; 7 1a Convocatòria: 6 dc març dc 2009; i 72a Convocatòria: 12 d'octubre de 2009. Per n més informació i condicions dc participació i premis: Joventuts Musicnls d'Espanya. Marina, 164, pral. 3a. 08013 Barcelona. Tel.: 93 244 90 50. Fax: 94 265 90 80. Ne: info@jmspain.org. lnternet: <www.jmspain.org>. 24è CEIU'AMEN MUSICAL CERET-BANYOLES DE COM- POSICIO PER A COBLA. Premi Manel Saderra i Puigferrer. Obert a tots els compositors nacionals i estrangers amb un màxim dc duc~ obres per a cobla que no siguin sardanes. Les obres poden ser per a cobla en la fom1ació habitual d'li a 13 instruments; hi podrà haver instruments de percussió. i algun instrument solista, sigui o no dels habituals de la cobla, incloent-hi la veu o un cor. lli haurà tres recompenses: Premi Manel Sadcrra i Puigfcrrcr dc 6.000 cu ros; un accèssit de 2.500 euros, si s'escau; i un Premi Especial Autor Jove, de 1.200 euros. La data límit dc presentació d'originals és el dia 31 d'agost de 2008. Per a més informació i altres condicions de participació: <www.bcoco.com>. per JOSEP PASQUAL uan es parla de música i cobla, sembla obligatori posar-hi algun d'aquests adjectius. Per l'ús social, sembla que la música popular és la que arriba a molta gent, però diferenciar entre música tradicional i música folklòrica és només apte per a bregats en el tema. Els dicciona ris no hi ajuden gaire: tant la GEC com el DfEC esborren la línia divisòria en descriure folklore com a "conjunt de tradicions", mentre que en dir que música popular és "la que segueix les línies de la música tradicional d'un poble", emboliquen que fa fort per fer-ne de tot el mateix. En un altre ordre de coses, els entorns musicals contravenen raons etimològiques i històriques i utilitzen qualsevol dels tres adjectius per establir una contraposició amb l'anomenada música clàssica (o simfònica, o culta). Malgrat que l'ús de l'adjectiu clàssic és clarament incotTecte en aquest cas (en música s'ha d'entendre com a "relatiu al classicisme"), el DIEC pren posicions i s'hi refereix com a "música pròpia dc la tradició occidental culta, no popular''. Més clar, l'aigua: la música clàssica és la tradicional que ha assolit el nivell de culta, i la tradicional que no es consideri culta mai no serà clàssica per més que s'hi escarrassi. Arribats a aquest punt, cal afegir nous components d'anàlisi i tornar a recórrer als usos socials. Sembla que la música clàssica es belluga amb uns paràmetres que tendeixen a redundar en la faceta culta amb què el Dl EC la corona (per fer-nc "música d'elit"). El cert és que des dels punts de vista escènic i artístic, tot el que envolta la música culta obeeix a un ordre preestablert, a un protocol rígid i a uns cànons dc qualitat, tècnics i artístics rigorosos, tan preestablerts, rígids i rigorosos que caldria veure fins a quin punt no són tan tradicionals o pertanyents al folklore com els del ram amb el qual es volen contraposar. Tot plegat, per aclarir algunes qüestions. És folklòric el projecte artístic dc la Cobla Sant Jordi? Són tradicionals els paràmetres interpretatius de la Cobla de I'Esmuc? El cicle Cobla, Cor i Dansa no té els paràmeh·es de musica clàssica? Socialment, sembla que de moment el concertisme per a cobla encara haurà de viure contraposat (i supeditat) al simfonisme clàssic, però es fa estrany que a hores d'ara la Cobla de I'Esmuc encara depengui del Departament de Música Tradicional i que la cobla oficial de la Generalitat ho faci del Centre de Promoció de la Cultura Popular i Tradicional. Sembla més lògica l'evolució de la Cobla Ciutat de Barcelona, que dc ser regida pel municipal Servei de Festes, va passar al Programa de Promoció i Difusió Musical tan bon punt es va crear. Si el programa artístic és conseqüent. potser no té gaire importància, però de fet és una manera d'evidenciar que es creu en el projecte i que es tenen les idees tan clares com els qui f01men part de les formacions ins trumentals. Q Més de cent concursants al Concurs Maria Canals d'enguany E 16 160 ntre els més dc 180 concursants inscrits de 3 7 països, sc n'han acceptat I 02 de 29 països. essent Corea, el Japó. França i Rússia els països amb més aspirants acceptats. entre els quals hi ha 3 espanyols i cap català. Els concursants podran guanyar nombrosos premis, entre els quals destaquen els més dc 30 concerts i recitals amb orquestra per Catalunya. Espanya i la resta del món. així com un enregistrament ofert pel segell discogràfic axos al guanyador del primer premi. Recordem que una novetat de la preselecció d'aquest any era la possibilitat dels candidats d'enviar un DVD i la possibilitat als premiats en altres concursos membres de la Federació Mundial dc Concursos de Música d'accedir directament a la primera prova sense passar la preselecció. El 54è Concurs Internacional de Música Maria Canals de Barcelona, branca de piano, tindrà Lloc al Palau de la Música Catalana del 8 al 20 de maig dc 2008. PANORAMA AUDITORI DE GIRONA ·~rA~,..... El teclat de Zoltan ·· ocsis i Rinaldo Alessandrini La programació de música clàssica del mes de febrer a l'Auditori de Girona tingu é com a protagonista el teclat. D'una banda, el diven dr es 15 de febrer, i amb el claveci com a únic instrument, Rinaldo Alessandrini, un dels m ú sics més importants de l'escena internacional de la música antiga, va presentar un programa eclèctic integrat per petites obres de Frescobaldi, Cabanilles, Fischer, Dangincour, Storace, Buxtehude, Couperin i Handel. per JOSEP JOFRÉ ins d'aquesta diversitat d'estils (representatius de l'Europa de l'època barroca), la unitat en el programa del recital del clavecinista, organista i director italià venia donada pel fil conductor de la ciaccona (chaconne o xacona) i la passacaille (passacaglia o pasacalle), o sigu i, dc composicions en forma de vadació generalment sobre un disseny melòdic, rftmic o harmònic, que generalment està situat en el baix, que es repeteix constantment al llarg de tota la peça musical, anomenat baix obstinat (o ostinato). Tot i que el mestre italià va aportar un temps àgil a les seves interpretacions, va mostrar una excessiva monotonia en el caràcter de les variacions i de les danses, alliberada gairebé només en Ja transparent Gigue de la Suite en Mi menor 1-/WV 438 deG. F. Handel que tocà per acabar la primera part. Alessandrini va incidir de manera especial en els accents, tot destacant-hi les notes que comporten harmonies dissonants, però la insistència en aquest efecte va desfavorir, i lins i tot desvirtuar, el sentit dc l'harmonia i la direccionalitat del discurs musica l. No es pot negar la gran tècnica d'Alcssandrini, sobretot la que va mostrar en la interpretació de la Passacag/ia del compositor alemany johann Kaspar Ferdinand Fischet~ amb un ús exquisit i precís dc l'articulació. Llàstima que la seva gran capacitat tècnica no va trobar el ca mi per mostrar la direccionalitat d'unes peces musicals que, des del punt dc vista del fraseig, són totalment diàfanes i que per tant permeten trobar-hi subtileses melòdiques D que s'allunyen dels típics amaneraments interpretatius (com ara parar la pulsació interna de la música per donar entrada a cada una de les variacions), dels quals Alessandrini no va defugir. En el segon dels concerts ( I 7 de febrer). que també ho és del cicle d'Ibercarnera, el protagonista va ser e l piano, que de la mà de Zoltan Kocsis, que també ditigia l'homogènia Orquestra Filharmònica Nacional d'Hongria, va oferir un elegant i expressiu recita l amb obres de W. A. Mozart i Pranz Schubert. En el Concert per a piano i orquestra núm. 17 en So/major, K. 453 dc Mozart, segurament l'obra més interessant de la vetllada, el primer moviment va sonar noble, i la pulsació de Kocsis va estar sempre latent i al servei de l'exquisit fraseig. Va lluir un /egato perfecte i un pedal inteJ.Iigent que va posar al servei d'un Mozart viu i delicat en un llenguatge ple de contrastos i intensitat dramàtica, com es percep en l'expressiu "Andante" que, escrit en una forma de sonata complerta amb un fulli inicial. té un inusual caràcter que suggereix l'atmosfera d'una '·escena" operística. Abans, en la conegudíssima Eine Kleine Nachtmusik, K. 525 (Petita música de nit) que va obrir el concert, tant Kocsis com la secció de corda dc l'orquestra van exhibir un gran domini de la tècnica insh·umental i de l'expressiva, orcrint sobretot un segon moviment ("Romanze. Andante") d'una bellesa exquisida i amb nombrosos contrastos dinàmics. Contrastos que, per la resta i en totes les obres del concert, es van produir en cada u11a de les seccions dc l'orquestra. Els músics hongaresos, bons coneixedors del delicat material musical que hi havia a les partitures, no van abusar mai del forte i van aportar una riquíssima RMC 282 A DALT, RINALDO ALESSANDRI NI. A SOTA, ZOLTAN KOCSIS gamma cap al pianissimo (sobretot les cordes) que va ajudar a crear variades i interessants atmosferes dins del discurs musical. En la segona part, la Simfonia núm. 33, en Si bemoll major, K. 3 19 va aportar aquella onada d'aire fresc, conjuntament amb la Tercera Simfonia de Schubert, tan necessària en els concerts dedicats a aquest dos compositors tan consagrats. El fraseig va continuar ple de subtileses, sobretot en el temps lent ("Andante moderato"), en què els solistes de vent van mostrar-se molt dúctils a les indicacions del mestre hongarès. La Simfonia núm. 3 en Re major, D. 200 de Franz Schubert tancava molt bé el programa, ja que s'hi troben molts elements del llenguatge del classicisme vienès de Haydn i Mozart. Kocsis va tenir en tot moment una gran cura per· la transparència del teixit orquestral i va optar per uns tem pi lleugers que van propiciar una versió rica i sense amaneraments. 17 --~ 161 PANORAMA La Feria dels dubtes Mentre les grans m anifestacions tradicionals autòctones sobreviuen amb més o m enys fortuna, la Feria de Abril aconsegu eix una presència mediàtica i social envejable gràcies a una política que no es basa precisament en criteris artístics o culturals. per JOSEP PASQUAL E I calendati periodístic està marcat per uns temes recurrents que reapareixen amb una regularitat cronològica extraordinària. El futbol, la meteorologia i el trànsit mantenen una presència mediàtica que ja voldrien assolir les programacions d 'a lguns teatres o auditoris, però encara hi ha un seguit d'altres petits temes que amb puntualitat britànica monotematitzen mitjans de comunicació i debats ciutadans amb una regularitat que astora pel seu caràcter cíclic. Si és abtil, toca parlar de la Feria. Curiosament, no per les novetats culturals que aporta ni per l'interès que suscita en la societat (la que no configura el seu públic objectiu, és clar). El fet noticiable objecte de tractament reiteratiu any rere any és la gestió econòmica i l'aportació que hi fa l'Administració pública catalana, excessiva per als detractors i insuficient per als defensors. Els arguments dels uns i dels altres, tan cíclics i reiteratius com la mateixa activitat, volten l'interès cultural que pugui contenir la trobada, i això en fa un afer sensible perquè les administTacions catalanes corren el risc de ser titllades de regionalistes o d'electoralistes en funció de les decisions que prenguin. Res millor per evitar disgustos que definir la Feria. Cultura catalana, calaix de sastre De fluxos migratoris, Catalunya n'ha estat protagonista d'uns quants. Segons l'època, la necessitat política i social ha fet que tant els catalans hagin hagut de deixar casa seva com que Catalunya s'hagi convertit en la llar d 'altres comunitats. Ningú no deixa el que és seu de bon grat, i l'obligació de marxar no fa oblidar l'entorn cultural natural. No és casual que Amèrica Llatina estigui esquitxada en tota la seva geografia de casals catalans fundats per persones que hi van haver d'anar forçats per situacions econòmiques i polítiques. De la mateixa manera que Ciutat de Mèxic compta amb l'Orfeó Català com una de les formacions corals més importants del país, de Barcelona s'ha dit en alguna ocasió que és la segona capital mundial del tango. Amb independència del gust que hi hagin pogut trobar els catalans per aquesta seductora manifestació argentina arribada amb els emigrants, ningú dubta que el tango és argentí. Amb milers de quilòmetres pel mig, és factible que el tango fet a Catalunya tingui unes característiques diferents del que es fa a l'Argentina (l'entorn no és innocu), i per tant pot haverhi una escola catalana de tango. Però és difícil (i forçat) considerar el tango com a cultura catalana. L'observació no és baldera. Per justificar la implicació de l'àmbit públic català, els defensors de la Feria han argumentat en alguna ocasió la catalanitat de la cultura que ofereixen. Amb independència del fervor q ue generi el fl amenc entre els catalans, no hi ha dubte que, per vinculació territorial, el flamenc pot tenir una escola catalana, però lluny de ser cultura catalana, s'ha de considerar cultura andalusa feta a Catalunya. Extrapolem: la feina que fa la Principal d'Amsterdam a Holanda (per altra banda, am b un contingut artístic moll su: perior al de la Feria), ¿és cultura holandesa o catalana? Cultura, festa, negoci Però, què ofereix la Feria de Abril de Barcelona? És sabut que la denominació original no és andalusa sinó sevillana. A Catalunya ens han fet prendre el referent sevillà com a màxim exponent de l'andalusisme, però un cordovès pol sentir-se tan identificat amb la Feria dc Abril com un terraltí pot sentir com a pròpia la sardana quan la seva dansa de plaça és la jota. Sent generosos (que en som) i sent generalistes (i a centenars dc quilòmetres de distància se'n pot ser). hem de prendre la Feria com una activitat festiva de regust andalús sense concretar orígens. Aixi doncs, si el referent són les di fe- rents feria s andaluses agafades com a patró festiu, és inevitable comparar. És una cosa que amb molt més motiu de causa poden fer els andalusos d'origen, i és sorprenent comprovar que cada cop amb més freqüència el que ofereix la Feria de Abril de Barcelona no genera complicitats generalitzades en la comunitat andalusa de Catalunya. Per altra banda, als qui hem visitat les ferias andaluses, és difícil que ens commogui el que passa a Barcelona, i a banda de criteris estètics i visuals, el que fa viure la Feria amb un cert recel són les diferències conceptuals. Tot plegat fa que, en el millor dels casos, la comunitat andalusa com a destinatària real de l'invent arribi a considerar la Feria com un succedani poc respectuós amb l'original. Implicació pública El que resulta més xocant és que cada vegada que la Fetia és objecte dc dcbat públic, no ho és per raons estrictament culturals. El tema recurrent és la polèmica que genera el repartiment de les exclusives comercials dintre delr·ecinte. En resum, negoci fet a través d'una pretesa cultura que ni tan sols els propis destinataris adopten (d'una manera massiva) com a representativa de si mateixos. Així les coses, ¿s'hi ha de posar, l'Administració? L'organització de la Feria és a càrTec d'una persona jurídica catalana i està destinada a catalans de naixement i d'adopció. Partint d'aquesta premissa, és evident que la col·laboració de l'Administració pública catalana hi ha d'existir, si més no, des del punt de vista organitzatiu. Una altra cosa és la proporció en què ho ha de fer. La cultura catalana, sobretot la popular, pateix uns greuges socials i de presència pública que es Tesoldran més fàcilment amb la implicació pública que obté la Feria. Per tant, és lícit demanar-se sobre la conveniència d'afavorir una activitat com la Feria. que fa la sensació de ser un mer negoci privat disfressat de cultura i que a més genera el rebuig d'una gran part dc la comunitat destinatària. No es tracta d'eliminar els ajuts que reben les comunitats adoptants. sinó de trobar l'equilibri raonable que mereixen totes les manifestacions artístiques. festives i culturals del país prenent com a clara i indiscutible preferència les que afecten els administrats més directes. wc 282 19 163 PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT LA VEU DES DE PERSPECTIVES MOLT DIFERENTS ocupa un cert paper protagonista enmig d'un aplec de veus -valguj La redundància- força divers. En primer lloc la veu de la SOPRANO NAVARRESA MARIA BAVO, que situa el seu instrument cabdal EN EL TERRENY DE L'EMOTIVITAT i, per elevació, en el del CONSUM SOCIAL DE MÚSICA CULTA. Wim M ertcns, el compositor i intèrp1·et belga, no precisament can tant, s'hi refereix en una rcnexió interessant. Una altra VEU - AQUESTA D'ARREL ESCATOLòGICA- serveix per a una consideració sobre el menyspreu de VALORS QUE MEREIXEN UN RESPECTE barroerament conculca t. RAIMON, EL GRAN CANTAUTOR, també parla no pas sobre el seu instrument sinó sobre EL NEGOCI DISCOGRÀFIC. Una veu molt jove, la del director veneçolà i NEN PREcoç DE LA BATUTA GUSTAVO DUDAMEL s'autopsicoanalitza sobre l'esmentada cond ició. Finalment, esmentem OPINIONS MOLT DISTANTS però per això mateix molt suggestives SOBRE EL FET CREACIÓ. Des del paper que hi juga L'ALTA TECNOLOGIA I EL QUE HI OCUPA L'ATZAR. ~e 282 20 164 «La música clasica ticnc que estar mas presente en la educación. Acabo de llegar dc Japón, ¿y sabe qué mc ha sorprendido? QUE A TRAVÉS DEL HILO MlJSICAL NO SE OYE MÚSICA POP si no música clasica y que la gente la demanda. ¿Serií por eso que es una sociedad menos cstrcsada que la nueslTa? LA MÚSICA MACHACONA ACABA IRRITANOO, Y EN NUESTRO PAfS ESTA EN TODAS PARTES, hasta en los telcdiari os. L... l En el aria final de La Bohème, cuando ella esta muriendo de tuberculosis, se me junló toda y NO PUDE EVITAR LLORAR TAMBIÉN POR UNA PERSONA QUERIDA, jo ven, que ew1 luchando conlJ"a el cancer. Rocé el límitc, ESTUVE A PUNTO DE NO PODER CANTAR. Antes Idc tenir una filla] no Uoraba dc esta manera. [ ...J» María Bayo. !ma Sanchis, '"La Vanguardia". 26 dc febrer de 2008. «Oue una persona a terra panxa enlaire i amb el cul en pompa ho aprofiti per demostrar el seu DOMINI DEL LLANÇAMENT DE PETS ÉS OPINABLE. Que l'escena s'emeti és qüestionable, i que una altra televisió ho recicli ni que sigui per fe1·-ne un gag és lamenta be. Sl A SOBRE ÉS PÚBLICA. LA COSA NO TÉ NOM ( ...] No ho van pensar així I'A PM de TV3 que l ... l en va manipular el so per fer-ne el TOTS-SOM-POPS DE LA SARDANA QUE DESPRÉS VA APLICAR A LA SANTA ESPINA (que ja també són ga nes de triar aquesta peça). 1••• 1És criticable perquè es tracta d'una RIDICULITZACIÓ BARRO. ERA I DE MAL GUST que deixa a nor de llavi una vinculació execrable que només SERVEIX PER REFORÇAR ESTEREOTIPS FALSOS QUE DE CAP MANERA S'HAURIEN D'EXPRESSAR DES D'ENLLOC, i més des d'un ens públic. Una acció que potser vol demostrar que la teva no té crosta, però a costa d'una VULGARITAT QUE LA FA LA DELS ALTRES.» Josep Pasqual. "Avui ", 27 dc febrer de 2008. «LA CRISI DISCOGRÀFICA M'AFECTA POC, si comparo el meu cas amb el de la major part de cantants. No he proj ectat mai el meu ofici en funci ó dels discos. Sempre he anal cantan t en públic INDEPENDENTMENT DE Sl TENIA O NO UN NOU DISC. Fa gairebé quaranta anys de l'última vegada que vaig lirmar un contracte amb una editora per tants discos en tants anys [ ...1. Ara també passa que LES CANÇONS VAN WGADES A LA IMATGE A TRAVÉS DELS VIDEOCUPS I DEL CINEMA. Fins i tot en els DVD musicals les cançons no deixen de ser una banda sonora. Se'm fa estrany QUE LES CANÇONS QUEDIN EN UN SEGON PLA. perquè m'agrada escoltar música amb les orelles atentes i sense que la vista em distregui. perquè és molt potent I EL QUE VEU NO EM DEIXA ASSABORIR PROU EL QUE ESCOLTO.» Raimon. Xevi Planas, .. El Punt", 27 de rebrer de 2008. «lA VOZ ES EL PUNTO DE PARTIDA DE CUALQUIER MÚSICA: lraducimos a olJ·os instrumentes los sonidos de nueslTa voz, lo que llevamos dcntro. [ ... j Trato dc buscar ese algo evidcnlc que hay en la música y que se ha olvidado. ANTES, LA ASTRONOMIA, LA MATEMATICA Y LA MÚSICA IBAN JUNTAS, [ormaba parte de un mismo misterio. Luego aparecieron los pitagóricos y se olvidaron de la música, que pasó a ser algo exclusiva para los músicos. Con el tiempo LA MÚSICA FUE UTIUZADA POR POOERES POÚTlCOS Y RELIGIOSOS. El última grupo de poder que la ha util izado han sido las discograficas.» Wim Mertens. l ma Sanchis, "La Vanguard ia", 1 de març de 2008. «EL ORDENADOR TE PERMITE ACERCARTE MAS A LO QUE ESTAs BUSCANOO; la música puede llegar a un grada tan grande de complejidad que NO PUEDES HACER LOS CALCULO$ POR Tl MISMO. El ordenador te permite hacer distintas variaciones de un algoritme, escucharlo y ver si se parece a Jo que deseas; LO ÚNIca QUE LE FALTA AL ORDENADOR ES IN· TUICIÓN y noción de estilo, eso lo panes tu.» Josué Moreno. Antonio Ordóñez, " Ideal de Jaén", I Lde febrer de 2008. «No hay que empecinarse en buscar las situaciones. LA CREACIÓN ES SIEMPRE A DOS. EL AZAR ES COAUTOR. Las grandes obras del arte han sid o consecuencia del azar. El artista tiene una PEQUEÑA IDEA, LA SUELTA Y DEJA QUE OClJRRAN COSAS.» Luis Eduardo Au te. Jordi Banciotto, ..El Periódico. Ex:it", 31 de gener de 2008. «El NIÑO SIGUE SIENDO EL MISMO, ESO NUNCA LO HE DE PERDER- ahora, por supuesto, tengo cierta experiencia vívida, con la oportunidad de hacer lo que me gusta, que es la música, y tratiíndolo de hacer siempre mejor. LA MADUREZ IMPLICA MUCHAS COSAS, NO SIMPLEMENTE EXPERIENCIA, sina humildad hacia todo. [ ...] Creo que cuantos mas reconocimientos reci bes, mas te puedes pegar al suelo. Sí, evidentemente, mucha gcnte te dice "qué bien lo haces", PERO AHI ESTA TU AUTOCRÍTICA Y Sl TE DESPEGAS DEL SUELO SE ACABA. La autocríti ca es un compromiso y tú tienes que hacerlo siempre mejor.» Gustava Dudamel. Agustín AchúcaJTO, ··oiaria de Valladolid"', 26 de gener de 2008. PANORAMA A PROPÒSIT DE ... El segon premi del Concurs Internacional de Lied d'Stuttgart El passat mes d'octubre, la soprano terrassen ca era distingida, a Alemanya, per la seva interpretació en un àmbit molt germànic: el lied. Un èxit que es deriva d'una immersió cultural -fa vuit anys qu e viu a Viena-, p erò que no li impedeix acudir sovint als nostres escenaris. I per ALBERT TORRENS -Enhorabona pel premi. En què consisteix aquest concurs? -És un concurs de lied, no només de cant. Això vol dir que s'hi valora el nivell individual de cadascú, però sobrelot tam bé la compenetració amb el pianista. Per tant, això vol dir que a part has de fer molta feina per conjuntar-ho. Ens hi vam presentar una quarantena de duets, entre homes i dones, i després de quatre eliminatòries. a la final vam arribar dos barítons, un tenor i jo. - Què la va dur a presentar-s'hi? -Va ser decisiu presentar-m'hi amb algú amb qui ja havíem treballat junts. Amb la japonesa Chihiro Gordon, tol i que no partíem de zero, ens vam preparar moltissim. Aquest concurs es fa cada tres anys, i cada ed ició has d' interpretar uns autors determinats -en el nostre cas, una trentena de lieder de Schumann, Wolf i Reutter. A totes dues ens venia de gust i ens interessava, a cadascuna dins de la seva carrera. Per la meva part, perquè tot i que hi ha moltes coses que m'agraden, el lied no podria abandonar-lo. - El més difícil dellied és l' idioma? -És clar que l' idioma l'estudies molt q uan has de preparar un concurs o fer un recital, tot i que jo ja fa vuit anys que sóc fora i parlo alemany. Dc fet, aquest va ser un dels motius pels quals vaig marxar: perquè m'interessava molt el licd, volia aprofundir en aquest repertori i conèixer una llengua que sabia que era difícil. En ellied, a part de l'idioma, ELENA CoPONS ImCORDA COM UNA AVENTURA AGOSARADA LA MARXA A VIEA AMB U COTXE ATAPEÏT DE MALETES A LA RECERCA D'UN FUTUR LLAV ORS i NCERT. AVUI, Pli:HÒ, LA SOPRANO EX.PLICA AQUEST PAS DECISIU EN LA SEVA TRAJECTÒRIA AMB NATURALITAT, SATISFETA DELS F RUJTS QUE N'HA OBTI GUT, FELIÇ DE FEJ\ LA FEINA QUE FA EN UNA CIUTAT IDÒNlA, AGM'íDA DE PODER 'l'ORNA!