Revista Musical Catalana. Núm. 283 Maig 2008
Editorial: Contra equilibrar a la baixa / PANORAMA En el centenari del debut al Palau de Carles G. Vidiella. Mutsumi Fukushima / Festival de Torroella de Montgrí 2008. Eclecticisme virant cap a la música antiga. RRMC / Dietari d'un crític en excedència. Bach segons Portabella. Antoni Batista / Mikrokosmos: La música reconforta. Pere Artís / Del seu affm.: Sr. Jordi Fàbregas. Jaume Comellas / Impromptu: Quina és la bona música?. Francesc Taverna-Bech / Tangents: Cal anar a NY?. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: L'últim paradís. Xavier Chavarria / Cobla: Ismes. Josep Pasqual / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Francesc Prat. Albert Torrens / Crítiques: F. Taverna-Bech, Jaume Comellas, Lluís Trullén, Mercedes Conde Pons, Xavier Chavarria, Josep Barcons, Albert Torrens i Albert Suñé / L'Escola coral estrena una obra de Gasull i Desclot / TEMA La música dels protagonistes amagats. Una realitat massa desconeguda / Praxi musical superant les barreres de les discapacitats. Mònica Pagès i Santacana / El goig de la música a l'abast de tothom sense exclusions. Mercedes Conde Pons / MUSICALIA José Luis Basso. Una ànima llatina al Cor del Liceu. Albert Torrens / El mes de maig a l'abast. James Judd i Leonard Slatkin dirigeix l'OBC. Festival de Música Antiga. Compositors anglesos a Els Diumenges al Palau. Royal Philarmonic Orchestra clausura Palau 100. Cambra a L'Auditori