\ SOVINT A CASA NOSTRA I, S01H\ET01', CONFIADA E N TOT ALLÒ DE .BO QUE LJ POT DEPARA!\ EL FUTUR. també és molt important treballar l'estil i aprofundir en el context cultural que li és propi. -Com s'hi troba, a Viena? - Molt bé, és una ciutat còmoda, té un nivell de cu ltura molt alt i un nivell musical que dóna gust. Com que. professionalment, ara com ara, treballo tant allà com aquí, no cm plantejo tornar. Ser allà suposa un canvi cultura l bastant gran. Hi ha gent que s'enyora i potser a mi. a la llarga, també em vindrà de gust tornar, però de moment hi estic bé i no m'hi quedaria si no fos així. -És més fàcil treballar allà que aquí? - Sí que hi ha més feina, i n'hi ha a molts nivells. És cert que, a la "lliga de dalt", només hi actuen els músics consagrats, que han d'haver passat per molts altres llocs abans de Viena. No és qüestió de nivell, que també l'has de tenir, sinó de circuit. Però per poder treballar com a músic a Viena hi ha una gamma molt àmplia de possibilitats. des que ets estudiant fins que comences a fer els primers passos. Jo. en aquest moment, a Viena puc compaginar tant el lied com l'oratori i l'òpera, que és el que m'interessa fer. - Guanyar el premi d' Stutlgart li ha obert portes en aquest sentit? -Funciona diferent d'un concurs d'òpera. perquè sí que t'escolta gent i et surten concerts, però el lied, per a la gran massa dc públic i per a alguns programadors és un gènere molt més minoritari que l'òpera. D'altra banda. per a mi aquest Concurs d'Stuttgart tot just ha estat el segon. Tot i que crec que Ics competicions sempre poden ajudar a promoure'!, jo no m'he presentat a altres grans concursos, perquè no n'he tingut l'ocasió. Sempre he tingut feina quan hi havia Ics audicions i no ho he fet. - Com veu la seva evolució vocal en el futur ? - Em considero una soprano lírica jove. És evident que no sóc una soprano spinto ni de coloratura. i tampoc no tinc una veu que pesi, però penso que la mcva veu e desenvoluparà i anirà agafant un color potser cada vegada més gruixut. Em deixo sorprendre. a veure què passarà. 21 165 PANORAMA . , . etitS IDUSICS per Santa Eulàlia Eulàlia, en grec, vol dir «la que parla bé». I a la Grècia antiga, els mestres de la paraula -els que parlaven bé- eren aquells que recitaven, que interpretaven, que posaven la seva veu al servei de les muses. Unes muses que, en tenir aquest canal per expressar-se, només podien fer sentir la seva veu de l'única m anera que saben : fent música. per JOSEP BARCONS A RMC 282 22 166 questes muses, el 9 i I O de febrer, van abandonar el seu Olimp per recórrer Barcelona, en honor de la que -com elles- «parla amb eloqüència». Coincidint amb les Festes de Santa Eulàlia, i per iniciativa de l' Institut de Cultura de l'Ajuntament dc Barcelona, diversos espais de la ciutat es van omplir de música. El projecte -coordinat per la Fundació Ribermúsica- es titulava "Concerts Laia 2008: infants i patrimoni". La idea era ben simple: alguns dels edificis més emblemàtics de la ciutat acollirien concerts d'alumnes dc diverses escoles de música . Rere aques ta simplicitat, però, s'hi amaguen unes ressonàncies que fan incrementar la bellesa i l'encert de la proposta. En primer lloc, perquè ens situa davant un contrast d'edats. La música sortia de mans d'uns intèrprets que no arribaven a l'adolescència. Però els edificis que els acollien formen part de la història dc la ciutat des del moment de la seva construcció, fa més de set segles. És el cas dc la Reial Acadèmia de Farmàcia, del Saló de Cent, del convent de Sant Agustí o dc l'església de Santa Anna, per esmentar-ne només alguns exemples. Una altra de les belleses que s'han amagat sota la simplicitat dels Concerts Laia 2008 és el fet que un dels eixos principals dc tota aquesta activitat musical era el carrer de Montcada. En els seus palaus, la presència dels intèrprets generava una bonica corres pondència entre les arts i una curiosa convivència d'estils. Els texans i Ics vambes dels nens compartien espai amb els ropatges que s'exposen al Museu del Tèxtil; i les seves guitarres, violins o clarinets s'emmirallaven en els ins truments que Picasso va pintar en tants dels seus quadres, ara penjats a les parets del Palau del Baró de Castellet. La llista de belles ressonàncies amagades rere aq uesta idea d'unir infants i patrimoni podria engrand ir-se amb més consideracions: les Reials Drassanes acoUiren grups de vent, que bufaven arran del vent del port. Les esglésies s'ompliren amb música coral, to t recreant el temps que cada temple tenia una capella. El trànsit multicultural dc l'avinguda de la Catedral i la Rambla del Raval s'amenitzà amb diversos combos, que unificaven les passes dels vianants amb el swing de les seves melodies ... Però, en definitiva, l'aspecte més bonic d'aquesta idea és que els nens (que són el veritable patrimoni d'un país) estaven contents de poder tocar fora de les seves escoles, sentint-se reclamats -ells que encara no són músics coneguts- per tocar a les Festes de la Ciutat. El binomi és perfecte: els nens coneixen el ric patrimoni de la ciutat, i el patrimonj s'enriqueix amb les notes que els nens hi deixen. Uns nens que -si es cuiden com cal, i per a això cal ajuda de les institucions- poden fer que el patrimoni musical del país no es petrifiqui. A ells, d'iJ.Iusió, no els en falta , tal com es veu en les parau les d'aquests alumnes de l'Escola de Música Casp, dc Barcelona. a qui vam demanar una petita col·laboració. Potser Ics muses els han ajudat -com la Laia- a parlar tan bé: (<El dia 9 de febrer vam anar a la Reial Acadèmia de Farmàcia a fer un concert, en joan (el meu company) i jo. Vam tocar: Els boletaires, Russian Lament, El veler i_La Ventafocs. Després ens varen donar berenar. Em va agradar molt tocar i en Joan em donava confiança.» josep Tuñí, 8 anys. (<El dia 9 de febrer uns quants alumnes de l'Escola de Música Casp vam fer un concert a la Reial Acadèmia de Farmclcia. Vam estar assajant una estona i just després va començar el concert. Primer vam tocar un trio deguitarres, després unes flautes travesseres. seguidament uns clarinets i uns violins. i finalment un quartet de guitarres. Tots els músics vam rebre una recompensa per la nostra gran actuació. Va ser un concert fantàstic!>> Xavier Colet, 11 anys. «Tots els assajos varen anar molt bé. Però potser fallàvem un.a mica en algunes coses cantades. El concert va anar molt bé. Llàstima que va sonar algun telèfon mòbil. Però Iota la resta, molt bé. Uns companys supergenials. El "profe ", ideal, i unes partitures excel·lents. Per acabar, un lloc fantàsticament fantàstic al costat de la Biblioteca de Catalunya. Va anar genial!>> Pau Balada, lO anys. «L'Acadèmia de Farmàcia era un lloc de dimensions mitjanes tirant a petites. Si hagués estat una nota entre les moltes que volaren aquell dia sense paracaigudes per aquella sala, hauria tingut vista per veure com, des dels seus bancs de fusta, una multitud de gent veia com tot de músics tocaven dalt de l'escenari que tenien davant seu. La ressonància en aquell espai era exquisida. Duets i trios de flauta, trios i quartets deguitarres, duets de clarinets, duet de violins... Després d'escoltar les peces de diversos grups, ens tocà el torn a la meva companya Nerea i a mi. Havíem de portar la pulsació amb una regularitat prussiana, sense desviar-nos un segon. Començàrem a tocar. El pols tremolava una mica: l'arquet tremolava una mica. Control: ja està. Bon so, anem a bon ritme; hem tocat la primera obra, ara la segona. I-Iem acabat. Aplaudiments. Saludem. Bona diada de Santa Eulàlia. Potser, fins l'any que ve.» Marc Geli, 15 anys. Això! Esperem retrobar-los, un any més grans. a les festes del 2009! I cRrTICA ll;i:C·I;I;i,~r-1 Una 'Creació' per a la història B.S CONCERTS Dn CENTENARI. Orquestra Austrohongaresa Haydn-Philharmonie. Orfeó Català. Veronica Cangemi, soprano. Roberto Sacca, tenor. Thomas QuasthofF. barlton. Oir.: Adam Fischer. Die Schopfung (La Creació). Concert inaugural de la commemoració del Centenari del Palau de la Música Catalana. PALAU DE LA MÚSICA. 9 DE FEBRER DE 2008. per J . Comellas L ' especialització tant pot ser un n sc com un atot; tan t pot col·labo rar a caure en la rutina com esdevenir una dedicació permanent il-lusionada a la redescoberta de nous valors en un afany continuat de superació. L'actuació en el concert que ens ocupa dc l'Orquestra Austrohongarcsa, sense cap mena de dubtes sc si tua en l<l segona de les proposicions que acabem dc fer. Nascuda fa una vintena d'anys amb la voluntat de dedicació a l'obra de Haydn, la conseqüèn- cia amb els seus principis es tradueix en unes versions absolutament modèliques. Amb Adam Fischer com a director amb mestratge permanent, oimés tenint en compte com funcionen avui dia Ics titulalitats gairebé per lnternet, no pot sorprendre que ofereixin productes amb un sabor tan autèntié, amb una fidelitat a l'es perit haydnià tan precisa i amb una exactitud es tilística absoluta. Perquè a més, el solatge dc la dedicació específica, transpira i contagia tot el que toca, co- mençant pels companys de viatge interpretatius, i en aquest cas en p1imer lloc per I'01feó Català. Un Orfeó que va cantar de manera absolutament identilïcada; equilibri. relïnumcnt, claredat, elegància i fusió absoluta amb l'orquestra van configurar una de les seves millors actuacions, si no la millor dels darrers temps. Homogeneïtat contemporània FES11VAL NOUS SONS. Grup Instrumental Barcelona 216. Young-Hee Kim, soprano. Oir.: Virgínia Martínez. Oun, Nuix, Schonberg. I Arditti String Quartet. Carter, Charles, Rfo-Pareja, Hosokawa i Ligeti. l'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 16 i 23 DE FEBRER DE 2008. per Mercedes Conde Pons os dels concerts més rellevants del Festival ous Sons 2008 van ser el protagonitzat pel Grup Instrumental Barcelona 2 16 i la soprano Young- llce Kim -interpretan t el Pierrof/¡maira- i el del Quartet Arditti, amb cinc quartets de corda de la darreria de segle xx i començament del XXI (dos dels quals estrena mundial), i tots dos es van realitzar amb gran èxit, tant de qualitat com de recepció. Tenint en compte que el primer dels dos, el del BCN 216, era un concert gratuït i molta gent es va quedar sense poderhi entrar. es va desbordar l'aforament de la Sala de Cambra Oriol Martorell de L'Auditori, i que el segon -el del Quartet Ar· ditti-, essent de pagament, va aconseguir omplir la platea de la sala de cambra, es pot dir que d 'entrada l'èxit dc públic va ser més q ue notable. Un factor que cal tenir molt en compte, tractant-se com és un festival de música contemporània, un gènere que sembla no cridar encara gaire l'atenció entre el públic català. La tendència bé podria rectifi - D car-se amb iniciatives com oquestes. Sobretot si, cal reiterar-ho, la qualitat és la demostrada almenys en aquests dos concerts. El Grup Instrumental Barcelona 2 16 va apostar en la plimera part del seu concert per dues obres de ca mbra pràcticament inèdites a Espanya. La primera, el Quartet de corda del traspassat Jep Nu ix -només escoltada un cop en format reduït-, una obra dc melodies senzilles però amb gran riquesa de recursos; la segona, Snow in june del compositor japonès Tan Dun, una obra per a quatre percussionistes -dc gran complexitat interpretativa i un violoncel: meravellosa prestació del violoncel-lista Marc Galobardes- que va oferir un vental l sonor d'àmplia volada. En la segona part del concert es va poder sen tir i veure Pierrot /una ire, obra cabdal de I'Amold Schonberg més expressionista, en una versió esccnilïcada amb proposta dc Peter Konwitschny. Si bé aquest és conegu1 per les seves controvertides visions dels clàssics operístics, en Pierrot hmaire va saber cop- sar el drama dc la declamadora -supèrbia Young-Hee Kim , que compensava l'expressivitat vocal amb l'actora)- amb una visió senzilla de caire socialitzador, però sense perdre la poesia dels meravellosos textos originals de Hartle bcn. Virgínia Martínez va dirigir el BCN 2 16 amb una gran exactitud i elicàcia, en un repertori en què sembla trobar-se còmoda. mentre que el mateLx grup va destacar en conjunt per unes interpretacions d'un ah nivellartístic. La presència dels Arditti String Quartet, amb una dilatada can·era en l'àmbit dc la música contemporània, en el Fesiival Nous Sons, era un dels punts àlgids de la programació. si bé el programa era manifestament agosarat, tenint en compte q ue l'única peça veritablement coneguda era el Quartet per a corda núm. 2 de Gyorgy Ligeti. El Ciliquè Quartet pera corda d'EIIiott Carter - la mt:-s austera de les cinc obres del programa-, dues estrenes de compositors espanyols ~I Quartet de corda ''Tempus f1uidum ·• de josé Río-Pareja i el Quartet da corda núm. 2 d 'Agustí Charles- i Sila11t F/owers I linalmcm un trio de veus solistes que va tenir en l'impressionant personalitat dc Thomas Quasthoff el seu element més relleva nt -és un artista d'um1grundesa impressionant- . molt ben acompanyat pels seus companys. En dclinitiva, una versió històrica per a un esdeveniment històric. de l japonès Toshio 1-losokawa, completaven un programa que es va revelar d'una grun homogeneïtat. La interpretació final del quartet de Ligcti - la més antiga de les cinc peces- posava de manifest l'a1Tel d'on tots quatre compositors sembl en haver-sc alimentat. En una sala en la qual es podia sentir el silenci, aquest va demostrar la concentració d'un públic abocat a l'escolta amb interès, però també la capacitat dc les dites obres d'induir a aquesta concentració, tol i la seva abstracció. Les obres de Río- Pareja, Charlcs i 1-losokawa (Ics més tardanes) es van presentar com a cosines llunyanes, si bé això no implica una falta d'identitat. Al contrari, cadascuna oferia una visió diferent amb la utilització d'uns recursos similars. S i Hosokawa es diferenciava per l'ús dc l'arquet fregant la fusta dels instTumcnts, i Río-Pareja feia servir el recurs dc l'scordatura i una abundància de glissandi, Charles aprolitava aquests darrers fins al límit d'estripar el so. tot provocant una angoixa i un sentiment claustrofòbiccomú a totes. El primer efecte. si més no. és la recerca d'una sonoritat sempre en evolució, mal·leable i en constant redefinició. Uns objectius comuns que tot i l'aparent preeminència dc la llibertat creadora actual - sense unes nonncs establertesdemostra l'homogeneïtlll d'una contemporaneïtat que està viva. ~e 282 23 167 Raimon, convocador permanent de noves emocions ELS CONCERTS DEL CENTENARI. Raimon. Miguel Blasco, gui· tarra. Vfctor Valls, guitarra. Francesc Puig, clarinet i clarinet baix. Pep Coca, contrabaix. PALAU DE LA MÚSICA. 28 DEFEBRERDE 2008. per J . C. C. ------------------------------ ir q ue el recital que va oferir Ra imon en el marc del Centenari del Palau va resultar particularment implicat és fer un greuge al cantant, ja que dc fet mai no he as~ist it a cap dels seus - i en porto una pila- en qu~ ell no s'hagi lliurat d'una manera intensa. Però jo diri11 que per a ell, com va esdevenir-sc amb tot el públic congregui. va tenir quelcom d'especial. Un hom renuncia d'antuvi a l'objectivitat tan impossible sempre com molt habitualment farisaica. per explicar-sc en primera persona. I en aquest sentit. la mateixa assiduïtat als seus recitals a l'avançada em produïa unes concretes dosis de temença rcfrcdadora d'expectatives. I tanmateix no va ser així. Raimon, amb el seu auster conjunt instrumental. va <tconscguir fer-me viure, no reviure, unes emocions D ~e 282 noves, no solament renovades; uns clímaxs emocionals i unes pulsions anímiques diferents, descobertes en origen, d' una enorme densita t emotiva. Damunt l'escenari va aconseguir desferma r un tot diferent i nou -malgrat el gairebé tot conegutindescriptible. Això és una demostració de la seva condició de clàssic? -que ja sabem que una de les virtuts dels clàssics és la seva capacitat per dir-nos quelcom de nou. Com a mínim no és una pregunta inútil. però amb molta probabilitat encara insuficient. El cosmos creatiu de Raimon -com a compositor i com a intèrpret-, amb tota seguretat admet molts més interrogants que també obren altres portes de consi.deració suggestives. En la primera pa1t, la descoberta, aquesta sí, de temes nous. com Fou Ull infant, A l'estiu quan són/es 9, i Si miraves l'ai- ¿una òpera per a nens? DC.I.CIIEA de Mauricio Sotelo. Fabiola Masino. Beatriz Lanza. José Herm\ndez·Pastor. Javier Galan. Javier lbarz. Oir. escènica: Gustavo Tambascio. Oir. musical: Gueràssim Voronkov. Coproducció Gran Te· atre del Liceu, Teatro Real (Madrid), Sociedad Estatal de Conmemo· raciones Culturales, ABAO, Teatro de La Maestranza (Sevilla), Fundación Ópera de Oviedo, Palau de les Arts (València). LICEU. 16 DEFEBRER DE2008. per M. C. P. profitant que durant el cap dc setmana del 16 i 17 dc febrer es celebraven per segon any consecutiu Ics lomades Europees dc l'Òpera, el Gran Teatre del Liceu va presentar a la sala gran la coproducció espanyola dc l'òpera dc Mauricio Sotclo. Dulcinea, dedicada essencialment al públic infantil i amb una itmplia representació d'aq uest, provinent també dc Ics comunitats immigrades residents al bllrri del Raval dc Barcelona. Així doncs, en sessió matinal, va tenir lloc la dita presentació -després d'estrenar-se la temporada passada a Madridamb una àmplia representació in- A 24 168 fantil entre les butaques de la platea del teatre de les Rambles, però també amb cares madures, Ics dels pares. Dulcinea pretén ser una òpera ideada exlJressament per al públic infantil, un risc afegit a l'hora de jutjar la recepció d'aquesta entre l'audiència més menuda. Més encara amb un tema com el que ocupava l'òpera: promoure la lectura entre els nens, sobretot la de clàssics com el Quixot de Miguel de Cervantes. A aquest pretext es podia sumar el d'apropar als nens el gènere operístic, perquè precisament per aquest motiu es subtitula Dulcinea com a òpera per a nens. Les gua, Menlre s'acosta la nit, mostnu·en un creador amb la deu ben generosa, en una línia dc lirisme nostàlgic; línia confirmada pel conjunt de la tria dels temes en un recorregut volgudament recapitulador i alhora testimoni del seu moment vital. Tot això amb algun instant amat en què la veu es mostrava un pèl incerta. En la segona. tot el contrari, va sonar tan fenna. segura i convincent com sempre. en un enfilall amb més presència dels temes clàssics i en conjunt amb un protagonisme dels reivindicatius, superior del que era habitual en els darrers temps. Hom va comptar amb un acompanyament instrumental eficaç, encara que s'hi trobava a faltar el cel/o, en alguns passatges impossiblement substituït pel contrabaix i amb més idoneïtat pel clarinet baix. Anotem encara una percussió dc guitarra excessivament presencial a Espill. per altra part una delícia de fï. nor interpretativa. La resposta del públic, d'un explícit abassegador, em reconcilià amb la idea que la meva percepció subjectiva havia estat molt i molt compartida. bones intencions, però, no tenen raó dc ser només per ser bones, almenys en aquest cas. L'argument dc Dulcinea explica la història d'un nen actual, que no vol llegir el Quixot perquè no l'entén i el troba massa llarg i avonit. En quedar-se sol a la seva habitació i tot somiejant, sc li apareixen I'Hidalgo i el seu servent, Sancho Panza, que, en clau musical. li expliquen Ics seves aventures per tal de fer-li entendre no només en què consisteixen aquestes, sinó també que no són pas avorrides, tal com creu l'infant. Tenint en compte la dificultat cada cop més aguda de fer partícips els nens dc l'univers ric i imaginatiu que és la lectura, caldria pensar si precisament l'hcnnctismc musical d'aquesta obra és capaç dc trencar amb aquest pensament. Trist favor a la infimcia és més aviat una obra amb poques i monòtones idees musicals i un text poques vegades comprens ible en Ics veus cantades dels solistes, la majoria de les vegades també poc audibles. A això cal afegir l'atribució d'una veu de contratenor al mí- tic personatge literari dell'"enginyós Hidalgo", tot fent d'aquest, més que una caricatura, un personatge buit de personalitat i sentit literari i argumental. Sort de la posada en escena de Cuslavo Tambascio que, tot i pecar a vegades de recargolada, aconseguia mantenir l'atenció del públic infantil, i també de l'adult. La música i la històda -tot i la "curta" durada: 60 minuts- no ho van aconseguir, per molt que els cantants solistes i els músics. sota la direcció de Gueràssim Voronkov s'esforcessin en una execució correcta. Més d'una vegada s'han vist nens acudir de la mà dels seus pa· res o avis a una funció "normal'' d' un títol rossinià com 11 Barbiere di Siviglia o La Cenerentola i sortir satisfets de l'espectacle i amb l'argument de la història comprès. Seria im portant fer una rellexió sobre els veritables paràmetres que ha de complir una òpera per tal que els nens la puguin entendre i gaudir si no es vol que l'efecte aconseguit sigui, en definitiva. el contrari del que es cercava. Tret de sortida als Projectes Finals dels estudiants de l'ESMUC C oinc.;idint amb la recta fina l del curs acadèmic, els alumnes de l'últim c.;urs de l'Escola ultimen tols els detalls per presentar els seus respectius Projectes Finals, assignatura que permet sintetitzar els coneixements apresos en el decurs dels seus estudis així com posar en pràctica les competències específiques que s'han adquirit també en els quatre anys i que seran necessàries per encarar la vida professional. En funció dc lï'1mbit que cursa l'estudiant. el Projecte Final inclou únicament una preparació, presentació i defensa individual o bé. també, l'articulació d'una presentació pública en format concert (àmbits instrumentals, teoria i composi- ció i direcció). És per això que, des d'aquest mes d'abril i fins a la primera setmana de juny, els estudiants que vulguin finalitzar enguany els seus estudis a I'ESMUC pre- senta ran pràcticament a manera de marató els seus respectius concerts i defenses. En total, prop d' una setantena d'eUs estan vinculats al departament de Música Clàssica i Contemporània; una vintena, a Jazz i Música Moderna; una desena, a Antiga; i la resta s'adscriuen a Composició, Direcció dc Cor i d'Orquestra, Pedagogia, Musicologia, Sonologia i Promoció i Gestió. Parlem de poc més d'un centenar d'exposicions i concerts oberts al públic (pel que fa als concerts, bona part d'ells programats a la sala Tete Montoliu de L'Auditori, així com a les aules d'Orquestra i de Cor de I'ESMUC) que podeu seguir consultant la pàgina web de l'Escola: www.esmuc.cat. AVANÇAMENT El proper mes de maig, Marató de Música de Cambra al Palau de la Música oincidint amb la celebració dc l'Any del Centenari del Palau dc la Música Catalana, I'ESMUC vol sumar-se a aquesta magnífica efemèride articulant, a manera de present musical. un autèntic cap de setmana de concerts, oberts al públic. els propers dies 24. 25 i 26 de maig (de dissabte a dilluns, per tant). En aquest sentit, l'Escola portarà al Palau una mostra del C treball cambrístic realitzat a les aules en tots els seus vessants estilístics dc caràcter instrumental: música tradicional, jazz i música moderna, música clàssica i contemporània i música antiga. Podreu conèixer tots els detalls de la Marató Musical de l'ESMUC al Palau properament a través de la pàgina web de l'Escola: www.esmuc.cat. Premis per a estudiants i professors de l'Escola a clarinetista i graduada per l'ESMUC, Joana Altadill, ha estat seleccionada per formar part de la Jove Orquestra dc la Unió Europea (EUYO). en les proves realitzades recentment a Madrid per confegir aquesta formació instrumental. D'altra banda, els estudiants que integren la formació AssTrio (Santi Careta/ Arecio Smith) i el contrabaixista de jazz i també estudiant de I'ESMUC, Paco Perera, així com el professor del departament dc Jazz i Música Moderna de I'ESMUC, el pianista Ignasi Terraza, van emportar-se el Premi Enderrock 2008 per votació popular al millor grup de jazz del 2007. al millor disc nacional de jazz (Ramon Fossati, Toni Solà & Ignasi Terraza Trio) i a la millor proposta de jazz (per a Lunar Projecl), respectivament, la nit L 2 Joana Attadill, l'A ssTr io i Paco Perera del dinou de febrer passat, en l'acte de lliurament dels Premis Endenock 2008 que va tenir lloc a la sala Bikini dc Barcelona. La catorzena ed ició d'aquests guardons (Premis de la Música Catalana) va comptar amb l'assistència de prop d'un miler de persones, entre ells, artistes, representants de la indústria discogràfica, mitjans de comunicació i públic en general. Aquests són els primers i únics premis que s'atorguen anualment a la producció musical catalana. Tram final del cicle Els concerts de l!Acadèmia Membres del Conjunt de Percussió de l'Escola. assajant. A la dreta, Raynald Colom. A sota, el contrabaíxísta í professor Horacio Fumero A quest mes d'abril significa la represa dels concerts setmanals programats dins el cicle d'estudiants, professors i músics convidats de I'ESMUC (Els co11certs de l'Acadèmia. segona edició). Després d'un primer concert d'estudiants que combina el so de les gralles amb el flam enc (I d'abril, departament de Música Tradicional), sens dubte un dels plats fort s del cicle arribarà el proper dia 8 d'abril amb l'actuació del jove trompetista i músic convidat per I'ESMUC, Raynald Colom, acompanyat del contrabaixista i professor de l'Escola, Horacio Fumero (Jazz i Música Moderna). Només una setmana després, seran ja novament els estudiants els protagonistes del concert que integra el conjunt de metalls que dirigeix el professor Angel Serrano amb el Coral de trombons liderat per Raúl García. Encara durant el mes d'abril, el dia 22, tindrà lloc un concert prou destacat fOTOS; ESMUC a càtTec del Conjunt dc Percussió de l'ESMUC (dirigit per Georges-Elie Octors) que incorporà el treball escènic dels ba- llarins del Centre Maxime D'Harroche. en una proposta certament novedosa. L'últim concert d'abril tindrà lloc el dia 29 i servirà per presentar les obres esctitcs pels estudiants de Teotia i Composició de l'Escola. Ja durant el mes de maig ( 11 de maig), i en el marc del Festival de Música Antiga de Barcelona. tindrà lloc l'actuació del Conjunt d'Antiga de I'ESMUC. que donarà pas, al mes de juny, a la resta d'actuacions dels Grans Conjunts de l'Escola (que actuaran els dies I 7 de juny -cobla-, 18 de juny -orquestra simfònica- i 19 dc juny -big band-, dirigits per Bernat Castillejo, Christopher Hogwood i Joan Albert Amargós, respectivament). Tots aquests concerts són gratuïts i oberts al públic i compten amb la col· labor11ció dels estudiants i professors dels departaments de Musicologia i Sonologia de l'Escola. Noves col·laboracions entre l'ESMUC i Catalunya Música L ' Escola va iniciar el mes de febrer passat una col·laboració mensual amb el programa Blog de 11it de Catalunya Música que se suma a les accions conjuntes articulades per l'ESMUC i l'emissora de la Corporació Catalana de Ràdio i Televisió. Entre elles. destaca l'emissió del cicle Els concerts de l'Acadèmia com a sèrie pròpia. seguint el model iniciat la temporada passada. Recordem que Blog de nit. dirigit per Pere Andreu Jariod, és l'informatiu de les nits dc Catalunya Música. S'emet de dilluns a divendres. de 22.00 a 23.00 hores. Diversos estudiants de l'ESMUC, seleccionats per formar part de la borsa de reforços per a la Banda Municipal de Barcelona eguinl el model inicia t la temporada passada amb l'Orquestra Simfònica dc Ba rcelona i Nacional de Catalunya (OBC), la Banda Municipal dc Barcelona, des d'enguany formac ió resident a L'Auditori , ha obert una borsa de reforços adreçada als estudiants dc I'ESMUC. En aquest sentit, l'Escola i la Banda van rct~litzar al llarg de tota una setmana diverses audicions als prop dc cinquanta alumnes inscrits a les proves. Els seleccionats per formar part d'aquesta borsa de reforços són els músics següents: S Percussió: Jaume Santonja i Marcel Pascual Bombardí: Víctor Fcn·agut Clarinet: Miquel Ramos Flauta: Pere Sansó Trompeta: Adrià Moscardó La iniciativa entronca amb les directrius marcades per Bolonya. en la línia d'incloure i potenciar de manera progressiva les pràctiques profcssionalitzadorcs en els estudis de Grau. 3 iJjMiij ARTICLE , . USICS, dissenyadors acústics o gestors sonors I per LLu rs VERGÉS 1 soLER n els darrers trenta-cinc anys he dedicat la meva vida a la professió dc músic, i d'això n'estic plenament satisfet. Crec que a més de ser una professió bonica és socialment útil, malgrat que la resta de la societat no ho pensi. És obvi que el descrèdit socia l de la música, i molt especialment dels músics, no tan sols és evident· sinó que va en augment. Pocs parcs desitgen que els seus fills s'hi ded iqu in; que ho tinguin com un entreteniment d'acord, però que en fa cin la seva professió ho troben un despropòsit. Per què passa? Com és que una activitat de la que tothom en gaudeix i que aparentment respecten i aprecien en el fons mereix aquest tipus de menyspreu? jo crec que la causa és el gran desconeixement del fet musical. Sembla estrany el que dic, en el sentit d'afirmar que el fet musical és desconegut. Simplement si escoltes la ràdio o la televisió, la música és un element omnipresent. El ressò del fet musical en tots els mitjans és innegable. Però, a què anomenen música? ¿Què ens presenten habitualment com a darreres novetats discogràfiques o, simplement. qu ins adjectius superlatius invoquen per descriure les qualitats artístiques de determinats "músics" que ressenyen? Hem de pensar que qualsevol persona que aparegu i en algun mitjf1 armat amb una gu itarra rep la qualificació de cantant i compositor. En el millor dels casos podem suportar-ho, E 4 però habitualment ens arriba a sagnar l'oïda amb el que sentim. Aspectes tant elementals com ara l'afinació i certa qualitat de so són simplement oblidats. No aniben ni a la categoria de principiants. No estic fent valoracions de tipus estètic ni pretenc en cap cas donar una visió elitista, crec fermament que tot és possible en el món de l'art. Però si eo literatura pots escriure el que vulguis, el que no pots fer és publicar-ho amb faltes d'ortografia. Si això és evident en altres arts per què en la música no podem exigir el mateix? A més, hem de tenir en compte que Ja gran massa consumidora de m(tsica ho fa d'una forma molt detetminada. És a dir~ bàsicament escolta música cantada . Això per si mateix no és un problema, hi ha magnífiques partitures cantades d'una bellesa que jo no posaré en dubte. però en el cas que ens ocupa vol dir moltes coses. Gran part de la gent que exclusivament consumeix música on tot el protagonisme és la veu humana és incapaç de sentir res més que l'envolti. Ignoren com estigui instrumentada i harmonitzada, ja que simplement ni ho senten i possiblement no saben ni que existeix. Si algun cop senten música instrumental observareu que ràpidament perden l'interès. No són capaços de seguir més d'una única veu i, per tant, d'aspectes com l'harmònic no en gaudiran mai. Per això, any rere any, senten les mateixes propostes que els venen com a novetats però que estan harmonitzades i instrumentades igual, i el que sem bla més inc reïble: no s'avorreixen. N o han estat capaços de progressar com a oïdors Tal i com segurament ho han estat en altres camps culturals. Quan eren petits segurament consumien llibres d'aventures o tenien tota la col·lecció dels Asterix. Però quan han arribat a la maduresa els seus gustos literaris han evolucionat cap a propostes amb més contingut. Pel que fa a la música demostren no haver superat l'etapa pubertal i seguiran així tota la vida amb l'absoluta creença que les seves preferències musicals tenen certa alçada. No s'ha de pensar que estic parlant d'un determinat segment de Ja societat mancat de certa pàtina cultural, sinó que en aquest grup hem d'afegir gent amb estudis superiors. Natura lment els mitjans de comunicació en tenen molta culpa ja que s istemàticament som bombardejats amb informació que no ajuda. En aquest estat de coses és impossible que sàpiguen apreciar la nostl·a feina. Qualsevol persona que aparegui en algun mitjà armat amb una guitarra rep la qualificació de cantant i compositor. } J ART 1eL E o m'agradaria que les meves paraules fossin enganyoses en el sentit que els mitjans de comunicació són el únics culpables. En absolut. La premsa, la ràdio i la televisió simplement formen part d'un engranatge més de la societat i per tant simplemen t es fan ressò del que passa. Però hi ha més culpables; en especial els que tenim la part de culpa més gran som els mateixos músics. No hem estat capaços o no hem volgut explicar la nostra activitat. Sovint ens amaguem en la nostra closca i tot adoptant una actitud altiva expressem que no ens entenen. Ens creiem el centre del món i que per tant si no ens entenen la culpa és seva. Doncs així ens va. El món no s'atura mai, ni per nosaltres ni per ningú. Altres professions ho saben i han pres mesures molt simples, fins i tot ridícules, però altament efectives que demostren que han entès cap a on va el futur. Actualment el món occidenta l està domin at per la imatge. Les marques comercials gasten milions per assegurar la seva presència als mitjans audiovisuals. Què venen? Bé, en molts casos fum, no hi ha res a vendre però aconsegueixen que N I consumeixis. És fàci l observar com un artista ven milions de CD sim plement perquè s'ha casat o divorciat o ha estat enxampat amb una amant, i no per la seva qualitat estrictament artística. Si això no passa de debò, no importa, s'ho inventen, la qüestió és captar l'atenció com sigui per vendre. Nosaltres ho hem entès això? Doncs no, i gràcies a Déu que no, puig èticament és reprovable. Però algun detall se'ns escapa. Darrerament hem assistit a metamorfosis extraordinàries de determinades professions. Un cuiner, un ofici exceJ.Ient, ja no es diu així, ara s'anomena "restaurador". Un sastre, ara és un "dissenyador··. Un cap de personal ara és un "cap de recursos humans". Una minyona ha passat a ser una IJ%'.111j "assistenta de la llar". Darrerament m'han comentat que els bibliotecaris ja no es diran així, a partir d' ara seran "gestors de continguts". Segueixo? No cal, el que volia dir és clar. Determinades activitats s'han rentat la cara pensant en aquest món que vol consumir fum. Doncs bé, els donen fum encara que només sigui amb el nom. La gent valora molt aquelles coses que no sap què són, a excepció feta, és clar. de la música. És fàcil imaginar quina cara farien si quan ens preguntessin quina fei na tenim els diguéssim que som dissenyadors acústics o gestors sonors, en comptes de músics. Malauradament si fos tant fàcil com canviar de nom el nostre futur setia prometedor. Hem d'entendre que darrera d'un canvi de nom hi ha també un canvi d'actitud vers aquel la activitat per part d'aquells que la porten a tem1e. Això vol dir que ens hem de creure que som algú, que no hem de sentir-nos inrcriors. Personalmen t no crec que com a músic sigui inferior a qualsevol metge, arquitecte o enginyer ja que els estudis que hem de realitzar el músics per desen· volupar la nostra activitat en cap cas són inferiors La música va lligada indissolublement a la festa i això dificulta que l'entenguin com a cultura. A més a més, hi ha un excés de música. 5 ESMUC IJJMIIj ART 1eL E L'esforç dels músics amateurs per obrir-se pas contrasta amb l'èxit fulgurant de les estrelles televisives desitjaven. ni de bon tros, però és evident que les accions conjuntes que van dur a terme indubtablement els ha fet més forts com a grup, o com a mínim així ho sembla, i això és bo de cara a la societat. Personalment sento una sana enveja i si he de ser sincer els tinc com a model del que hauríem de fer. Si no demanes, protestes i fins i tot emprenyes no hi ha res a fer. Ho hem d'entendre, sinó anirem morint lentament d'inanició. ocialment hi ha una diferència fonamental entre el sector musical i el teatral, a més a més de Ja resta de les arts. La gran majoria entén l'art com a cultura però la música la veuen com a un entreteniment. La música és protagonista dc tota mena de festes, tan públiques com privades, és l'acompanyant perfecte per aln·es manifestacions attístiques a més de ser usada com a contrapunt de tot tipus d'activitats lúdiques. La música va lligada indissolublement a la festa i això dificulta que l'entenguin com a cultura. A més a més, hi ha un excés de música. A. Honneger en el seu llibre fe sui compositeur, escrit l'any 1948, diu: S tècnicament, fins i tot, comparant-los amb determinades carreres, són superiors. fet que tampoc vol dir res. Però la resta de la societat no ho pensa, ni tant sols sap que s'hagi d'estudiar per fer de músic: ho entenen com un fet natural on simplement amb talent i una mica d'ensinistrament es pot assolir l'èxit. Estan segurs que per fer de músic la tècnica és quasi innecessària. Prog¡·amcs com ara Operación Triunfo els ajuda a creure-ho, ja que ho confinna el fet que a lgú que treus de treballar d 'un "súper" ja està preparat per fer música amb tan sols tres o quatre mesos de pràctica. Ara, explica'ls que no és així, et d iran que ho han vist a la "telc" i aquí no hi podem fer res ja que la "tele" sempre té la raó. O molt pitjor, et diuen que han venut milers de CD, com si això volgués dir quelcom. Toscanini. quan li van dir que determinat artista tenia molts admiradors (ara en diem "fans"), va dir una frase extraordinària: "La democràcia en l'art 110 existeix, només existeix l'aristocràcia de qui hi enténH. Efectivament. si un producte és mediocre per més vendes que faci seguirà sent mediocre. n aq uest estat de coses hem d'afegir-hi l'actitud de les administracions. Anem assistint a un seguit d'inauguracions d'auditoris i nous espais per a l'ensenyament que ran pensar en el millor. És cert. estem en un moment magnífic i com a professiona l n 'estic agraït. Ho dic de debò. Però en realitat cap d 'aquestes mesures va en la línia d'afavorir la tasca dels professionals que estem en actiu i que som els que hem de desenvolupar la nostra feina en aq uests espais. Les condicions per fer-ho es E 6 ESMUC veuen obstaculitzades per unes lleis que no han estat pensades per nosaltres ja que per a l'administració no existim. No vull ni pensar que a1-ribi un dia en què aquests magnífics equipaments cultUJ·als s'hagin de tancar, ja que possiblement no hi haurà músics per omplirlos donades les circumstancies actuals. Naturalment espero i desitjo estar equivocat i segurament ho estic. S'ha de pensar que cada cop hi ha més gent que estudia música amb l'objectiu dc dedicar-s'hi i això és encoratjador. Però al mateix temps els músics veuen com els seus ingressos minven. Fa temps que les retribucions econòmiques en algunes especialitats no han incrementat els darrers vint anys. Fins i tot han baixat. Tot això està passant perquè no hem estat capaços de protestar amb la mateixa força que altres col·lectius. Ja fa uns anys, si no recordo malament en l'inici de la democràcia, el col·lectiu teatral va iniciar una fona reacció per reclamar el que era seu. Tot tipus d'actuacions el varen portar a millorar sensiblement el seu sector. Naturalment no han assolit tot el que Si un producte és mediocre , per mes vendes que faci seguirà sent mediocre. "hi ha massa música, els la donem amb massa facilitat". Allò que no es fa pregar perd importància. Què passaria si per un sol dia no sentíssim cap música enlloc? Ens imaginem com seria de trist un telenotícies on la caràtula de presentació fos muda? Què passaria en el món de la publicitat sense l'extraordinari reclam de la música? Un desastre. Això vol dir que el que nosaltres donem és important, però l'excés fa que no ho sembli. Si la música i el músics resistim a tot el que he explicat vol dir que el fenomen musical és d'una potència extraordinària i si sabem gestionar-ho el futur és nosn-e. Hem d'entendre que qualsevol grup social que afronta e l seu futur ha de canviar, i sap que mantenir les velles estructures porta a la desaparició. Per tant, hauríem de fer un petit gest, quasi insignificant però simptomàtic: volem seguir sent músics, o pre ferim ser disse nyadors acústics o gestors de so? Lluís Vergés i Soler és professor de l'ESNJUC i autor de ''El lenguaje de la Atmonía'', Ed. Boi/eau I 2007. lluis.verges@esmuc.net I AGENDA lfi.':l'*i Activitats abril2008 Els concerts de l'Acadèmia (2a edició) (L'Auditori. Sala Tete Mon toliu. Lepant, ISO. Barcelona) Entrada gratuïta A les 19 hores Dia I: Del so de les gralles al flamenc. la part: Gralles en concert; Daniel Carbonell, direcció. 2a part: Manuel Alonso i Daniel Silva, guitanes flamenques. Dia 8: Noms propis, Colom i Fumera en concert. Horacio Fumera, contrabaix; Raynald Colom, trompeta. Dia IS: Música de cambra. la pa1t: Conjunt de metalls; Angel Serrana, direcció. 2a part: Gran coral de trombons; Raúl García, direcció. Dia 22: Conjunt de percussió: noves músiques, nous repertoris. Georges-Eiie Octors, direcció. Dia 29: Noves creacions. Obres escrites per estud iants de Composició de I'ESMUC i interpretades per músics de la mateixa Escola. Més inl'o rmació: tvww.esmuc.cal Aquc;l progl'llma pol estar subjecte a canvis d'última hora. Música Clàssica i Contemporà nia Dia 4, dc 9 a I I h (conferència) i d' 1 1 a 15 h (curs); aula A353. Música Antiga Dies 17 i 18; dia 17: de IOh a 13h i de J6h a 19 h; dia 18: IOha 18h;aulaAIIO. Conferència '·Seqüència Yll de Luciano Berio". Impartida per Mariana García. A la tarda es farà el curs d'interpretació de saxòfon. Seminari "El clavicordi a la Península ibèrica". Impartit per josé Luis Gonzalez Uriol. Teoria i Composició i Direcció Dia 14,de IOa 13hide 16a l9h;aulaA1 1 1. Classe magistral d'anàlisi al volta nt de l'obra "Fragmentc-Stillc, An Diotima" de Luigi Nona, a càrrec de Ca rles Tort. Sonologia Dia 28; dc 18 a 2 1 h. aula A350. Seminari "Música per a vidcojocs: el fenomen casual". Impartit per joan Trenchs, di rector del Departament de So a Ubisof't. Podeu consultar totes les activitats de l'Escola a www.esmuc.cat. 7 ESMUC Sofía Martínez PROFESSORA DE PERCEPCIÓ AUDITIVA DE L'ESMUC Membre del cos docent de l'ESM UC d'ençà del curs 2005-2004, la professora Sofia Marlfn ez (Percepció Auditiva I i Ili Repertori Tnslrwnental Específic - per a flauta, assignatura bianual-), adscrita al departament de Teoria, Composició i Direcció, treballa un aspecte clau per a la formació dels estudiants. Les dificultats derivades dc comptar amb m1 grup heterogeni l'han portada a implantar a Catalunya la versió del p rograma EarMasler, pioner en l'entrenament de l'oïda musical. I ho ba fet en la seva versió catalana. ljer RUT MARTfNEZ 8 ESMUC -Què s'ensenya exacta me nt a Per cepció Auditiva? -L'assignatura està orientada en dues línies: d'una banda, en l'entrenament aud itiu d'intervals, escales, e tc., destina t a poder transcri ure qüestions rítmiq ues, harmòniques ... Es a dir, educar l'oïda fònica per reconèixer timbres i dinàmiques, així com també l'oïda funcional, que és més difícil d'educar. a nivell melòdic i harmònic. I de l'altra, apliquem aquest coneixement adqu irit a analitzar auditivamcnt i transcriure obres dc tots els estils, a la pròpia història de la música. Parlo, per tan t, de reconèixer una progressió harmònica dins una obra de Bach, d'un estàndard de jazz o d'una obra de repertori flamenc. I per fer-ho, treballem a partir de l'estudi amb instruments acústics com el piano o la veu, complementat amb el treball individual de l'estudiant a casa. - Parl em, per tan t, d' un a eina bàsica pe•· al desenvolupame nt de tol músic ... -Sens dubte. aquest aspecte (derivat de l'entrenament auditiu) és un dels trets diferencials del músic. Una persona que no es dedica a la música pot tenir molt bona oïda, reconèixer amb facilitat estils i èpoques, però no pot aprofundir en les qüestions pròpies -i, per tant, derivades-del llenguatge musical (com són l'harmonia, la melodia, el ri tme, les textures... ). - S'educa, l'oïda? -L'oïda es compon d'una part innata i una d'entrcnable, 51ue és gairebé el 75% de la pròpia oïda. Es a dir, l'oïda, segons indiquen tots els estudis, es manifesta de manera innata en el seu caràcter absolut però pot haver-hi gent que tingui oïda absolut<~ i q ue, en tant que no es dedica a la música, ni tan sols ho sap. Segons apunten les últimes investigacions (impulsades per nord-americans i anglesos). una bona oïda relativa molt ben entrenada és encara millor que una oïda absoluta. Jo ho subscric: per això intentem ajudar els estudiants que tenen oïda absoluta a explotar les seves qua litats aixi com, als que la tenen relat iva, millorar igua lment les seves capacitats. Es tracta de facilitar-los al màxim l'audició de les obres, així com la seva transcripció, afmació, etc. - Ens referim, és clar, a una assignatura obligatòria... - 1això planteja moltes dificultats perquè en un a mateixa classe hi ha persones amb fo rmacions molt distin tes. Per exemple, els estudiants de flamenc tenen una fo1mació auditiva bona però sovint no saben escriure tot allò que escolten. D'altres, en canvi, tenen oïda absoluta i els és molt fàcil transcriure el que escolten en una afinació detenninada; però quan canvies el registTe o l'afinació, tenen moltes dificu ltats. r per últim, hi hauria el grup dc persones amb oïda relativa a ls qua ls els cal entrenament. - Quins recursos utilitzes? -El piano. com a instrument acústic, algun instrument de percussió, els propis instruments dels estudiants i, sobretot, la veu. La majoria d'exemples els reproduïm a través de la veu, ben aj udats pels eq uips de so. - Amb tot, però, calen noves cines; entre elles, el programa EarMastcr que acab a d' implantar I' ESMUC. En què consisteix? -És un programa amb més d'una dècada de tradició a països com el Japó o Estats Uni ts que, tot i ser un programa come rc ial, és pedagògicamen t molt interessant. Està h·aduït a divuit llengües i ara, e ls seus impulsors, han tingut la sensibilitat dc traduir-lo, gràcies a l'ESMUC, a una llengua com el català. I.: objectiu del sistema és, insisteixo, pedagògic i desenvolupa diverses eines perquè els professors puguin tutelar, preparar, guiar l'aprenentatge de l'estudiant en el seu treball individual fora de l'au la. Sovint ens trobem amb estudiants que toquen molt bé un instrument però als quals els fa vergonya o són reticents a cantar perquè reconeixen que no tenen prou bona oïda. Aquest programa els pot ajudar en aquest procés de millora, d'entrenament, així com també en el propi control de la seva evolució. El sistema en aquest sentit és molt cla r: pm·le m d'una e ina per al p ro- fessor i per a l'estudiant. Un complement que en cap cas supleix la figu•·a del professor. De fet, aquest programa el consumeixen més els estudiants que els professors, potser perquè la formació d 'aqu ests ú ltims és un a mica més conservadora. En tot cas, ens trobem davant una eina novedosa, interessant, que ajudarà l'estudiant a superar també qüestions personals derivades de la pròpia timidesa implícita en la superació dels reptes associats a l'aprenentatge. Des d'ara, els estudiants de l'ESMUC poden trobar aquest programa als ordinadors de la Biblioteca i a les Au les d' Informàtica de l'Escola. 1 a partir del curs vinent, a través del Campus Virtual, podran seguir les lliçons que jo mateixa prepara1·é, a manera de tutora, per superar problemes concrets. - Parles constantment d'entrenament en referència a l'aprenen tatge auditiu ... -Cert. No és res novedós: ho feien els mateixos grecs, que en la seva o rganització inc loïen l'estudi la música juntament amb l'aritmètica i la ginu1àst ica. Una persona amb ta lent però sense tècn ica no podrà desenvolupar les seves capacitats . La música és una carrera dc fons; també de brillantor i improvisació, però sobretot de treball, continuat i ben orientat. J la mateixa oïda n'és un bon exemple. - Pe•· ú ltim, com combines la teva tasca a I' ESM UC amb les classes a la UB i l'acabament de la teva tes i? -Sempre m'he organitzat molt bé e l temps i tinc la sort que m'agrada molt el que faig. A més, la feina de l'ESMUC és combinable amb altres activitats que complementen la meva tasca a l'Escola. Aquest és el meu segon any a la UB com a professora associada a l depa rtament d'l listòria de l'Art, on faig una història de la música a tra vés no dels textos sinó de la pròpia música, i l'experiència és altament positiva. A tot això, em cal sumarhi el treball (tant d'investigació com també els concerts que se'n deriven) de la tesi que, si tot va bé, acabaré e n breu a Angla te rra i que se centra e n l'estudi i anà lis i del repertori a solo de l meu instrument , la nauta. Encant i satisfacció al Foyer llesta!, s i es vol- , fet que normalment no impedeix que a la fi s'hi acabin cong¡iant uns clímaxs de calidesa i de notable comunicació; això ja a partir d'uns dis- cursos introductoris didàctics en el sentit més planer i elicaç possible. El pretext dc les representa· cions d'Elektra en aquest cas ha servit per fer una mirada a redós del suggestiu títol del programa en una tria d'àries, lieds, duets i versions instrumentals diversos però fidels al tema proposat. Música que en bona part difícilment es programa, i que va ser servida per un aplec dc joves intèrprets que en aquestes sessions te- En el bon camí a priori. poc adequat al seu per- «HUMANS I DÉUS: MITES EN MÚSICA. EN OCASIÓ D'El.EK7'RA>A Elena Copons. lnés Moraleda. Josep Ribot Albert Mora. Con· junt instrumental. Assessorament i presentació: Jaume Creus. Mozart, Schubert, Wolf, Debussy, Henze. LICEU (FOYER}. 2 DE MARÇ DE 2008. per J. C. C. es sessions de l Foyer del Gran Teatre del Liceu són un invent reeixit que pro· veeix d'at ractius originals, en un espai a típic - una mica desba- L aa.E CORAL A L'AUDrTORL Coral Sant Jordi. Quartet de trombons Projecte 4. Dir.: Lluís Vila. Schütz, Monteverdi, Vivancos. Bruckner. l 'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL}. 9 DE FEBRER DE 2008. per Xavier Chavarria / ----------------------------------- s ben sabut que les formacions corals són organismes d'una enorme volubilitat, en mutació constant, que es renoven, reneixen i es refunden contínuament. Així, d'aquella mítica Coral Sant )ordi dels anys seixanta i setanta, no en queda res més q ue el nom. Això no és ni bo ni dolent; simplement és així, és llei de vida. Però reconforta veure que enti· tats amb solera, històriques i emblemàtiques del nostre país, mantenen el prestigi i una línia seriosa i conseqüent, i saben renovar-se i trobar el camí. I la Coral Sant )ordi està en un bon E canú. Principalment perquè té al capdavant un director, Lluís Vila, intel-ligent, experimentat, músic dc cap a peus i que sap llegir la idiosincràsia actual d'aquest cor i treballar-hi conseqüentment. La Coral Sant Jordi se'ns presenta actualment com un instrument equilibrat amb una quarantena dc veus senzilles però ben conjuntades, de so prim però disciplinat i amb una afinació òptima. Queda clar que no parlem d'un cor d'elit, però s'està fent molta i bona feina que sens dubte permetrà aconseguir aviat un so més madur i personal. La Sant )ordi va interpretar un repertori força heterogeni i, fil: Schütz i Monlcvcrdi sonen millor amb grups més reduïts i àgils. mentre que Bruckner demana més gruix de veu. més musculatura tímbrica. Però la versió que en van fer va ser correcta. possibilista i dc bon gust. Les peces sacres dc Schütz (Also hat Got/, Aspice Pater) i el Canta te Domino de Monteverdi van sonar ¡rcurats, continguts i homogenis però un pèl rígids: hi vam trobar a faltar certa ncxibilitat. agilitat en la dicció, una major llibertat gestual i dinàmica, i més elasticitat rítmica en una música en q uè la prosòdia i la retòrica justiliq uen tot el que sona. L'efecte estereofònic del motct f auchzet dem /lerrn a dob le cor dc Schütz es va d ilui r completament en assignar el segon cor al qua rtet dc trombons Projecte 4, que, si bé van tenir una actuació impecable en totes les La recerca del so més fascinant PALAU 100. Grigorij Sokolov, piano. Mozart: Sonates K. 280. K. 332. Chopin: 24 Preludis. PALAU DE LA MÚSICA.19 DE FEBRER DE 2008. per Lluís Trullén ---------------------------- es qua litats que avalen la trajectòria d'un artista que amb setze anys va proclamar-se guanyador del Concurs Txaikovski i que quaranta anys després contimw aprofundint en la recerca d'un estil que l'ha fet dife rent a la resta de pianistes. sempre desperta admiració i lins i tot una certa increduli tat del p(rblic. Admiració per la seva acurada recerca dc la sonoritat. pel seu detallisme minuciós, per la capacitat d'endinsar-se amb una lentitud extrema en el moviment L cenlTal de la Sonata K. 280 de Mozart i desgranar amb la més perfecta de les pulsacions el fraseig més oníric que un pugui imaginar, o idèntica fascinació quan desplega aquell articulat tan característic de les sonates d'Scarlatti aplicat en el darrer temps dc la Sonata K. 332. [ incredulitat per la paleta dc colors que és capaç de mostrar-nos, pel domini absolut de la recerca del so, de la forma i del fons de les obres. Aquesta incredulitat que fascina l'oiem a ni ba quan el seu arti- culat d'una fortalesa extrema i la seva velocitat s'uneixen per aprofundir en la música dels apassionats i vehements Preludis núm. 8, IILÍIII. /6 i nÚm. 24 de Chopin. ¿Pot brollar d'un piano més sonoritat que l'assolida amb el Preludi núm. 20? ¿Assolir un lirisme tan càlid i bell com el que va aconsegui r amb el conegut com "la gota d'aigua"?, o ¿n.:spondrc al seguit dc fortissimi mit· jançant un treball basat en el pes per atacar els acords i en la flexibilitat dc canell per a les octaves del Preludi núm. 22? Components t.:Cnics a la recerca d'un 11: el dels sons més perfectes i acurats per conrigurar una estructura in tema de les obres que s'adeqüi a Ics característiques nen oportunitat d'escalfar el camí cap a noves i més ambicioses fites, com va ser en aquest cas especialment en la figura de la soprano Elena Copons. una cantan! de qualitars molt sòlides -cos, presència i bellesa de veu i musicalitat relinada-, i també en la mezzosoprano lnés Moraleda, de registre molt exacte, i així mateix en el baix Josep Ribot, una veu que cal tenir en compte en una tessitura a casa nost ra molt escassa. peces en què van intervenir, van ofegar el so del cor en diversos passatges. Atrevida i meritòria, la interpretació l'obra de Bernat Vivancos Es ist ein Ros entspnmgen , una arriscada i complexa glossa de la cèlebre cançó nadalenca. Però va ser la música de Bruckner la que ens va mostrar el potencial i els límits de la Coral Sant jordi: al monumetal Ecce sacerdos, al bellíssim Liberame Domine, i al solemne Salm 114. obres poc conegudes però interessants que la Sant Jordi va defensar amb dignitat i convicció malgrat el gt11ix i la potència sonora que demanen. El ventall dinàmic del cor es va eixamplar sense perdre la cohesió, i les tessitures extremes va n ser resoltes sense estridències, amb elegància i bon color. Excel-lent el treball de Lluís Vila al capdavant d'una Coral Sant )ordi a punt de fer 60 anys i en trajectòria ascendent. estètiques dc cada compositor. Un Mozart d'una tremenda calidesa, d'una bellesa plàstica absoluta i d'una elegància clàssica majestuosament exposada. Un Chopin apassionat, poètic, profund, presentat com vint-i-quatre perles cadascuna diferents, però que entre totes configuraven una joia interpretativa d'un valor incalculable. Escoltar Sokolov suposa un viatge per la sensibilitat d'Arrau, per la tècnica de Horowitz, per l'analítica dc Pollini o per l'exuberància d'Argerich o Ashkcnazy. i certament el seu talent, la seva introspecció, la seva exigència ens continuen produint admiració i incredulitat. Un recital que amb sis obres fora de programa va seduir, com no podia ser d'altra manera. també el públic dc Palau 100. 25 169 Muti al servei de la música PALAU 100. Philharmonia Orchestra. Dir.: Riccardo Muti. Schubert: Obertura Rosamunde. Simfonia Inacabada. Hindemith: Nobilissima visione. Skriabin: Poema de l'èxtasi. PALAU DE LA MÚSICA. 29 DE FEBRER DE 2008. per LL. T. l Palau presentava un ple com el dc Ics grans ocasions. un ple que responia a una de Ics millors combinacions que avu i dia poden escoltar-sc en directe: el so dc la Philharmonia de Londres i la batuta dc Riccardo Muti. Un prognuna exigent i divers monogràficament dedicat al Schubert més líric en la seva primera part i ja en la segona a les exigèndes i complexitats tímbriqucs i tonals dc la suite orquestral Nobilissima a1isione de llindcmit h i del Poema de l'èxtasi d'Skrinbin. E Des dels primers compassos de l'Obertura Rosamunde de Schubert quedaven clares les directrius de l'atractiu concert que ens esperava: la nitidesa i l'equilibri sonor de l'orquestra, amb una corda refinadíssima i unes fustes d'una calidesa meravello· sa, i l'elegància in nata d'un Muti que amb un ges t estèticament perfecte té com a resposta de l'orq uestra una sonoritat idènticament precisa i meravellosa. El Schubert de l'Obertura i dc la Inacabada amb l' inefable tema melòdic presentat pels violoncels, Traviata "comme il faut" ÒPERA A CATALUNYA. La Traviata de Giuseppe Verdi. Sung Eun Kim. Carles Coslas. Carles Daza. Assumpta Cumí. Rosa Nonell. Marc Sala. Dir. escènica: Carles Ortiz. Dir. musical: Elio Orciuolo. LA FARÀNDULA DE SABADELL 20 DE FEBRER DE 2008. per M. C. P. ls Amics dc l'Òpera de Sabadell -amb la scvu ànima i factòtum principal Mirna L~1 cambra- no es cansen dc demostrar que amb entus iasme i amor per l'òpera es poden confegir es pectac les d'un alt nivell artístic. Tal és el cas d'aquesta ''nova" Traa,iata -d títol més vcgudes representat durant els vinti-sis anys que porta de singladura l'associació- que ha tomat a l'escenari sabadellenc dc la Faràndula amb aires renovats gr.lcies a una nova posada en escena no per convencional poc valuosa. Una escala polivalent era l'eix al voltant del qual es pro- E eluïa l'acció, en un deco rat intemporal - tant propi dels anys trenta com de principi de segle XXJ- de línies austeres i amb un vestuari elegant i sobri. Això, afegit a un repartiment d'elevada qualitat, que feia pensar quantes vegades en teah·es de més renom no s'ha assolit ni dc lluny el nivell aconseguit per aquest trio d'asos com els que encapçalaven el repartiment sabadellenc, van fer gaudir d'una Traviata "com· mei/faut''. Efectivament, La Traviata ne· cessita de tres grans veus perquè el resultat sigui plenament òptim. El primer dels mèrits rau en la ja responia a un sentit plenament romàntic, vehement, allunyar dels cànons interpretatius més propensos a orquestres reduïdes, i presentant-nos així una visió àmplia i propensa a accen tuar la dolçor del seu lirisme melòdic mitjançant una àmplia gamma de matisos de sonoritat esplèndidament dibuixa ts per la seva acuradu di recció. Muti manifestava el romanticisme Schubertià amb un so esplèndid mitjançant una maquinària perfecta com la de l'orquestra Philharmonia. I en la segona part, la música del segle XX, la fortalesa, la introspecció, el món que Hindcmith va dibuixar en la suite Nobilissma visione inspirada en els frescos dc Giotto a la Capella de la Santa Croce. Polifonies, contrapunts, austeritat de mitjans, la passacaglia amb la vintena de varia cions, tot brollava amb perfecció inqüestionable en les mans de Muti i la Philhannonia en una versió caracteritzada per l'exuberància i les majestuoses intervencions del metall. Per últim, l'espectacular Poema de l'èxtasi, amb el seu llenguatge basat en la pantonalitat propi de la darrera etapa del compositor. Força, vigor, també calidesa i atmosferes refinades, però per sobre de tot una capacitat per configurar textures de color i un virtuosisme orquestral que Muti va saber dominar en tot moment exposantnos una versió bellíssima en tots els seus aspectes, des de la fortalesa rimbrica fins a la calidesa més subtil. Muti i la Philhatmonia van triomfar i es van acomiadar amb la calidesa i l'elegància d' un nocturn orquestral del napolità i contemporani d'Skriabin Giuseppe Martucci. assídua a Ics temporades de Sabadell soprano coreana Sung Eun Kim, en una personificació molt crc'rble tant actoralment com vocalment de la malaurada esgarriada que protagonitza l'òpera. Posseïdora d'una veu més aviat lírica de colorall~ra. Sung Eun Kim no es va acovardir en ca p de Ics lrrics i p!rgines compromeses d' una partitura dc la qual sempre s'ha dit que es fan necessaris tres tipus dc vocalitats diferents en el personatge principal. Carles Cosías és un tenor amb una veu de timbre privilegiat, a més de tenir un control gairebé complet dc la tècnica, que el fan mereixedor dc compromisos de més envergadura. La seva interpretació vocal del rol d'Aifredo va ser esplèndida, amb unes facultats vocals totalment adequades a la partitura i un gust musical de gran exquisidesa, que a més, va regalar als oients un Do sobreagut en la cabalelta "O mio rimor-so", de la mateixa manera que va fer Sung Eun Kim en l'ària del primer acte amb el Mi natural inclòs al final d'aquest. La interpretació de Carles Daza va servir per apreciar el gran Giorgio Gennont que el jove baríton català serà d'aquí a uns deu o quinze anys. Bellesa tímbrica i legato exquisit són ducs de les seves màximes qual itats. però per una voluntat de dotar de més rotunditat el personatge es va poder apreciar en alguns moments alguna tendència a l'estridència per excés de pressió en abso lut necessària. La joventut és un privilegi i no s'ha de negar. Tots tres cantants van obtenir un gran èxit al costat d' un cor i orquestra en força fotma, diaigits per Elio Orciuolo, que sap extreure to t un ventall de detalls d'una partitura que, tanmateix, I'OSV ja coneix bé. No cal oblidar la feina dels cantants secundaris, entre els quals cal destacar la Flora d'Assumpta Cumí i el Gastone de Marc Sala. ------------------------------------------------------------------------------------------------- Homenatge discret a Gandolfi COR DEL GRAN TEAl'RE DEL LICEU. Dir.: José Luis Basso. LICEU. 7 DE FEBRER DE 2008. per J. C. C. / s una feliç idea donar dc ta nt en tant al Cor del Liceu l'oportunitat dc lluïment en solitari en obres en què té ocasió dc fer-ho a pleret. 1 també és bo homenatjar una figura que ta nt va fer per aquest equip artístic de la casa, com Romano Gandolfi, encara que cal lamentar que la cosa passés molt E 26 170 desapercebuda; i que no s'hi inclogués un altre músic com Vittodo Sicuri, que va ser un col·laborador cabdal. i que amb tant¡¡ generositat es va lliurar al mateix Cor. El programa va permetre confirmar el bon moment del Cor del Liceu, en haver-sc de contrastar en dos mons tan diferents com són Brahms i Stravinsky. l més el Brahrns dels romàntics i gairebé ensucrats valsos amorosos (Liebesliedenvalzer), amb la rotunditat polirítmica dc l'Stravinsky més radical de Les noces. Van ser dos mons en els quals la res posta del Cor va tenir el mèrit dc la identilicació. I això val més pel que fa a l'obra d'Stravinsky, en una ve rsió que va saber tmnsmetre el clímax de festa desbocada i dionisíaca que descriu el compositor. Hi va haver precisió i també la necessària contund l:ncia en el tractament rítmic, sense perdre mai l'equilibri i, encara que soni a contradictori, la contenció i el control. L'obra de Bramhs, precedida pel Gesiinge fiir Frauenchor, quatre exquisits temes, va haver de recórrer gairebé als antípodes estilístics. Contra el teixit polirítmic apuntat, la serena expansió d'un melodisme romàntic, en el sentit més convencional de l'expressió i d' un caràcter intimist!l profund encara que no dramàtic. La versió va ser notable. però hom diria que amb el fregadís que es notava l'esforç o una dcterm inada incomoditat dc sin tonia, tanmateix dintre d'un nivell ben satis[actori. Identitats PALAU 100, CONaRTS DE MÚSICA DE CAMBRA. Mozarteum Quartett Salzburg (Markus Tomasi i Géza Rhomberg, violins; Herbert :I ~ Lindsberger, viola; Marcus Pouget, violoncel). Adolf Pla (Piil('~~o~ • \. zart, Fauré. ·r . ('I scntJmcnta - ' a~~ PETIT PALAU. 28 DE FEBRER DE 2008. 1, no mam.estaven una ~ r '<11/{¡f • ••'~---:I l 'certa fredor expressiva? O bé. en per Francesc Taverna-Bech el bellíssim Quintet per a piano i cordes en Re menor, op. 89 dc ~ 1t presentaren a l'esce Fauré, la música no semblava egons la nota del programa mostrar allò que és pura matèria Palau. Almenys des de la distànde mà, el Mozarteum sonora dc la tècnica compositicia i per certs problemes de visQ ua rtell de Salzburg va ésva i. en canvi, deixuva quasi inèta que m'afecten, la identilicació ser fundat e n els anys trenta del dita tota la seva vocació de cerera problemàtica. Una dificultat segle passat; el 1955, per des ig car la be ll esa lí rica que es pred'identificació que en el sentit de de Bernard Paumgartner (biògraf senta a través d'un discurs l'oïda també es presentà, encara de Mozart i a la vegada fundador inqüestionablement poètic d'adque aquí, de d ubtes, no en vaig del Festival de Salzburg). aquesmirab le imaginació en exposar tenir ... ta formació quartetística que lidiàlegs i contrastos instrumenD'alguna manera, tot i la bridera el concertino de l'Orquestals? On estava la personalitat llantor i comunicativitat de les tm de Salzburg, porta el nom que inconfusible de Mozart i Fauré? versions escoltades, no vaig deifigura en l'inici d'aquesta nota. Cert que el Quar/el en Si bexar de preguntar-me si la músiI, el 1998, per acord de l'Ormoll major. K. 159. datat entre ca de Mozart i també la de Fauquestra i la Universitat del Mo1772 i 1773, pot considerar-sc ré, realment s'escoltava amb tozarteum, el quartet està liderat un obra primerenca i, per tant. ta l'acusada personalitat dels seus pel violinista Markus Tomasi. potser preocupada més per proautors. així com amb la força També en el programa figurava blemes dc tipus formal que no emotiva i creativa del seu espela fotografia dels membres d'apas de maduresa expressiva, com rit. És a dir, realment, en Mozart: questa formació; tanmateix, el bé ho revela el Quartet en Re les reiteracions temàtiques, semque ja no era tan identificable és major, K. 575, escrit el 1789, o pre celestials, de gran bellesa, aisi la imatge dels membres consigui 16 anys més tard, en la plexí dotades d'una sincera efusió cordava amb el físic dels que es . S na maduresa de la genialitat mozartiana, Tanmateix la lectura ens va arribar amb un caràcter massa inclinat al que és pura alam binació ornamental que no establia cap diferència entre el que pensava un Mozart quan to t just era un adolescent i el que havia viscut en el curs d' una profunda maduració del seu temperament i dc la seva estètica ... Igualment e n Fauré, s·hi palesaren dificu ltats d'identificació entre la personalitat del quartet i la del pianista Adolf Pla. cadascun semblava anar pel seu compte, limitant-sc a seguir el curs de la partitura, però sense intentar un veritable diàleg entre ells... Érem lluny d'aquell Fauré poeta que també en aquesta obra. com ho expressa també en el seu Requiem o bé en el seu Pe/féas et 1\'le/isande, ens transporta a un món ple d'impressionant màgia sonora. "Enverinats" per la Gruberova L(.ICIIf'ZfA SORGIA de Gaetano Donizetti (en versió de concert). Edi- ta Gruberova. Josep Bros. Ewa Podlés. lldebrando D' Arcangelo. Roger Padullés. Alberto Feria. Francisco Santiago. Jordi Casanova. Roberto Accurso. SOlent KOiekçi. Balint Szabó. Dir. musical.: Stefan Anton Reck. LICEU. 26 DE FEBRER DE 2008. per M. C. P. E l fenomen Edita Gruberova va tornar a l'escenari del Liceu per a delit del seu club dc fans -possiblement un dels més sòlids en aquestes contrades- i per a admiració dels que tot i no estar-ne afiliats es van deixar contagiar per l'expansiu entusiasme i, és clar, per la màgia d'un instrument si ngular. No és desconegut que la Gruberova regna al Liceu des de fa prop dc tre nta anys, ni tampoc que s' ho ha guanyat per mèrits propis. La seva veu 110 té pa rió amb cap altra, senzill ament pe rquè ella ha fet del seu instrument una eina de pirotècnia auditiva digna d'admirar. I és encara més digna d'admiració tenint en compte la passada seixantena d'anys que ja porta a l'esquena. Per tant, poder-la escoltar en un estat de forma vocal tan òptim evidencia molt més que un factor casual. Gruberova posseeix w1a tècnica vocal envejable, que li permet atacar els aguts en uns pianíssims gairebé inaudibles però que arriben al fons de les entranyes, allargar la durada de les notes fms a fer perdre l'alè i emetre uns aguts ferms i punyents que fan l'enveja de qualsevol soprano Ueugera. Pe rò la seva interpretació sempre és la seva -ús recurrent de portaments, ornamentacions ad fibitum i elasticitat de tempi-, fet q ue comporta disparitat d'op inions. ja se sap, mai no pot ploure a gust de tothom. El que sí és evident és que la seva versió de Lucrezia Borgia va "enverinar" el respectable. que va embogir fin s a l'esgotament (afortunadament sense patir la sort dels malaurats nobles enganyats per la malvada protago- nista), després d'u na memorable vet ll ada bclcantista, ala qual van contribuir. sens dubte, altres tres gra ndíssims cantan ts. La nit no hauria estat la mateixa - per molt que la diva Gruberova semblés omplir l'ambient- sense l'innegable "bell cantar" -que en això consisteix el gènere a què pertany la dita òpera- de tres artistes com la contralt Ewa Podlés, el tenor josep Bros i el baix 11debrando D'Arcangelo. Es podria dir que Ewa Podlés va entrar a matar només començar l'òpera tenint en compte que la seva primera ària "Nella fatal di Rimini '' està just a l'inici dc l'òpera i que, per tant, es va endur la primera o nada de "bravos". La seva veu profunda va fer d'Orsini un personatge amb molta més presència que no pas l'habitual. i Ics seves següents intervencio ns ho van corroborar. josep Bros va ofe rir un cop més la bell esa d'un can t noble i elegant i va ser un digne company dc la Grubcrova, sempre al servei dc la seva voluntat. que dota encara dc més mèrit el fet que destaqués en més d'una ocasió al seu costat. A més, va tenir la valentia d'interpretar la traïda- EDITA GRUBEROVA renca ària de Gennaro "T'amo qual dama un angelo" amb notable èxit. El duc Alfonso d'lldebrando D'Arcangelo també va ser un luxe per a les oïdes. Era obligat comptar amb la presència a Barcelona d'un baix de les característiques i qualitat de l'italià. La seva interpretació va fer quedar amb ganes de molt més, ara esdevé obligat que tomi. Que Lucrezia Borgia fos oferta en versió de co ncert va ser, per un cop, mal menor. El "verí" grubcrovià (ente ngui's positivament) i la professionali tat del conjunt de cantants van omplir a bastament l'escenari li ceista fins a fer oblidar l'element pròpiament dramàtic. Només l'orquestra, sota la direcció d'un Stefan Anton Reck massa pendent de quadrar compassos a voluntat de la cantant, va passar desapercebuda. 27 171 CRrTICA Fred, molt fred ... TEMPORADA OBC. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Uta Weyand, piano. Oir.: Jesús López Cobos. Brotons, Montsalvatge, Fauré. L'AUDITORI. 16 DE FEBRER DE 2008. per X. Ch. ertament, aquesta fou la sensació que ens quedà del primer· dels dos repertoris que jesús López Cobos va dirigir a L'Auditori: fredor, indiferència. vacuïtat. .. I això que el repertori donavu joc i permetia un alt voltatge emocional: l'Obertura Costa Bmva dc Salvador Brotons és una obra sensual, arrauxuda i lluminosa, altament evocadora i ribetejada constantment per Ja melodia popular de La filla dl!i carmesí: però va ser C un retrat de la Costa Brdva en un dia rúfol i gris. La perplexitat va augmentar en tastar la insípida versió del Conc:ierlo Breve per a piano i orquestra de Xavier Montsalvatge: opacitat de so. plans sonors esmorteïts, i una solista, Uta Weyand, que en va fer una lectura discreta, sense cap brillantor ni emoció. Aquesta obra pol donar molt més de si: tol era al seu lloc. amb correcció i sense accidents, però gris i previsible. No va convèncer ni el Vals poètic dc Granados que va oferir, tou i amancrdl, com a bis. Quan es presenten solistes estrangers. se n'esperen aportacions interessants, noves idees, talent. .. Wcyand no va oferir res de tot això, i no vam poder evitar pensar (ens ho posen en safata!) que molts pianistes de casa ho haurien fet millor. L'orquestra, aplicada i obedient, va fer tot el que li dema nava López Cobos, que és un orfebre de la direcció. escrupolós i melòdic, dc gest parc però eficaç: res s'escapa a Ja seva direcció continguda. cerebra l, tol està a lloc i sota control. Però transmet una sensació dc distància. fn:dor i poca implicació. I se'n va ressentir especialment el bellíssim i tendre Requiem dc Fauré, que va so- nar rutinari, quirúrgic. sense emoció. I paradoxalment l'Orquestra va mantenir el bon nivell de la primera part, i el Cor de Cambra va estar, en línies generals, magnífic (a part alguna entrada incerta a l'Ofertori i al Sanctus, i una estrepitosa "calada" en la melodia inicial de 1'/11 Paradisum) amb un timbre ple de matisos, ric i viril. Excessiu el vibrat de Ja soprano María Espada en un Pie fesu que demana més innocència i blancor; dolça i encertada la veu del baríton Stéphane Degoul, lot i la manifesta incomoditat que li provocava el marcatge rítmic al q ual el va sotmetre López Cobos, especialment en el Libera me. Però hi mancava algu na cosa, l'ànima, l'alè que fa estremir, i que es troba més enllà del pentagrama. Decididament, la perfecció pot generar per si sola bellesa... , però no pas emoció. Una 'Eiektra' sense vitamines tràgiques ELEKTRA de Richard Strauss. Llibret: Hugo von Hofmansthal. Oeborah Polaski. Melanie Oiener. Eva Marton. Graham Clark. Albert Oohmen. Claudia Schneider. Mireia Pintó. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Oir. d'escena: Guy Joosten. Dir. musical: Sebastian Weigle. Coproducció: Gran Teatre del Liceu, Théàtre de La Monnaie-Oe Munt (BrusseJ.Ies). LICEU. 13 DE FEBRER DE 2008. per J. C. C. lu ndc la representació, després quo se'ns hagués escatimat, difícil d'esbrimH· el perquè. In dansa orgiirstica que mena o la mort dc la protogonista, substituïda per un fred quadre plirstic, ens va quedar un A regust de decepció perceptible. La gran tragèdia grega feta òpera se'ns havia esvaït en gran part en un tot fet de proposta dramatúrgica blana i en un treball orquestral molt curós i detallista, però mancat de nervi. Nous camins per als viatges d'hivern GRUP INSTRUMENTAL BCN 216. H. P. Blochwitz, tenor. Oir.: F. Prats. Die Winterreise de F. Schubert-H. Zender. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 28 DE FEBRER DE 2008. per Josep Barcons ---------------------------- etjades de caminant sobre el silenci nevat de l'hivem. Així s'obre Ja partitura que Hans Zendcr va escriure reinterpretant com positivament el famós Die Wi111erreise dc Franz Schubert. Ln pretensió dc no pas instrumentar, sinó de fer una relectu ra compositiva d'una obra tan perfeta i perfecta com el cicle schubertià és com a mínim un risc. tenint en compte que en l'inconscient dc l'auditori les correspondències amb el cicle original seran constants. Sabedor P 28 172 d'això, Zender sembla que en els primers compassos remarca la noció de viatge que haurà de fer també el públic, desfent el seu propi camí i qüestionanl'·se el trajecte conegut. Acabades les passes simbòliques que les escombretes dibuixaven amb precisió sobre el blanc (color de neu) dc la caixa. entraven les passes reals dels instru· mentistes de vent, lot apareixent en una escena ja ocupada per la resta d'intèrprets (corda i percussió). Aquest és l'incipit pro- Enmig, els protagonistes lluitaven. "contra els elements". en una contessa en què el voler dominava el poder; en què, per tant, res no s'acabava d'arrodonir del tot. Havíem consumit una hora i tres quarts esperant inútilment que d'un moment a l'altre, o d'una escena a l'altra, es desfermés el nervi tràgic i escena rere cscenu passa vEr dc llarg, dc puntetes, sense capacita t dc prendre cos. Va ser una d'aquelles representacions que tenen el dubtós mèrit que no permeten afirmar que res fos inconsistent del tot, que no hi manquessin valors considerables, que fins i tot global- ment no tingués un nivell concret, però que definitivament va deixar un regust d'insuficiència. L'obra va ser superior a la representació i el bon treba ll de Deborah Polaski i d'Albert Dohmen i sobretot la grat!l sorpresa de Melanie Dicner - una Chrysothemis intensa i convincent-, així com els mèrits no absoluts ja apuntats de l'apo rtació orquestral, va n haver d' heure-seles amb una dramatú rgia oblidable i amb una Eva Marton (Kiyüimnestra) lTistoia en si mateixa com a imatge de l moment actual de la d'altre temps grandiosa cantant. gramàtic que planteja Zcnder: camí d'una banda, i incorporació de quelcom nou sobre quelcom ja present. Al llarg de la peça, el compositor alemany tomarà a fer ús del moviment dels instrumentistes de vent (el vent d'hivern que s'escola arreu?), que es mouran per Ja sala. tot aconseguint efectes notoris d'cspacialització sonora. Uns moviments que, per desgràcia, anaven acompanyats, en aquest cas, del constant cruixir del parquet i d'u na coreografia poc menys que postissa. Sobre escena, immòbil, el tenorI-Jans Peter Blochwitz, que ja va ser l'encarregat d'estrenar l'obra ara fa I 5 anys. La seva veu -més convincent en els recitals i en els fragments encalmats dc registre mitjà que en els vols líricsquedava a vol tes absorbida pel volum sonor de la plantilla orquestral. dirigida amb moltíssima claredat i atenció pel jove Francesc Prats. Al final del viatge, i després d'alguns poemes particularment rodons («Auf dem Ausse», «Einsamkeil>> o «Das Wir1Shaus»), un Mi greu del contrabaix en solo evoca - Zender sempre il·lustra o parafraseja- la solitud de l'home vell que, en els últims versos del cicle, fa gi rar el manu bri d'un orguenet de [ira. En aq uest girar, la música sembla que conceptualment s'obri a la dimensió de perpeluum mobile. Un moviment constan t que -com en el cas d'aquesta obra- pol portar a la reinterpretació de fins i tol aquelles pàgines més inamovibles i consagrades de la gran tradició clàssica. EL CÀNON DIGITAL Els drets de còpia enregistrable 1 món de la retribució de drets de la creació està vivint uns moments molt moguts a redós de diversos components que han ......... sorgit de la mà dels processos d'evolució de les tecnologies avançades d'ús de la mateixa creació. És una carrera sense fi, dia rere dia més oberta a noves realitats i, amb elles, també a noves possibilitats. Naturalment, hom ha de partir del fet fonamental que l'ús de tota creació, del tipus que sigui - literària, musical, acadèmica, científica, plàstica o audiovisual- ha de ser retribuïda pel fet elemental de la justa compensació de l'esforç que ha fet possible l'esmentada creació; aquest, per tant, és un principi irrenunciable davant del qual no poden existir dubtes. La problemàtica es produeix, per una banda, en la manera com és rendibilitzat aquest ús i, per l'altra, en els límits d 'aques t ú s. Aquí hom entra en una zona difícil de de- limitar perquè les al·ludides i progressives possibilitats que ofereix el desenvolupament tecnològic avançat permet un ventall molt ampli i molt sense lími ts, dintre del qual l'escreix de benefici qu e pugui generar l'esmentat ús resultin desavantatjosos per als interessos dels creadors. Aquí és on s'obre un terreny relliscós, molt ambigu, d'impossible encerclament en uns límits objectivables; terreny en el qual es mouen activament dues forces clarament oposades: usuaris i creadors, cadascun comptant amb el suport dels seus àmbits institucionals; i al bell mi g l'actuació legislati va institucional gens fàcil. El Tema que oferim situa aquesta realitat basant-se en el fet conc ret del cànon so bre material enregistrable verge, i incloent opinions contrastades a la recerca d' una llum que, en tot cas, mai no pot ser plena en cap dels dos sentits, atès que la mateixa realitat és massa co mplexa per permetre arribar a conclusions definitives. 29 173 Novetats europees sobre rets 'autor La Llei espanyola de la propietat inteHectual (1/1996), darrerament ha estat modificada per J.a transposició de la Directiva europea 2001/29/CE. Aquesta Llei, en l'article 25 estableix que té l'obligació de pagar un cànon l'adquirent d'un suport sonor, visual o audiovisual quan fa una còpia d'una obra per a ús exclusivam ent privat. I per ANA CASAS J. lsern Patentes y Marcas E I "quan" d'aquest article és el que crea tota mena de discrepàncies; és a dir, el cànon s'aplica aJ fabricant, distribuïdor i venedor; cànon que, en el preu final de venda, és repercutit en el preu que pagarà el consu- midor. Però aquest no és el problema, sinó que aquest article 25 el que fa és pressuposar que l'adquirent d'un CD verge, paper, cinta dc vídeo, impressora, etc., reproduirà l'obra d'un tercer per a un ús privat. O sigui que malgrat que un consumidor compri un CD verge per enregist rar-hi un escrit fet per ell mateix o una obra musical que ha compost, etc., haurà de pagar un cànon a l'hora d'adqu irir-lo perquè la llei pressuposa que farà una reproducció d'obra d'un tercer per a ús privat. L'única via que el consumidor té perquè no li sigui aplicat el cànon és anar als tribunals, tot justificant sempre l'ús que s'ha fet del suport digital i, en cas que es pugui provar que no s'ha reprod uït l'obra de cap tercer, demanar que li paguin el que li han cobrat indegudament, és a dir que li retornin el cànon cobrat inicialment. (Tal com va passar amb la Sentència de l'Audiència Provincial de Màlaga, a Espanya, de 19/9/2006). 30 174 Això és, evidentment, un absurd, perquè el temps, els diners i les preocupacions que comporta un procediment judicial és més gran que el pagament del cànon; per tant, el consumidor que no ha fet cap còpia de l'obra d'un tercer. pagarà un cànon que no se li hauria d'aplicar, és a dir, li serà cobrat el que no deu. Per al sector doctrinal que està a favor de l'aplicació d'un cànon, aquest no és una taxa ni un impost, sinó que és la retribució econòmica que es correspon amb el dret que tenen els autors de cobrar una remuneració, per la remuneració que han deixat dc cobrar per la còpia privada. Quan sento aquestes argumentacions, em pervenen diversos dubtes: com saben a quin autor s'ha de remunerar si no saben quina suposada obra és Ja que reproduiré? (S'ha creat un sistema de repartiment equitatiu basat en el volum de vendes.) Com s'ha de retribuir algú si jo no he fet cap actuació que meriti l'esmentada retribució? Per què no reforcen aquesta mesura amb algu n tipus de reclamació escaient que no sigui impossible per al consumidor? Sigui com sigui, el que està clar és que el cànon seria una retribució econòmica si de debò el consumidor fes una còpia privada d'una obra, però quan no la fa, és un cobrament del que no deu. El que no deixa d'astorar l'altre sector de la doctrina, i a mi em deixa absolutament perplexa, és: com, en el marc d'una Directiva europea, l'esperit de la quaJ és potenciar l'ús de mesures tecnològiques que impedeixin la reproducció d'una obra, el legislador espanyol dedueix que el que cal aplicar a Espanya és la institució del "cànon". El que tampoc deixa d'astorar-me és com el legislador· ens fa pagar a tots un cànon tot pressuposant que tots els consumidors reproduirem una obra aliena. És a dir, quan escric aquest article i l'enregistro en un CD, el legislador pressuposa que jo he comprat aquest CD per fer-hi la reproducció d'una obra, però no per crear-la. O quan imprimeixo aquest article amb la meva impressora, el legislador pressuposa que estic reproduint l'obra d'un tercer. O sigui que ara per ara el legislador ja du dos cobraments del que no es deu, un pel CD i un altre per Ja impressora. Si a això, hi afegim la quantitat d'usos de suports sonors, visuals o audiovisuals que no són una reproducció d'obra, podem concloure que el legislador amb aq uesta nova norma està cobrant el que no es deu d'una manera massiva. A ixò no deixa de ser sorprenent quan, en dret comparat, es pot observar com alh·es sistemes jurídics (principalment els dels països nòrdics), que fins ara utilitzaven el cànon com a mesura per remunerar una còpia privada d'una obra, han passat al sistema de les mesures tecnològiques, perquè l'anterior es tracta d'un sistema injust i poc precís. Hi ha una diversitat de mesures tecnològiques que impedeixen la reproducció d'una obra sense l'autorització corresponent de l'autor o titular dels drets. I són mesures que, per a un usuari mitjà, o almenys per a mi, no són possibles d'evitar, malgrat que sí ho són per aJs informàtics experts. És a dir que amb l'aplicació d'aquestes mesures tecnològiques, la gran majoria d'usuaris als quals ara se'ls està cobrant el que no es deu, podrien fer la reproducció d'una obra i pagar per fer-ho, i també comprar un suport sense haver de pagar pel que no pensen fer amb aquest. Si bé és cert que el sistema de les mesures tecnològiques no és infal·lible, no és menys cert que és el més just i equitatiu, i no com el cànon, que qualifica tothom com a reproductors d'obres alienes d'una manera directa, i es dedica a engruixir les arques de les entitats de gestió, editors, productores, etc. En tï, que des de la meva posició de consumidora, la sensació amb què cm quedo és que amb aquest nou sistema de "retribució", el que aconsegueix el legislador és que paguem justos per pecadors. A més, i també com a consumidora, és evident que la implantació d'aquest cànon tant en mitjans analògics com digitals, el que aconsegueix és encarir el producte europeu i, per tant, també l'espanyol respecte d'altres productes també analògics i digitals que es venen en altres països. ' de la discòrdi a La compensació equitativa per còpia privada, més con eguda com a cànon digital, h a creat una veritable guerra de defensors i detractors que va arribar fins i tot a la campanya elecloral del passat 9-M. per NÚRIA PELAEZ s tracta d'una taxa aplicada a diversos mitjans d'enregistrament i la seva recaptació, que reben els autors, editors, productors i artistes associats a alguna entitat de gestió dels drets d'autor, pretén compensar les còpies que es fan dels seus treballs amb fins privats. No es tracta. ni molt menys, d'un element nou: de fet, la legislació espanyola ja el va incloure per primer cop a la Llei de la propietat intel·lectual del 1987 i en la seva refundació del 1996. La polèmica, però, va començar a bullir quan, al 2003, es va començar a aplicar també als CD i DVD verges, ja que molts usua ris uti litzen aquests suports amb finalitats diferents dc la còpia d'obres de creació (per exemple, per emmagatzemar fotos o arxius personals). La guerra tot just acabava d'esclatar. Ramon Muntaner, director de la Societat General d'Autors i Editors (SGAE) a la Zona Mediterrània, lamenta que ''en general es parla de cànon amb molt desconeixement: jo entenc que és w1 tema feixuc, però si el vols criticar, primer te n'has d'informar i n'hi ha algunes qüestions molt senzilles amb les quals s'Ito fet demagògia: ni és un impost ni es fa per compensar la pirateria, sinó la còpia privada que pugui fer l'usuari''. Rafael Sanchez, director gerent de l'Entitat de Gestió dc Drets dels Productors Audiovisuals (EGEDA), coincideix amb Muntaner: '"S'ha fet ww gran campanya de desinformació sobre el cànon. No es Jracta d'un impost, sinó d'una compensació equitativa. Si no existís, cap usuari podria fer una còpia d'un disc o Wl programa de televisió sense trucar personalment als seus autors i que aquests li donessin el vistiplau", recorda. Segons Sanchez, el cànon "no és un benefici per als titulars del dret, sinó per a l'usuari, de manera que aquest pot copiar un disc i no comprar l'original. A canvi, però, el fabricant que obté un benefici per la venda d'aparells i suports d'enregistrament ha de pagar pel E 32 176 dany que genera a un tercer, el creador". L'anomenat cànon digital no es dóna únicament a l'Estat espanyol; de fet, s'aplica, amb noms diferents, a la majoria de països europeus, tret d'alguns com el Regne Unit, Irlanda, Luxemburg, Malta o Xipre. El preu d'aquest cànon, però, varia moll d'un Estat a un altre i això, segons la Unió Europea (UE), pot distorsionar el mercat interior. Per això, fa temps que la UE planteja una possible intervenció per homogeneïtzar aquesta compensació als diversos països. A l'Estat espanyol, la dura campanya per a les eleccions generals ha escalfat encara més la polèmica. es diverses entitats i col·lectius contraris al cànon s'han unit en l'anomenada Platafm1na Todos Contra el Canon, que assegura haver reunit dos mi lions de signatures contra aquesta mesura, tot i que l'SGAE els acusa de manca de transparència i d'haver falsificat molts d'aquests suports. ''El cànon és un tema llaminer per als polítics - lamenta Ramon Muntaner, de l'SGAE-, perquè quan es diu que hi ha dos milions de signatures en contra pensen automàticament que podrien aconseguir dos milions de vots. En altres països se n'ha fet un debat més seriós", subratlla. •· És curiós que durant la campanya electoral es parlés tant del cànon digital i en canvi no sortís el tema del cànon industrial, per exemple. Per què ningú debat la protecció de les patents. però sí les de les obres artístiques?", es qüestiona Sanchez, que assegura que els cñtics amb aquest sistema no en plantegen cap d'altematiu. "No pots dir que s'ha de treure el cànon i que ja veurem després què fem, això és com dir que s'eliminaran els impostos sense proposar una altra fórmula per finançar la despesa social." En el seu moment, empreses com Apple, fabricant del famós iPod, van p roposar substitui r el cànon per mesures de protecció tecnològica, que finalment es van eliminar davant la davallada de vendes. Una altra de les alternatives que s'han proposat és aplicar el cànon sobre el producte original, per exemple sobre els L La Plataforma Todos Contra el Canon assegura que moltes botigues han tancat per aquesta mesura. discos, en comptes de sobre els suports verges, però les enti tats de gestió de drets adverteixen que aquest sistema seria encara més discriminatori que el cànon, ja que petjudicatia precisament qui paga per l'obra original i no qui en fa una còpia. Segons l'SGAE, al món només hi ha dos models per gestionar aquest tema: l'anglosaxó, on no existeix cànon perquè les còpies estan prohibides per llei, i l'europeu, on els propietaris dels drets poden autoritzar les còpies privades amb la condició que e l fabricant li pagui una compensació (el cànon). ''Es diu que Les entitats de gestió de drets recapten uns 100 milions d'euros anuals gràcies al cànon. la democràcia no és perfecta, però sí el menys imperfecte de tots els sistemes polítics: amb el cànon passa el mateix - reconeix Ramon Muntaner- . Alguns partits, tant de dreta com d'esquerra, defensen la seva eliminació, però és fàcil defensar això sense proposar cap altra alternativa que no perjuclíqui ningú. ·• Segons la Plataforma Todos Contra el Canon, el 40% dc les petites i mitjanes botigues d'informàtica han hagut de tancar no només pel cànon que han de pagar a l'SGAE i altres entitats de gestió de drets, sinó perquè els consumidors rebutgen pagar l'increment de preus que suposa aquesta taxa i opten per comprar els productes en les tipiques botigues del "tot a I euro" o en llocs de compravenda com eJ Mercat de Sant Antoni, a Barcelona. L a històrica botiga barcelonina Wemer va deixar de vendre discos fa uns quinze anys. "Veient com va ara el mercat del disc, aquella decisió va ser un gran encert", destaca el seu propietari, Vicente Viguera. Ara es centren en la venda dc sofisticats aparells de reproducció i enregistrament , així que també els ha tocat el cànon. El preu que paga el client per cada aparell inclou uns 6 euros de cànon que es queden les societats de gestió de drets, tot i que la majoria de compradors ni tan sols ho saben. "El client particular paga el preu que se li demana i no sap ben bé per què", reconeix. Al seu pare r, el futur de la creació passa per la cerca de nous formats de distribució, com ara la iniciativa de Deutsche Grammophon perquè els usuaris es puguin descarregar per lnternet el seu catàleg, pagant prèviament una quota. "En el futur - pronostica Viguera-, un bon aficio- nat no tindrà centenars de discos, sinó un ordinador, un disc dur amb una bona capacitat i uns bons altaveus, i un MP3 per endur-se la música al cotxe o a la butxaca. Pagarà per baixar-se la música i farà còpies als amics: la pirateria existirà sempre. ·• Durant el 2006. les entitats de gestió de drets van recaptar prop de I00 milions d'eures gràcies al cànon. D'aquests diners. un 20°1> es destina per llei a tasques assistencials i de promoció de la cultura, per exemple a formació per als artistes o al foment de la indústria espanyola a l'estranger. Un altre 8% es destina a despeses de gestió d'aquestes entitats. i la resta es distribueix entre els socis. Davant les acusacions d'"opacitaf' llançades per la Plataforma Todos Contra el Ca non, les entitats de gestió dels drets defensen categòricament la seva transparència: "Som enfitats sense ànim de lucre -recorden-, els nostres comptes passen pel control dels auditors, del Ministeri de Cultura i dels mateixos socis, que acudirien a la via judicial si [os cert que les entitats ens quedem els seus diners." J oan Castelló, gerent de Discos Castelló, es declara "totalment en contra'' del cànon digital. "L'SGAE pretén cobrar per aquí el que no cobra d'altres maneres -opina el nét del fundador de l'empresa-. però amb el cànon realment no se soluciona res: l'únic que solucionen és la seva butxaca ... Castelló recorda que ''a Espanya la còpia privada és legal i, per tant. no s'hauria de pagar res per fer-la, i en tot cas és dijïcil demostrar que tothom que compra un CD verge pensi fer còpies de música~. El preu d'aquests CD. recorda. s'ha incrementat notablement amb el cànon. "que pot arribar a ser més car que el CD mateix i, per tant, s'acaba duplicant el preu que ha de pagar el comprador". Al seu parer, la veritable solució seria "posar molts problemes a les descàrregues per lnternet i començar a posar sancions importants per donar exemple". RMC 282 L'Organització dc Consumidors i Usuaris (OCU), per la seva banda, creu que amb el cànon "paguen justos per pecadors'', perquè molts usuaris que no utilitzen el telèron mòbil o una memòria USB per emmagatzemar música, han de pagar igualment una quantitat extra. Per a aq uesta associació, el cànon està més relacionat amb "la maximització de la recaptació de forma indiscriminada" que no pas amb la compensació legítima als auto rs. Altres entitats, especialme nt col·lectius d'usuaris d' lnternet, defensen la desaparició del cànon com a primer pas cap a la democratització de la cultura. "L'accés gratuït a la cultura és un gran error -conclou Rafael Siínchcz, d'EGEDA-. No hi ha res gratuït i si no paguéssim als creadors no tindríem cançons i pel·lícules amb les quals plorar, riure i, en definitiva. emocionar-nos. .. 40 o;o de descompte Els subscriptors de la "Revista Musical Catalana" obtindran un 40% de descompte en la compra d'entrades a les taquilles del Pa lau dc la Música Cata lana per als concerts dels cicles Concerts Simfònics al Palau, Els D.iumenges al Palau, Cobla, Cor i Dansa al Palau i Concert d'Orgue al Palau. de la temporada 2007-08. Ca l presentar el darrer rebut de la su bscripció. lliI 33 177 i¿iifjif·i!(i RETRAT Sam uel Ram ey no s'ha prodigat gaire per l'escenari barceloní del Gran Teatre del Liceu. Ara, en les darreries d'una excelsa carrera com a baix, qu e L'ha portat als millors escenaris del món, m ostra el seu art - encara distingit- al públic de Barcelona. Si bé la seva darrera intervenció al coliseu de les Rambles -com a pare de Des Grieux en la Manon de Massenet- era més aviat breu, arrodonia un repartiment d'autèntic luxe encapçalat per la soprano atalie Dessay, el tenor Rolando V:illazón i el bariton Manuel Lanza, que acaba de sortir aJ m ercat discogràfic en versió DVD i ed i.tada pel segell Virgin Classics. El passat m es d'octubre de 2007 va interpretar el ro l protagonista de Boris Godunov al Teatro Real de Madrid i el proper mes de juny el tornarem a sentir a Barcelona en Luisa Miller de Verdi, un títol exigent encapçalat per grans veus de l'actualitat, com la de la soprano Krasimira Stoyanova, el tenor Vincenzo La Scola, el bariton Roberta FronLali o el tam bé baix Gia como Prestia. Samuel Ramey sempre ha elevat la qualitat d'un cartell operístic gràcies a una veu portentosa i Lilla carrera intel·ligent No s'hauria de deixar desaprofitar tma oportunitat com aquesta de gauclir de l'art d'un dels darrers baixos de la "vella escola". Samuel RMC 282 El baix amb majúscules per MERCEDES CONDE PONS 34 178 -La veu dc Samuel Ramey és d'aquelles veus que commouen profundament. Té quelcom de misteriós i encisador alhora. És una veu rodona, homogènia, gairebé perfecta... No es pot evitar preguntar, davant un portent natural com el seu: un neix essent artista o es fa? -Tots naixem amb algun do concret, amb algun talent en especial, però en el meu cas, jo he passat molt de temps estudiant i perfeccionant la meva veu per arribar on sóc. -Com va descobrir la seva veu? - No ho sé ben bé, perquè he cantat des de ... ja ni me'n record o! Sempre m' ha agradat cantar i per a mi és una cosa natural fer-ho. -Quan va descobrir que es dedicaria professionahnent al cant? - Quan vaig decidir que volia dedicarme professionalment a l'òpera, jo no sabia si pod ria fe r-ho. si m' hi podria guanyar la vida. En aquells temps era molt difícil fer-ho, i molta gent que era bona no es podia acabar ded icant a l cant. És a dir, que jo no podia preveure si me'n sortiria. Es necessària una combinació de talent, veu i també una mica de sort: estar en el moment adequat a l lloc indicat. Sempre vaig desitjar fer carre ra, però en el fons mai havia somiat fer una carrera com la que en definitiva he pogut fer. -Tothom acostuma a descriure les veus dels altres, i molta gent es per met descriure la seva com una veu poderosa i imponent, de gran potència i timbre noble. Com descriuria la seva veu? Com es sent quan canta, què sent quan escolta la seva pròpia veu? -Uf... això és ben bé impossible... A mi sempre m'han agradat molt més les veus dels altres que no pas la meva! Quan m'escolto sóc molt clÍtic amb mi mate ix. He fet molts enregistraments i la veritat, mai no estic del tot content e n sentir-me. És molt difícil d'explicar... Molta gent diu que tinc una veu molt commovedora i apassionada, però jo no sé si és del tot cert... -Sens dubte, quan interpreta el paper de Don Giovanni, per descomptat! -Ha, ha, hal Quan e m trobo bé, amb bona veu, la veritat és que em sento mo lt i molt bé. És un sentiment especial, quan veus que la veu està bé, en bona forma i et respon tal com tu vols; és molt emocionant, realment, molt gratificant. -Es posa nerviós algun cop'? -A vegades, encara que mai no he estat un intèrpret massa nerviós. Tot depèn de la situació, sobretot si hi ha algun e lement nou o es tracta d' una peça que fa temps que no canto. Uavors és quan em sento més nerviós. Nmmalment, però, els nervis s'acostumen a sentir abans de la funció, i un cop has començat i ets a l'escenari, les coses van molt millor i un se n'oblida, dels nervis. -És diferent cantar una òpera que un concert o un recital? -Sí, és força diferent. Quan vaig començar a donar recitals sí que passava molts nervis, perquè en un recital un es troba sol damun t de l'escenari, no hi ha ningú que t'acompanyi i en qui poder-sc recolzar. No vas disfressat, per tant tampoc no et pots amagar danere del teu personatge... Estàs tu sol amb el piano i, de fet, et sents com si estiguessis despullat! Actualment, però, m'encanta fer recitols, ja m'hi sento molt més relaxat... Quan més t'apropes al públic, millor t'ho passes! -Quan canta a l'escenari, pot arribar a c reure's el personatge que interpreta, com si vostè mateix fos aqueU personatge? -De vegades, quan tot va molt i molt bé en escena i vocalment, un pot arribar RETRAT lVA GUIU.A.Wn a sentir-se realment qui està interpretant, però no passa gaire sovint, perquè hi ha moltíssims factors que afecten el desenvolupament d'una funció. -Es necessari que la funció sigui extraordinària perquè un pugui ficar-se al paper de qui interpre ta, llavors? - Un sempre s'esforça per fer creure al públic que ets el personatge en qüestió, però a ixò no vol dir que un mateix pugui sentir-se el personatge i que es pugui perdre dins d'aquest, perquè hi ha vegades que apareixen massa distraccions al voltant. - Vostè ha canta t moltes vegades els tres rols diabòlics de Berlioz, Boi to i Gounod. M'agrada ria saber si sent diferents sensacions no només en termes musicals i vocals, sinó també en qüestió de personalitat del personatge. -Hauria de senti r-me el dimonn Ha, ha, ha! Hi ha grans diferències entre els tres dimonis. El de Boi to és més vocal, més dramàtic i poderós. Els altres dos són més semblants perquè tots dos són francesos, i el seu caràcter és més aviat el de devil in disguise (el dimoni disfressat) com deia la cançó d'Eivis Presley... , un personatge encantadOI~ seductor, bon vivant. Boito és més el dimoni en si mateix, en essència. - Té alguna preferència entre tots tres? -Crec que si hagués d'escollir entre un dels tres, escolliria el Mefis tòfil de Gounod, és el ro l que més cops he cantat, més de 300 funcio ns en tota la meva carrera ... - Què li resulta més divertit: fer de dolent o fer un rol buffo? -Fer dc dolent, sense cap dubte! Sempre he pensat que els nois dolents són els que millor s'ho passen ... Al llarg de Ja meva carrera he fet sobretot rols seriosos, però és cerl que també he fet algun rol buf fo, com no fa molts anys al Met. on vaig fer una Italiana in Algeri, i la gent s'apropava a dir-me: "Uaau! o sabíem que podies ser divertit!" També he fet 11 barbiere di Siviglia (Bartolo i Basilio) i Gianni Schicchi i m' ho he passat molt bé. -És a dir que quan interpreta el Don Giovanni també s'ho deu passar molt bé ... -Sí, en realitat crec que gaudeixo mo lt més amb aquest tipus de rols perquè en el fons són molt diferents de com sóc jo realment. Potser no tothom estarà d'acord amb mi, però és cert que he fet una carrera en què Ja majoria de rols que he cantat eren més aviats personatges dolents - per descomptat, perquè és el que la meva veu demanava- , però no em sento particularment lligat a ells... -Quin record té del seu debut a Salzburg en el rol titular de Don Giovanni de Mozart, amb Ka rajan dirigint? -Va ser un dels millors moments de Ja meva carrera. La primera vegada que vaig tractar amb ell va ser a Salzburg, ja que buscaven un nou Don Giovanni per a una nova producció. Va ser quatre anys abans del debut oficial i llavors ja em van escollir. Em va agradar molt tot el procés de preparació, prime r va m fer l'enregistrament amb ell i per això vam passar moltes hores estudiant, assajant: una experiència inoblidable per a mi i molt impo rtant en la meva carre ra. -Quin és el director d'orquestra amb el qual ha treballa t millor? - Em costa molt escollir un de sol, perquè he treballat amb molt bons directors. afortunadament Però si m'hagués de quedar amb un de sol, només, en termes generals i per aconseguir tTeut·e el millor de mi mateix, probablement seria Claudio Abbado l'escollit. Amb ell he treballat en i ¡i,(i(jlf;i!(i moltes ocasions, però també ho he fet amb Riccardo Muti, James Levine... -Què destacaria d'ells que els fa diferents d'a ltres d irectors? -Riccardo Muti pot ser un home molt difícil i un director molt estricte i, en canvi, treballar amb Claudio Abbado és molt fàcil. Però és més aviat el procés de preparació el que fa que un es senti bé i permeti treure el millor d' un mate ix. Són directors que coneixen molt bé les veus i Ics possibilitats de cadascú. - Vostè ha cantat sobretot repertori romàntic italià i francès, però també bastant repertori barroc. Quines diferències observa entre el bel canto barroc i e l romàntic? -Handel i Purcell tenen una música que demana molta precisió a la colora fura, que és molt rítmica. En canvi, Rossini, Donizetti i Bellini són més flexibles. Sempre he considerat el repertori barroc més difícil que el romàntic. - Durant els anys en què vostè interpre tava repertori barroc, Handel principalment, la inte rpretació era molt diferent de la q ue s'estila avui dia ... -Actualment s'estila molt més la interpretació històrica, més correcta potser, però Ja meva veu actual ha perdut flexibilitat i hi ha coses que ja no les puc fer. - Q uin tipus de rols li a grada canta r avui dia, que no havia cantat fins ara? -Quan arriba una certa edat, els cantants e ns hem de reinve ntar a nosaltres mateixos, buscar nou repertori. Jo ja no puc cantar Fígaro o Don Giovanni, però ara puc fer Leporello i hi gaudeixo molt. S'han de buscar noves coses per fer. Aquesta temporada introdueixo e l Don Pasqua fe de Donizetti, per exemple. Però hi ha coses al meu repertori, per descomptat, que encara puc cantar, com per exemple el Felip U del Don Cario de Verdi. o fms i tot Attila, si algú encara m'ho demana ... -Com es sent actualment cantant personatges d' homes grans? -Ara em sento molt millor cantant els rols que representen personatges grans, perquè ja no em sento gens incòmode intentant aparentar una cosa que no sóc en realitat. - La tècnica canvia alhora q ue canvia la veu? -Un ha de saber adaptar-se a la seva veu i això és cert, la tècnica ha de saber reaccionar. S'ha de tTeballar molt més dur. perquè comporta molt més temps escalfar la veu quan un és més gran ... - Com és que mai no ba cantat Wagner? -M'encantada cantar Wagner abans d'acaba r la meva carrera, però no sé si m'ho demanaran, a aquestes a lçades... Sempre vaig considerar que la meva casa estava a l repertoli italià i francès ... Mai em vaig sentir particulrument dirigit o atret pel repertori wagnerià, però Ja veritat és que sí que m'agrada1ia cantar Wagner algun cop a la meva vida. -És més una qüestió que els teatres no 35 179 i4i(jl{i!(i RETRA T Arriba aJs camerinos del Gran Teatre del Liceu amagat darrere d'unes "psicodèliques" ulleres de soJ estil motard, però Ja seva vestimenta és més avial la d'un turista que un pot con fondre fàcilment per la veïna Rambla de Barcelona. Té Lln aire despistat i en les presentacions deixa entreveu re dc seguida una prol'u nd a limidesa que li costa dei xa r de banda durant l'enLrevisla. Està més cohibit ell qu e no pas ta periodista. Qui ho havia de dir! La imatge d'un artista com ell en escena m'havien provocat tm profund respecte i adm Lra ció que es traduïen en un nerviosisme difícil de controlar i... després de dos minuts el respecte s'havia transformat en una porta oberta a la conversa fluida i tranquil·la sobre Lola una vida dedicada al cant... Tota una v ida -el cant- que ell no pot deixar de record ar i sense Ja qual no pot deixar d'imaginar els anys que li queden per endavant, encara que la naturalesa imposi altres camins... De mom en t, mentre crema els darrers cartutxos d'una carrera admirable i completa, es dedica a educar un fill de pocs anys i a programar quin serà el seu proper destí: l'ensenyament EVA GUillAMET ~e 2-82 36 180 li han ofert cantar Wagner o què vostè no ha tingut mai interès a fer·ho? - Fa molts anys em van oferir cantar Wotan, però jo vaig dir que no, perquè en aquell moment jo no hi estava realment inter-essat i a més vaig creure que era massa jove per a un rol de les seves característiques. Més endavant no m'ho han tornat a oferir. -És important saber escollir bé el repe•·tori per preservar la salut de la veu i fer la carrera molt més llarga? - Una dc Ics raons per les quals he tingut una carrera llarga ha estat gràcies a escollir bé el repertori, vaig tenir gent que em va aconsellar bé al principi: el meu professor, el meu agent ... i mai no vaig escollir repertori massa pesant essent massa jove. Per exemple, amb gairebé quaranta anys cm van oferir cantar Boris Godunov i jo vaig anar a consultar-ho al meu professor pcr·què no ho veia gaire clar, i em va dir: "Boris és un rol molt atractiu, però quan un baix accepta cantar un paper com el dc Boris massa jove, després de fer-lo s'adona que la seva veu ja no és la mateixa~. i llavors vaig decidir que no faria Boris fins a tenir com a mínim cinquanta anys. - La relació ent re un cantant i el seu professor és molt important, llavors ... - En el meu cas sí. jo vaig tenir un professor molt bo a la universitat i després a Nova Yo•·k també un altre molt bo, amb el qual he treballat durant37 anys. -No deu ser aleatori que els cantants que han fet millor carrera siguin els que manifesten que mai no s'ha de deixar d'estudiar... - És que la veu és com un cotxe, se l'ha de portar a revisió de tant en tant... -Es veu vostè com a mestre? - Ara estic començant a impartir masIere/asses. 1inc 65 anys i la meva carrera està cada cop més a prop de la recta final, per tant he de pensar què faré quan acabi. -Com es sent exercint de professor? -Molt nerviós! Crec que quan em dediqui a donar classes de cant passaré molts més nervis que damunt de l'escenari! - Imaginem que està donant una classe... Quines coses no ha d'oblidar mai un cantant per ser un bon cantant? -Crec que el més important és tenir confian ça en un mateix i en la seva veu. Això és fonamental quan un està dnmunt de l'e~cen ari, per poder transmetre-ho al públic. Després, per descomptat, hi ha les qüestions tècniques, un bon recolzament al diafragn1a ... -Un cantant ha de sentir-se divo quan està damunt de l'escenari? -És molt important confiar en un mateix quan ets damunt de l'escenari, però no crec que sigui imprescindible actuar com un divo, no cal prendre-s'ho tot tan seriosament. .. i això que en conec uns quants! -Quan ba de saber retirar-se un cantant? -Aquesta és la decisió més dura per a un cantant. Descobrir que ja no ets capaç de fer una bona funció i acceptar que la teva veu ja no respon corn abans ... Buf, és una bona pregunta ... jo sóc conscient que la meva veu ja no és el que era, però és una decisió molt i molt difícil dc prendre, encara que crec que no triga•·é massa a deixar la can·era. Es fa realment molt dur pensar la vida sense el cant... quan aquest ha estat... tota la teva vida [Samuel Ramcy s'emociona, els seus ulls s'humitegen 1. -Però afortunadament vostè pot desenvolupar altres activitats al marge del cant, com, per exemple, la de professor o, fins i tot, director d'escena com han fet alguns cantants, com Renata Scotto... -És clar, però em posaria encara més nerviós que cantant! La de director d'escena és una bona opció, però no hi he renexionat gaire..., el que és segur és que no seré director d'orquestra! -Quins cantants han estat una referència per a vostè? -Ezio Pinza va ser el primer cantant que vaig escoltar. )o vaig créixer al mig de Kansas, desconeixia totalment el món de l'òpera i el vaig sentir en un enregistrament: gràcies a ell em vaig interessar per l'òpera. Cesare Siepi és com un déu, per a mi; també admiro molt Norman Trekel i Nikolai Ghiaurov. He tingut la sort de cantar amb grans cantants els quals admiro molt. Fa uns quinze anys, durant una vetllada al Metropolitan en què es reunien Alfredo Kraus, Mirella Freni i ikolai Ghiaurov per interpretar l'escena del gabinet del Don Cario de Verdi, em van demanar que fes d'Inquisidor... Aquest tipus d'esdeveniments són molt especials, per a mi. -Vostè també és una referència per a molts joves baixos avui dia. Com el fa sentir, això? -A mi sempre em causa sorpresa, però naturalment em sento molt adulat i em dóna molt d'orgull veure que alguna cosa que he fet pugui servir d'exemple als joves. -Vostè imposa molt a escena, pe1·ò la veritat és que dóna gust tractar amb vostè, és una persona molt normal, propera i senzilla i fa sentir molt còmode la geni que té al seu costat... -Moltes gràcies! Miti, fa uns anys vaig tornnr a l'escola on vaig estudiar de petit. a Kansas, per a una reunió d'antics alumnes, i tots coneixien la meva carrera. Per això em va agradar molt que em diguessin: ''Continues essent el mateix de sempre!" PR E eR rT 1e A Uil(jlf;litl EL MES D'ABRIL, A L'ABAST • • _UlSl Nou Kapellmeister de l'Orquestra de Dresden El nou director titular de l'Staatskapelle Dresden, l'ilalià Fabio Luisi, arriba a Barcelona presentant la "seva orquestra" - estrenada J'es·tiu del 2007- amb un programa per a gran orquestra -·w agner i Strauss- i amb una obra contemporània, Balances, de la cmnpositora Isabel Mundry. per MERCEDES CONDE PONS PALAU 100. S,taatskapelle Dresden. Dir.: Fabio luisi. Mundry, Wagner, Strauss. PALAU DE LA MUSICA. lO D'ABRIL DE 2008 (21 h). / s un dels directors més reputats actualment entre la "jove" generació, tot i haver nascut a Gènova l'any 1959. L'avala una carrera fu lgurant, amb grans fites i amb un ordre sempre mantingut i creixent. L'italià Fabio Luisi es va titular en piano al Conservatoti Nicolò Paganini i posteriorment va estudiar amb l'italià Aido Ciccolini a París i amb Antonio Bacchelli a Itàlia. Va treballar amb la soprano turca Leyla Gence1· com a acompanyant d'òpera i cançons i amb Rodolfo Celletti com a pianista acompanyant, fet que el va decidir d'estudiar direcció d'orquestra. Es va traslladar a Graz, on va estudiar amb Milan Horvat tot seguint la seva carrera pianística com a acompanyant per tal de finançar-se els estudis. L'any 1983 va obtenir el diploma com a director i va començar a treballar a l'Òpera de Graz com a acompanyant i director, tot debutant en concert l'any 1984 a Martina Franca (Itàlia) dirigint el Requiem de Cimarosa i a l'Òpera de Graz dirigint Vi11a la Mam ma de Donizetti. En els anys següents va dirigir a teatres operístics, com els d'Stuttgart, Mannheim, Orquestra de la Ràdio de Frankfurt, Deutsche Oper de Berlín, Bordeus, Orquestra de la Ràdio de Munic i Gewandhausorchester de Leipzig, fin s que l'any 1989 va debutar a la Baycrische Staatsopcr de Munic i Staatsoper dc Viena. La seva carrera està molt lligada a l'àmbit ge1mànie des dels seus inicis. donada la seva vinculació durant els seus estudis a la ciutat austdaca de Graz. Allà va fundar l'any 1990 l'Orquestra Simfònica de Graz, en la qual va treballar com E a director artístic fins a l'any 1995. Aquell mateix any va ser nomenat director artístic i titular dc la Tonkünstlerorchester de Viena, que va dirigir fins al 2000. Contemporàniament a aquest període, l'any 1996, va ser encarregat, juntament amb Marcello Viotti i Manfred Honeck, de dur la direcció artística dc I'MDR de Leipzig, i des del 1999 fins al 2007 va dur a terme aquesta feina en so· litari. L'any 1997 també va ser nomenat director musical i artístic de I'Orchestre de la Suisse Romande, amb la qual va treballar fins a l'any 2002 i amb la qual va fer nombrosos enregistraments discogràfics. El debut americà li arribà l'any 2000, amb la New York Philham1onic en concert i amb la Chicago LYJic Opera en una producció del Rigoletto verdià. Des de llavors dirigeix assíduament als Estats Units i l'any 2005 va debutar al Metropolitan de Nova York en una nova producció de Don Car/os. El tom del Festival de Salzburg li arribà l'any 2002, tot dirigint Die Liebe der Danae de Richard Strauss. i l'any següent hi tomà dirigint un altra òpera straussiana, Die Agyptische He/ena, fet que li va pe1metre establir relacions amb l'Staatskapelle de Dresden i la Sempcroper de Dresden, amb les quals actualment treballa. L'any 2005 va esdevenir director titular de la Wiener Symphoniker -que ha tingut a la seva història directors titulars com Herbert von Karajan, Wolfgang Sawallisch o Cario Malia Giulini- . càrrec que ocupa en l'actualitat, tot combinant-lo amb el de director musical de I'Staatsoper de Dresden (des de l'any FABIO LUISI 2004) i d irector titular de I'Staatskapelle de Dresden des de l'estiu de 2007. L'Staatskapelle de Dresden és una de les formacions orquestrals més antigues, amb 460 anys d'història des que la va fundar el príncep Moritz von Sachsen l'any 1548, i durant la seva històlia ha tingut mestres (Kapellmeisters) com els compositors 1-leinrich Schütz, Cari Maria von Weber, Richard Wagner i grans personalitats com Fritz Reiner, Karl Bohm, Joseph Keilberth, Rudolf Kempe, Kurt Sanderling, Giuseppe Sinopoli. Bernard Haitink i Sir Colin Davis. L'Staatskapelle de Dresden pot lluir també l'estrena de nou de les òperes de Richard Strauss (entre aquestes Salome, Elektra i El cavaller de la rosa) i té dedicada la Simfonia alpina. En el concert que oferirà sota la batuta dc Fabio Luisi al Palau de la Música, sentirem obres del repertori que més s'adiu amb la seva història, com és el poema simfònic de Richard Strauss (Una vida d'heroi) i l' l dil·li de Siegfried de Richard Wagner. També lú haurà una obra d'estrena que porta per títol Balances, de la compositora alemanya Isabel Mundry (I 963), deixebla de Hans Zender i estudiant a la Ci té des Arts de París i a I'IRCAM. on va dur a terme un curs sobre música electrònica. 37 ----: 181 141()1iiir;l PR E eR rr • e A I EL MES D'ABRIL A L'ABAST La grandesa de la natura en música de Sibelius i Strauss El mes d'abril acull cinc caps de setmana de concerts de l'OBC amb una gran diversita t d'obres i intèrprets. D'aqu ests cinc progr am es, cal destacar-ne tr es per l'interès qu e desvetiJen les obres programades. S'hi podran sentir obres de grans compositors com. Uaydn, Rakh màninov, Wagner, Strauss i Sibelius, però també du es obres contemporànj es, del català Francesc Taver na-Bech i la finlandesa Kaija Saariaho. TEMPORADA OBC. Valentina lgoshina, piano. Dir.: Josep Caballé·Domènech. Ta· verna·Bech, Rakhmàninov, Wagner, Strauss. I Dir.: Hannu Lintu. Haydn, Sibelius. I Dir.: Ernest Martfnez·lzquierdo. Saariaho, Strauss. L'AUDITORI. DE L'll AL 27 D'ABRIL (CAL CONSULTAR DATES I HORARIS). I primer dels concerts als quals cal fer esment és el que es podrà sentir els dies 11 a 13 d'abril, sota la direcció del jove director català Josep Caballé-Domènech. Aquest concert, que sobta especialment per l'espectacularitat de les obres programades, s'inicia amb l'obra de Francesc Taverna-Bech, Les nits, estrenada per I'OBC l'any 2001. En aquella ocasió, l'obra l'havia de dirigir el mestre Franz-Paul Decker, a qui era dedicada la partitura i extitular de I'OBC, però al darrer moment no va poder ser present a causa d'un greu accident domèst ic, essent Rumon Gamba qui es va fer càrrec de l'estrena. Francesc Tave rna-Bech, nascut a Barcelona l'any 1932, va concebre l'obra l'any 1993, l'any en què el mestre alemany, Decker, va finalitzar el seu període com a titular de la formació barcelonina. com a homenatge a l'artífex de la transformació dc l'O BC en una ''veritable orquestra'' en paraules del mateix TavernaBech. Les nits és una "trilogia simfònica" -tal com el mateix compositor defineix l'obra- que es revela com una música evocadora de sensacions, en una durada aproximada de dotze minuts, amb la sobrietat i serietat pròpia de l'obra del compositor català, però amb un discurs molt clar. Les nits s'ha d'entendre en l' ideari del compositor, que concep la composició com una activitat tan necessària com respirar, a la qual es dedica en soledat i fonamentalment per a ell mateix. Les nits és, per tant. una obra que contras ta amb la resta d'obres de característiques "espectaculars'' que la segueixen en el programa. A la primera part es podrà sentir la virtuosística E 38 182 Rapsòdia sobre un tema de Paganini, op. 43 de Serguei Rakhmàninov -que interpretarà com a solista la jove pianista russa Valentina lgoshina-, mentre que a la segona part, l'OBC interpretarà l'obertura i bacanal de l'òpera Tannhiiuser de Richard Wagner i el poema simfònic Les facècies de Ttll Eulenspiegel, op. 28 de Richard Strauss. Richard Strauss i el repertori finlandès són dos dels eixos principals sobre els quals giren gran part dels esmentats programes del mes d'abril. La batuta del director fi nès Hann u Lintu serà l'enca rregada de conduir I'OBC en el camí de la gran obra simfònica del també finès )ean Sibelius, Llegendes op. 22, Lemminkiiinene suite, que vindrà precedida per la Simfonia núm. 86 en Re Major de Franz )oseph Haydn. Més coneguda amb el nom dc Lemminkiiinene suite, les Llegendes op. 22 de Jean Sibelius, que va escriure entre el 1893 i el 1895, estan inspirades en quatre llegendes del Kalevala, una de les quals és El cigne de Tuonela, una de les peces més conegudes del compositor finès. Continuant amb l'estela finlandesa. el concert del 25 al 27 d'abril portarà una nova creació de la compositora natural d'Hèlsinki, Kaija Saariaho: el Concert per a violoncel i orquestra, que a Barcelona interpretarà el violoncel·lista finès Anssi Karttunen, responsable d'estrenar gran part de les obres per a violoncel de la compositora. Estrenat amb la Boston Symphony Orchestra el fe brer de 2007, el Concert per a violoncel i orquestra de Saariaho vind rà acompanyat de l'esplèndida Simfonia alpina op. 64 de Richard Strauss. Malgrat que el seu nom inicialment desmienli, la Simfonia alpina -composta entre 19 11 i 19 15- és un poema simfònic dc caràcter eminentment programàtic que descriu una jornada d'excursió pels Alps bàvars. fent DE DALT A BAIX: FRANCESC TAVERNA· BECH, VALENTINA IGOSH INA I HANN U LINTU referència a la seva pròpia experiència en la seva adolescència. La Simfonia alpina la va estrenar I'Staatskapelle de Dresden l'any 1915 i requereix una immensa plantilla orquestral de 123 músics, sense doblar els vents i augmentar la corda. I PREcRrTicA IHI(JI(IItl El MES D'ABRIL, A l'ABAST Cincinnati Symphony Orchestra PALAU 100. Cincinnati Symphony Orchestra. Janine Jansen, violi. Dir.: Paavo Jllrvi. Mozart, Txaikovski, Xostakóvitx. PALAU DE LA MÚSICA.17 D'ABRIL DE 2008 (21 h). a Cincinnati Symphony Orchestra, sota la direcció de Paavo Jiirvi -nascut a Estònia l'any 1962oferirà un concert el dia 17 d'abril amb obres de Mozart, 1'xaikovski i Xostakóvitx. El concert començarà amb l'obertura de Les noces de Fígaro de W. A. Mozart, per continuar amb el Concert per a violí en Re major, op. 35 de Txaikovsk:i -en el qual actuarà com a solista la jove violinista holandesa Janine Jan- L sen- i fmalitzar amb l'espectacular Simfonia núm. 10 en Mi menor, op. 93 de Dmitri Xostakóvitx. La Simfònica de Cincinnati va ser fundada l'any 1895 i és la cinquena orquestra simfònica més antiga dels Estats Units. Des de l'any 2001 l'estonià Paavo Jiirvi n'és el director titular, que és, a més, director artístic de la Deutsche Kammerphilharmonie des del gener de 2004, i director musical de l'Or- Vienna Piano Trio EUROCONCERT. Vienna Piano Trio. Haydn, Beethoven, Txaikovski. PALAU DE LA MÚSICA. 8 D'ABRIL DE 2008 (21 h). E I Vien na Piano Trio -format pel pianista Stefan Mendl, el violinista Wolfgang Redik i el violoncel·lista Matthias Gredler- torna a la temporada d'Euroconcert després de la seva reeixida presentació ja fa quatre anys en aquest cicle i consolidat ja com un dels trios més reconeguts del moment. Des de la seva fundació l'any 1988, el Vienna Piano Trio ha tocat a les sales de més renom internacional i ha tingut com a mestres noms tan importants com Isaac Stern o els integrants del Beaux Arts Trio i els Quartets Lasalle i Guarnieri. Del 1997 a 2006 va participar en el cicle de concerts de joven- tuts Musicals de la temporada de la Wiener Musikverein austríaca i durant la temporada 2006-07 va tenir per primer cop un cicle estable a la Mozartsaal dins de la temporada de la Wiener Konzerthaus. Wolfgang Redik toca un violí Guadagnini del1772 cedit pel Banc Nacional austríac i Matthias Gredler un violoncel Guadagnini de 1752. En el concert que oferiran a la sala gran del Palau de la Música interpretaran el Trio en Mi menor Hob. XV/12 de Franz )oseph Haydn, el Trio en Mi bemoll major op. 70 núm. 2 de Ludwig van Beethoven i el Trio en La menor op. 50 de Piotr flitx Txaikovsk:i. Orchestra of the Eighteenth Century. Orfeó Català PALAU 100. Orchestra ot the Eighteenth Century. Orfeó Català. Violet Serena Noorduyn, soprano. Wilke Te Brummelstroete, mezzosoprano. Anders J. Dahlin, tenor. David Wilson-Johnson, barlton. Dir.: Frans BrOggen, Mozart. PALAU DE LA MÚSICA. 21 D'ABRIL DE 2008 (21 h). T orna novament el directo r holandès Frans Brüggen a la temporada de Palau 100, però enguany ho fa amb la prestigiosa Orchestra of the Eightcenth Century que ell mateix va fundar l'any 198 1, actualment considerada una de les millors orquestres en la interpretació històrica dels segles XVIII i XIX amb instruments originals i que interpretarà en la primera part del programa la Simfonia núm. 40 en Sol menor, K. 550 de W. A. Mozart. juntament amb l'Orfeó Català i un quartet solista compost per les veus de la soprano Vialet Serena Noord uyn, la mezzosoprano Wilke Te Brummelstroete, el tenor Anders J. Dahlin i el baríton David Wilson-johnson, interpretaran la Missa de la Coronació en Do Major, K. 317 del genial compositor salzburguès. questra de la Rà- JANINE dio de Frankfurt. JANSEN La violinista holandesa )anine )ansen -nascuda a Utrecht l'any 1978- és deixebla de Boris Belkin i d'ençà del seu debut al Concertgebouw d'Ams terdam l'any 1997 és molt aclamada en les seves aparicions musicals, que inclouen les millors orquestres del món, sota la direcció de grans directors com Gergiev, jiirvi o Pletnev. És artista en exclusiva del segell discogràfic DECCA. RobertHoll AECIT'AL ROEER I H0LL. biix. Oleg Maisenberg, piano. Schumann, Xostakóvitx. UCEU. 13 D'ABRIL DE 2008 (17 h). E l baríton holandès Robert Holl va néixer a Rotterdarn l'any 1947, va estudiar cant amb Hans Hotter abans de ser contractat per la companyia de la Bayerische Staatsoper de Munic, on va treballar fins a l'any 1975. En els anys següents va treballar amb directors tan importants corn Eugen jochum, Karl Richter o Wolfgang Sawall isch, en primer lloc sobretot en concerts i més endavant en produccions operístiques, interpretant rols com el Sarastro a La flauta màgica o Basilio en el Barber de Sevilla rossinià, sota la direcció de grans batutes com Claudio Abbado o Nikolaus Hamoncourt. Ha treballat assíduament a la Deutsches Staatsoper de Berlin amb Daniel Barenboim, interpretant rols wagnerians com el de landgravi Hermann en Tannhiiuser, Hans Sachs en Els mestres cantaires de Nürnberg, Daland en L'Holandès errant, i a la Wiener Staatsoper interpretant el rei Marke en el Tristany i /solda sota la direcció de Christian Thielemann. L'estiu de 2004 va participar al Festival de Bayreuth interpretant el rol de Gurnemanz en la nova producció de Parsifal dirigida per Pierre Boulez. Robert Holl és, a més, un gran intèrpret de lieder-en el recital barceloní interpretarà lieder de Schumann i Xostakóvitx acompanyat al piano per O leg Maisenberg- i un compositor assidu de música de cambra: lieder i música per a piano que fins i tot ha publicat en CD. Estava casat amb la soprano danesa lnga Nielsen, que va morir el passat mes de febrer de 2008, víctima d'un càncer. 18(1()1(1!(1 PRECRfTICA I EL MES D'ABRIL, A L'ABAST XXXI FESTIVAL DE MÚSICA ANTIGA A l'entorn dels centres de poder de l'època barroca EJ tercer any que el Festival de Música Antiga de Barcelona (del 12 d'abril al18 de maig) està instal·lat a UAuditori -enguany encara amb la vinculació de la Fundació "la Caixa"-, j a fa pensar en una perpetuació a llarg termini d'un festival que en aquesta casa sembla haver trobat el seu lloc, donada la ben trobada vinculació amb les eines de què disposa aquest centre musical que és L'Auditori: tres sales de concerts, Museu de la Mú sica i ESMUC. nguany, la XXXI edició del festival -dirigit per la veterana i experimentada Maricannen Palma- gira al voltant de la música barroca, amb una atenció especial als centres de poder que la van afavorir: les ciutats. la cort i les religions. Una idea original que dóna espai a un ampli ventall de possibilitats musicals, des de la música cambrística a les corts, la música "de carrer'' -que podria en certa manera equiparar-se al sempre encertat i agraït Fringe, dies 3 i 4 de maig- que omple la Barcelona medieval de sons d'altres temps i retrotreuen el vianant a una història molt sovint enyorada -quan la música es confonia "només" entre el soroll de les veus, els arumals i la natura- i la música religiosa, que manté encara la seva vinculació eclesiàstica amb els concerts programats en temples religiosos que conserven l'essència otiginal de la música feta per a aquests espais. El Museu de la Música -que al març va celebrar el seu primer any de vidas'estrena en el Festival com a espai d'acollida d'activitats orientades a la divulgació i el coneixement. Si el mes de març va acollir un cicle de conferències a càrrec de l'estudiós joan Vives amb el títol "Història de quatre ciutats en la primavera del barroc": Florència, Venècia, àpols i París. com a centres de creació i establiment d'estils definits dins una mateixa època, els dies 20 d'abril, 11 i 25 de maig, el Museu obrirà els seus instruments -orgue, clavicèmbal i fortepiano- a les oïdes del seu públic per mostrar els sons d'uns instruments que no per estar tancats dins d'un museu deixen de tenir vida pròpia. El Festival començarà oficialment els dies 12 i 13 d'abril amb l'anunci de la inauguració de la seva XXX I edició a càrrec d'un grup de joves músics situats a la llanterna de L'Auditori, que mostraran al públic inicialment dirigit a sentir el concert de l'OBC el so dels instruments històrics del barroc. E 40 184 Fora de l'àmbit pròpiament rísic de L'Auditori, es situen dos concerts d'orgue a la basílica de Santa Maria del Mar. El primer -el dia 19 d'abril- a càrrec de josé Luis Gonzalez Uri ol, amb obres de Carreira, Aguilera dc Heredia, Bruna, Nassarre, Bach, Ferreñac i anònims dels segles XVIII i XLX, el segon -el dia 25 d'abril- a càrrec del jove organista valencià Juan de la Rubia, amb un concert dedicat a l'organista de la catedra l de València Cabanilles i la improvisació. La Capella de Santa Àgata, en ple melic del barri gòtic, acollirà la tarda del I O de maig -amb el nom de TardÀgata- un tast de música ban-oca a càrrec de tres joves grups que s'aniran succeint: el Dúo Sirocco, Concerto Antico i L'Art du Bois. Aquest darrer grup oferirà l'endemà un concert en família amb obres de Dorwarth, Cesare, Dowland, Piccinini, Ucellini i anònims. El primer concert que acollirà la sala de cambra de L'Auditori -el dia 27 d'abril-, tindrà com a protagonistes el grup Cantus Colin, que elaborarà un programa al voltant d'obres religioses de dues de les manifestacions més importants de l'època: el calvinisme i el luteranisme, amb obres de Bach, Buxtehude, Schein i Schütz. L'Ensemble Aurora (violoncel, violí i clavicèmbal) interpretarà algunes de les sonates de l'opus V. de Corelli, editat a Roma l'any 1700, exemple de proporció musical segons els paràmetres de l'Accademia d'Arcadia i pedra angular de la literatura per a violí, men- tre que Capriccio Stravagante, dirigit pel clavecinista Skip Sempé, acompanyarà l'oient en un passeig per les Fêtes Royales promogudes en temps del Rei Sol a Versalles amb un pastiche de música dels compositors més importants del moment: Leclair, Matho, Couperin, de la Barre i Marais. The Rare Fruits Council -que compta amb la presència de dos grans violinistes com són Manfredo Kraemer i Pablo Valetti- farà viatjar el públic del Sud al Nord d'Alemanya amb obres de Biber, Pachelbel, Buxtehude, Reincken o Rosenmüller i l'Orquestra d'Antiga de I'ESMUC torna a la programació del Festival, sota la direcció d'Emilio Moreno i amb el violoncel· lista Roel Dieltiens com a solista, amb un concert amb obres de Saguer, Boccherini i Haydn. eran cites ineludibles la del reconegut grup italià 11 Giardino Armonico, dirigit pel flautista Giovanni Antonini, que presentarà un repertori d'obres de compositors venecians com Castello, Merula, Buonamente, Legrenzi i Vivaldi, o el retorn del clavecinista Kenneth Weiss, amb un recital el dia 13 de maig en què interpretarà les Variacions Goldberg BWV 988 de johann Sebastian Bach. La presència espanyola -que cada cop consolida més la seva qualitat en aquest tipus de música- , vindrà representada en aquesta edició per la presència del grup Los Músicos de su Alteza i les veus de Carlos Mena i María Espada. Los Músicos de su Alteza, liderat per Luis Antonio Gonzalez, oferirà un repertori d'obres de compositors espanyols del barroc per a la festivitat del Corpus Christi, com Ruiz Samaniego, Patiño-Navarro, Con·ea, Padilla, Ximénez de Luna, Calan, Pérez Roldan o Marqués, mentre que Ricercar Consort -juntament amb les veus del contratenor Carlos Mena i la soprano María Espada- recrearan I'Stabat Mater de Pergolesi, una de les l'ites musicals del ban·oc religiós. S PR E eR rt I e A i ,l,(i(ji!ii(l PAPER D'ASSAIG • A propòsit d'un • aniver sari per JORDI CORNUDELLA POETA ocupar un lloc a la meva vida, aquest lloc va deixar d 'existir alhora que l'adolescència. Hi ha músiques, doncs, que ens pertanyen perquè van pertànyer a la persona que érem en el passat. En canvi. n'hi ha unes altres que ocupen din tre nostre un lloc permanent, que fan via amb nosaltres en el curs del temps. En gran part, aquestes músiques que tenen un valor especial per a cadascú solen ser obres d 'aquelles que els repertoris habituals de les sales de concert i de les cases discogràfiques ens proposen de revisi tar regularment: les obres que configuren el cànon compartit i que són, entre altres coses, pedra de toc convencionalment admesa per comparar-hi nostra sensibilitat, hi hem reconegut caires de la nosh·a condició més fonda. Són músiques que ens han educat i que ens han fet, i que estimem per la raó i des dc l'entranya. i avui penso en això és perquè la a música, als que no sabem viuproximitat d'un aniversari me'n re sense escoltar-ne, té moltes maneres de fer-se'ns important. fa venir ganes: el proper 30 de maig, Gustav Leonhardt farà No segueix cada vegada el mavuitanta anys. És un senyor del qual es teix camí per ocupar un lloc en la nospoden dir una pila de coses. Que és el tra vida. Hi ha músiques que ens absorbeixen molt intensament només duprincipal capdavanter de la recuperació de la música antiga (juntament amb Nirant un temps determinat, i hi ha altres kolaus HamoncoUtt, Frans Brüggen, els músiques que ens acompanyen sempre. germans Kuijken, Anner Bylsma i comSuposo que tots fem, poc més o menys, panyia). Que és el màxim responsable distincions d 'aquesta mena. de la manera d'interpretar Bach avui en Fa un parell d'estius vaig adquirir, a voga (una manera que es Milà, la reedició en cedé va anar imposant a poc a d'un disc que havia tingut poc des dels anys 50, amb a finals dels setanta: nou la contribució Lmpagable, cançons d'un cantautor itaal ptincipi, d'Alfred Deller: lià que no havia tornat aquell Agnus Dei de la Misa sentir des d 'aleshores. sa en Si menor!). Que ha Quan vaig posa r-me a esrescatat de l'oblit una enorcoltar el cedé, al cap d'uns me massa de música (aledies, no vaig trigar gens a manya, anglesa, francesa, notar un nus a la gola i a teitaliana) del xvn i del XVIII. nir els ulls humits. De veQue és el clavicembal-lista gades passen, aquestes coper excel·lència i el mestre ses. Però l'emoció que ens per exceJ.Iència de molts trasbalsa quan passen, ¿poclavicembal·listes. Que és dem dir, en rigor, que proel paradigma de l'intèrpret vé de la música mateixa? rigorós i dtscret, que posa Almenys en el meu cas, el seu art al servei sempre penso que no. Sospito que i mai a la inmúsica, la de el trasbals no em venia d'aGUSTAV LEONHARDT. EN UNA FOTOGRAFIA DE 1993, DE PAU BARCELÓ. AL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA versa. Etcètera. Totes quelles cançons ni de la meaquestes coses, i moltes més va memòria (em va sorprenque potser es diran, són certes. Però estot allò que escoltem. Però hi ha algudre descobrir que encara me les sabia tic segur que som molts els que pensem nes peces, no necessàriament de les més totes, tants anys després), sinó que proque Gustav Leonhardt no és únicament conegudes, que potser ens han marcat cedia directament de la meva adola suma de tot això. Gustav Leonhardt d'una manera més personal o més íntilescència. L'emoció que em va esh·emir és també algú que ens ha ajudat a créima. Tal vegada hi hem arribat sense l'aera la pura reviviscència de l'emoció xe r posant al nostre abast uns tresors val del cànon, per instint propi o per inamb què, a setze anys (potser eren quinens han fet més persones i més feque vulcom sigui d'algú; generosa dicació ze o disset, tant se val), havia escoltat liços. )o, almenys, sense la saó que engui, el cas és que en un moment aquelles cançons italianes fins a fer-mecara fan dintre meu unes quantes suites detetminat hem sabut treure'n tot el parles meves. Sentides ara, es convertien de Louis Cou petin, un parell de grounds tit, disfrutant-hi i aprenent-hi a ser nosen un pur mitjà (efïcacíssim, això sí) per de PurceU o una alemanda de Froberaltres mateLxos en unes regions interiors transportar-me en el temps, prop de ger (i trio a posta uns exemples minúsdeshem Hi abasta. no paraula la que les si fet, de Perquè, enrere. anys trenta culs), no seria el mateix. cobert emoció i bellesa, hi hem polit la lletres i les melodies d'aquell disc van L S 41 185 Ha nascut el canal de música clàssica catalana CATC LAS SICA. CAT Amb obres d'autors i intèrprets catalans, les portades dels àlbums, informació sobre el que està sonant, notes biogràfiques dels autors, galeria d'imatges i l'avanç d'allò que sonarà després. També incorpora un arxiu de programes temàtics per escoltar o descarregar, un arxiu de músics, l'accés a la informació de la programació del canal, l'agenda de concerts i un ampli ventall de notícies i destacats d'actualitat relacionats amb l'univers musical. Cat només per internet I DI s e o s 1 .1.ii()lf·ilr;l Antoni Caimari Gàbies ANTONI CAIMARI Gàbies ANTONI CAIMARI, PIANO. ARS HARMONICA 164. 52 min. 2006. ues obres ben diferents conté aquesta gravació de l'inclassificable compositor mallorquí Antoni Caimari. Tota la seva producció D musical catalogada (revisió feta el 2006) es redueix, a l'efecte de possibilitats d'instrumentació. a obres per a piano, piano preparat i electroacústica. La primera obra que el presenta disc, Gàbies, és per a piano i electrònica, escrita l'any 1984. Es divideix en dues parts, "Entom poètic" i "Mòduls". La primera part és una amalgama de breus peces per a piano d'estètica orientalista, cants d'ocells i remor d'aigua (i sentir ambdues coses seguides ens fa pensar en la música new age), un recitat poètic de Miguel Velasco (d'evocadores imatges surrealistes però de dicció no gaire aconseguida), una peça per a piano de sonoritat halmònica i melòdica impressionista propera en algun moment a Sa- Contemporanis de la Mediterrània vol. 16 Carles Guinovarti Rubiella UNIÓ MÚSICS. FUNDACIÓ ÀREA CREACIÓ ACÚSTICA. 2 CD. eritablement, en els discs editats per la Fundació ACA, hi trobem magníficament documentada la característica més personal de la música de Carles Guinovari (Barcelona, 1943), la seva constant recerca en el camp de la tímbrica instrumental. Un rece1·ca que assoleix la categoria de veritable aportació pel que suposa de plantejament sincerament poètic. D'alguna manera, la música de Guino- V vart ens corprèn pel contingut, autènticament abstracte, no concret, del so, que el treballa i elabora no solament amb la cura de l'orfebre, sinó també amb la reflexió aprofundida del poeta per trobar-hi l'expressió d'una exigent síntesi espidtual. És així com el so inèdit, sigui per contrast en la instrumentació o bé per la manera heterodoxa de produir-lo, s'arrodoneix, es crea i justifica, mitjançant l'agermanament i la Compositors de Badalona. Josep Soler E. AMADOR, PIANO. GRUP INSTRUMENTAL DEL CONSERVATORI DE BADALONA. V. VILLANUEVA, SOPRANO, S. BOVER, PIANO. COR DE CAMBRA DYAPASON, A. BRUACH, ORGUE. COR DE VEUS BLANQUES DEL CONSERVATORI PROFESSIONAL DE BADALONA, GRUP INSTRUMENTAL 2 CD. ertament, escoltar amb cinquanta anys i escaig Ics obres dels compositors que són els veritables puntals de la nostra música constitueix una experiència enriquidora pel que significa d'entrar en contacte amb les primeres vivències creatives del compositor i del seu pensament que tot just es manifestava com una inquietud per trobar la base d'una recerca que apuntalés Ics primeres passes del seu camí. I potser en el C cas d'en Josep Soler pot afirmar-se que ell ja entreveu quines seran les pautes que condicionaran el seu h·eball. Ben segur que la personalitat de Josep Soler té una força difícil de trobar en la majoria dels seus companys, això fa que ja des de l'inici de la seva trajectòria la seva música vingui marcada per uns trets d'inqüestionable intimitat i que de cap manera deuen la seva presència al pur mimetisme estilístic o bé a una voluntat d'estar simplement a tie... "Mòduls", en canvi, se centra i recrea més en la repetició obsessiva de sonoritats electròniques amb alguna tímida intervenció també de l'element melòdic/harmònic. La segona obra, escrita un any abans que l'anterior i dedicada a Greenpeace, és Viatge immòbil-contaminació, més netament electroacústica i de concepte unitari. Es tracta en aquest cas d'una obra molt més dramàtica i angoixant que no la primera. Els colors sonors creats per l'electrònica són manipulats, allà de manera dissonant, allà amb excessiva intensitat, per crear una atmosfera d'intranquil·lilat i patiment. De fet, en la segona i tercera pista (de les quatre que té l'obra), Caimali ha afegit una veu. tractada també electrònicament, esglaiadora que ens podrà recordar una psicofonia que incrementa imponantment el clima de tensió i desassossec que l'obra vol transmetre. rés que l'autor ha pensat i elaborat la peça a mode de música programàtica, pretenent descliure sonorament la destrucció física del planeta i el patiment de l'home davant aquest irremeiable destí. L'obra, però, ens diu l'autor, acaba amb un optimista efecte sonor que vol expressar la fuita i la recerca de la renovació de la vida dintre d'una altra dimensió. Concrecions semàntiques, tot s'ha de dir, que la simplicitat de l'obra no transmet, sinó que llegim. Ja ume Rodríguez Pombo continuïtat de la ressonància harmònica a través del coneixement de la concomitància que configura el timbre específic del so instrumental. Aquesta subtilesa en lacoloració de la música exigeix un alt nivell interpretatiu, a la vegada que també la plena identificació amb el pensament estètic de compositor, ja que d'una altra manera el resultat de la lectura pot perillar ja sigui per una execució primordialment virtuosística i tècnica o bé per centrar l'atenció quasi en exclusiva en la precisió rigorosa del text musical. Cert que aquests dos aspectes no poden menysprear-se, si cal atorgar a l'execució de la música de Ouinovart un certa llibertat en la seva plasmació, ja que ella és un factor important per donar l'indefugible lo poètic a la interpretació; perquè en ella i d'alguna manera hi aflori el seu innegable fons humanístc. Per aquesta raó cal esmentar i destacar l'excel-lència de la labor de R. M. Descalze, A. Nieto i Carme Poch com a pianistes; del guitarrista Santiago Fígueras; de J. Sanchís, clarinet; de Lluís Guinovart, violí; del Quartet Tar- ragó, de l'OCS i el seu director, Ros Marbà; de Jordi Codina, guitarra; Marisa Marlins, soprano i, entre d'altres, de l'Orquestra i Cor de la Comunitat de Madrid i el seu director Miguel Groba, com també al director Alfons Reverté. Tos ells són puntals excepcionals perquè les obres, d'impressionant riquesa tímbrica de Carles Guinovart, brillin aquí com una de les aportacions cabdals per a la història de la nostra música. F. Taverna-Bech la page com ens trobem en tants casos d'altres compositors. La seva obra sempre mostra una autenticitat expressiva que indaga la problemàtica de l'existència de l'home, sigui en la vessant social o bé religiosa. Des dels pianístics Homenatges a Ravel i Falla,la subtil polifonia dels Corals I i// -composicions datades entre 1951 i 1952- i la impressionant Missa escl'ita el 1953 i revisada el 2003, hi constatem ja en definitiva la presència d'un compositor insubornable i fide l a un credo estètic que amb el temps (mig segle de composició) s'ha anat afinant i subtilitzant en tensa expressió poètica i emotiu dramatisme. Certament, no és música fàcil d'escoltar, sinó que exigeix de l'oient una atenció constant i exempta de prejudicis. Solament així es podrà captar i gau- dir de la bellesa de les Tres cançons japoneses o bé dels Homenatges a Falla, 8art6k i Stravinsky. I en eUs intuirem ja el senlit colpidor de la música que dóna vida i religiositat sense etiquetes al drama Misteri de sant Francesc (2002), narració sonora d'un lirisme altament poètic que ens porta a reflexionar sobre els misteris de la creació i de l'existència per mitjà de la seva via del dolor i la contemplació que en cert sentit s'emparenten amb les cosmogonies de Messaien.... Una altra virtut d'aquests dos CD és ellreball de tots els inrèrprets, ja que tots semblen imbuïts del veritable esperit solerià per donar expressivitat i emoció a la música del compositor. Virtut que d'altra manera dificilment podria captivar-nos amb el esperit. F. Taverna-Bech RMC 282 43 187 ISII(jiJil(l PASSATEMPS Música per EDUARD V. PATSI encreuada Música encreuada de març 2008 (núm. 281) Horitzontals. 1. Per fer sonar les cordes del violi. EI llibre més famós de Montserrat (tres paraules que baixen per l' I I vertical) 2. Zabaleta, gran arpista. La major. Ravel, Ruera o Respighi. 3. Moviment artístic poc musical, més aviat pictòric o literari. 4 . Al, is, od ... Trrrrinat a la partitura. Emissió d'ones audibles. 5. El que acostumen a tenir els compositors amb aquells que els plagien. Quatre de les sis darreres lletres de l'alfabet. 6. El de Hiindel és molt famós. Inicis d'en Saens (Cami lle Saint). 7. Avisa avocàlicament. Cantant mascle. Ruera consonàntic. 8. Batuta. Respon als aplaudiments intensos. Nega el tema (i perd les vocals). 9. Tiro endavant la mainada, però endarrere. A un to de Sol. Laa, Sii, Doo ... 10. Dedicar a Déu una cançó. Límits dels trompetistes. EI cul del cul. 11. Per fer sonar les cordes de la viola. Pacíficament uneix la trompeta amb la baqueta (i fins i tot amb la banqueta del piano). 950 romans. Verticals . 1. Compositor de Torroella del classicisme, monjo de Montserrat (dues paraules enganxades). 2. El que faries si anessis a veure una òpera buffa. Institut de Llaütistes Reials. 3. Comunitat dc Concerts Religiosos. Els límits dels trombonistes. Si hi beus pel gros, l'esquitxes. 4. Suposada vàlua de tota obra musical. 5. En calen moltes per dirigir les simfonies de Xostakóvitx. A un to de Do. 6. Lloarien escapçadament. FatineUi, Frescobaldi o Ferrer. Faristol desplegat. 7. Residència de Llaütistes Reials. Tipus d'obra musical. 8. Cinquanta romans. Batuta. Xostakóvitx, Xenakis o Ximenes. Dues de Reger. Serpentó. 9. Orlando, músic. Lira consonàntica. Corellí, Cererols o Clementí. 10. La tercera batuta de l'encreuat. Museu de Mozart. 11. Aquesta ve de l' I hotitzontal. Solucions en el número següent. sidokus.com Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més grui>..-udes). Les notes que ja esSOL Sl RE DO FA LA Ml tan posades són pistes que ajuden a completar aquesta partiDO Ml LA FA SOL RE Sl cular composició musical. J encara hi ha una altra pista: si LA RE Ml Sl DO FA SOL s'interpreten les notes que hi ha a les caselles ombrejades (en orFA DO SOL RE Sl Ml LA dre: d'esquerra a dreta i de dalt a baix) sonen els primers comMl LA Sl SOL RE DO FA passos de la peça musical que s'indica al peu del sidoku. 44 188 RE SOL FA Ml LA Sl LA Ml SOL RE FA DO Sl DO LA LA FA LA Sl FA Sl RE RE DO FA DO DO Ml DO Solucions en el número següent. Sidoku de març 2008 (núm. 281) Pere i ell/op. Tema de Pere (S. Prokófiev) LA SOL <www.sidokus.com> El Virolai (Rodoreda-Verdaguer) concerts BARCELONA (BARCELONB) 1 ABRIL 21 h L'Auditori Temporada OBC. Dir.: Eiji Oue. Pons, Mozart, Txaikovslà. (Quarta audició). 2 ABRIL 20 h At. Barcelonès Eulàlia i Ester Vela, piano a quatre mans. (Nous Valors Joves & Clàssica). 20.30 h Palau David Fray, piano. Schubert, Mozart, Bach. (lbercamera Cambra). 3 ABRIL 20 h Liceu Tannhiiuser de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 5 ABRIL 19 h Palau Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Dir.:}. Pons.(Cobla, Cor i Dansa al Palau). 6 ABRIL 12 h Palau Pop-rock a prop (a partir de 1O anys) . (Concerts Familiars al Palau). 17 h Liceu Tannhiiuser de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 18 h Palau JONC. Orfeó Català. M. Mathéu, soprano. A Tobella, contralt, D. Alegre!, tenüt: Dir.: Manuel Valdivieso. Gerhard, Pedrell, Rossini. (Els Diumenges al Palau). 20 h L'Auditori La Capella Reial de Catalunya. Hesl1ttion XXI. Dir.: Jordi Savall. jerusaIem "La Ciutat de les dues Paus". (- I So Original. Orígens i Memòria). 19 h Palau "Les Alis" Brass Ensemble. Juan de la Rubia, orgue. Dir.: Ricard Casera. Susato, 7 ABRIL Speet; Gabrieli, Bach, Reget; Mussorgski. (Conceti de Tarda al Palau). 20 h Liceu El Cflstell de Barbablava de Battók, Diari d'un desaparegut de Janacek. DiJ:: J. Pons. 20 h Liceu Tannhiiuser de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h Palau Vienna Piano Trio. Haydn, Beethoven, Txaikovski. (Euroconcert). 9 ABRIL 20 h Liceu El Cflstell de Barbablava de Bartók, Diari d'un desaparegut de Janacek Dit:: J. Pons. 10 ABRIL 20 h Liceu Tannhiiuser de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h Palau Staatskapelle Dresden. Dir.: Fabio Luisi. Mundry, Wagnet; Strauss. (Palau 100). 21 h Macba Septimino de J'OBC. GonzaJez de la Rubia, Fidemraizet; Boliart. (A vuirnúsica). 20 h Liceu El Cflste/1 de Barbablava de Battók, Diari d'un desaparegut de Janacek. Dit:: J. Pons. ~e 21 h L'Auditori Temporada OBC. Valentina lgoshina, piano. Dir.: J. Caballé-Domènech. 282 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 20 h Liceu Tannhiiuser de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 20 h At. Barcelonès LucileRichardot, contralt Denis Chevaliet; piano. (Nous Valors joves & Clàssica). llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 12 h Palau El fantasma del Palau (totes les edats). (Concerts Familiars al Palau). 17 h Liceu Recital Robert HoU, baix. Oleg Maisenberg, piano. Schumann, Xostakóvitx. 19 h Auditori Axa Orquestra Sitnfònica Julià Carbonell.de les Terres de ~leida. Carles ~-epat~itarra. Malta Infante, mezzosoprano. D1r.: Alfons Reverte. Pat'Cio, Rodngo, F a. 19.30 h CaixaForum Ignasi Tenaza Trio. Susana Sheiman, veu. Bobby Durharm, percussió. 10 h Palau Grup de Folk. Homenatge a Xesco Boix. (Concert de Tarda al Palau). 20 h Liceu Tannhiiuser de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 15 ABRIL 20.30 h Palau Carles 1'1-epat & Duquende (guita na clàssica i flamenc). (Ibercamera Cambra). 16 ABRIL 20 h Liceu El CfJStell de Barbablava de Battók, Diari d'un desaparegut de Janacek. Oil:: J. Pons. 20 h At. Barcelonès Lluís Guinovart Poch, violí. Bach, Ysaye, Paganini. (Nous Valors Joves & Clàssica). 20 h Palau Robert AHa Voronkova i Gureràssim Voronkov; violins. Jordi Boixaderas i Jaume Comas, actors. Poesia txeca: Seifert i Holan, cara a cara. Dos poetes compromesos. 20 h Catedral François Delor, orgue. (L'Orgue de la Catedral de Barcelona. Euroconcert). 20 h Liceu El castell de Barbablava de Brutók, Diari d'un desaparegut de Janacek. Dir:). Pons. 21 h Palau Cincinnati Symphony Orchestra. }anine Jansen, violí. Dir. : Paavo Jarvi. Mozart, Txaikovski, Xostakóvitx. (Palau I 00). 20 h Liceu Tannhiiuser de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h L'Auditori Temporada OBC. Dir.: Hannu Lintu. Haydn, Sibelius. 19 h Palau Cobla La Principal de la Bisbal. Dir.: Jordi León. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 8 ABRIL 11 ABRIL 12 ABRIL 13 ABRIL 14 ABRIL 17 ABRIL 18 ABRIL 19 ABRIL .. 45 189 CONCERTS 20 h liceu El castell de Barbablava de Bartók, Diari d'un desaparegut de Janacek. DU:: J. Pons. llh l 'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 11.15 h At. Barcelonès Orquestra de Cambra Amics dels Clàssics. Dir.: Joan Palet i Ibars. 12 h Palau La volta al món amb 80 instruments de percussió (totes les edats). (Con 17 h liceu El castell de Barbab/ava de Bartók, Diari d'un desaparegut de Jam1cek. Dir.: J. Pons. 18.30 h At. Barcelonès Quartet Ad Libitum. Beethoven, Corelli, Tutina. (Ass. Massià-CarboneU). 21 h Palau Orchestra of the Eighteenth Century. Orfeó Català. Solistes vocals. Dir.: Frans Brüggen. Mozart. (Palau 100). 21 h l 'Auditori Temporada OBC. Orchestre National du Capítol de Toulouse. Renaud Capuçon, violí. Dir.: Tugan Sokhiev. Mendelssohn, Txaikovski. 20 h liceu Tannhiiuser de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h Palau Maurizio Pollini, piano. (Ibercamera). 24 ABRIL 20 h Sgae Montse Bertral, mezzosoprano. Piano. Pardo, Ferrer, Gonzalez de la Rubia, Colomer, Eckart, Roig, Martín Jaime, Ribas. (Avuimúsica). 25 ABRIL 19 h Palau Elke Volker, orgue. Wagner, Karg-Elert, Mozart. (Cicle d'Orgue al Palau). 21 h l'Auditori Temporada OBC. A. Karttunen, violoncel. Dir.: E. Martínez lzquierdo. 22 h l 'Auditori (Mont) 19 h l'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 20 h At. Barcelonès Nora Bosch, piano. Beethoven, Skriabin, (Nous Valors Joves & Clàssica). llh l'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 18 h Palau Orqu. Simf. Julià Carbonell de les Terres de Lleida. Solistes vocals. Dir.: A. Reverté. El giravolt de maig d'Eduard Toldrà. (Els Diumenges al Palau). 19 h Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. M. Espada, soprano. J. A. López, bariton. K. Moretti i J. Armengol, piano. Dir.: J. Casas Baye1: Rèquiem alemany de Brahms (en versió de piano a quatre mans). (Concert de Tarda al Palau). 21 h l 'Auditori Philharmonia de Praga. Trio Guameri Dir.: K. Zehnder. (lbercamera). 20 ABRIL 21 ABRIL 22 ABRIL 26 ABRIL 27 ABRIL 28 ABRIL certs Familiars al Palau). ~e 282 i Laura Simó. 50 raons. (Mas i Mas). LA BISBAL DEL PENEDU (BAIX PENEDb) 20 ABRIL 18.30 h Església Coral Ressó. }onatan Carbó, orgue. Dit:: Argemi Curto. Concert de Sant Jordi. OBC. Dir.: Eiji Oue. Pons, Mozart, Txaikovski. GIRONA (GIRONU) 4 ABRIL 21 h Auditori 11 ABRIL 21 h Auditori (Cambra) Orquestra de Girona. Dir.: Xavier Puig. Purcell, V. Williams, Britten. 27 ABRIL 19 h Auditori Philharrnonia de Praga. Trio Guameri Dir.: K. Zehnder. (lbercamera). L'HOSPITALET DE LLOBREGAT (BARCELONU) 20 ABRIL 12 h Tecla Sala Ignasi Terraza Jazz Trio. Populars catalanes, Mompou, Terraza. Aud. Granados Orqu. Simf. julià Carbonell de les Terres de Lleida. C. Trepat, guitarra. M. Infante, mezzosoprano. Dir.: A. Reverté. Pardo, Rodrigo, Falla. LLEIDA (SEGRil) 20 ABRIL 19 h REUS (BAIX CAMP) 10 ABRIL 21.30 h Teatre Fortuny Nens Cantors de Viena. (Associació de Concerts de Reus). 25 ABRIL 21 h El Círcol Maria LourdesiUuísPérezMolina, pianoaquatremans. (Ass. de Concerts de Reus). 29 ABRIL 21 h Teatre Fortuny Suor Angelica i GianniSchicchi de Puccini. Dir.: D. Martínez. (Òpera a Catalunya). SABADELL (VALLU OCCIDENTAL) 23 ABRIL 21 h la Faràndula Suor Angelica i Gianni Schicchi de Puccini. Dir.: D.. (Òper¡¡ a Catalunya). (També funcions els dies 24 i 25, a les 21 h, i el dia 27, a les 18 h). LA SEU D'URGELL (ALT URGELL) 6 ABRIL 20 h Sala S. Domènec Orqu. Simf. Julià Carbonell de les Terres de Lleida. C. Trepat, guitana. M. Infante, mezzosoprano. Dir.: A. Reverté. Pardo, Rodrigo, Falla. TERRASSA (VALLU OCCIDENTAL) 46 190 12 ABRIL 21 h Centre Cultural English National Ballet. Dir. artística: Wayne Eagling. (Fundació Caixa Terrassa). 17 ABRIL 21 h Centre Cultural Coral Nova Ègara-Orquestra Centenari. Dir.: Joan Martínez. La Creació de Haydn. (Fundació Caixa Terrassa). E CAMBRA MÚSICA CATALANA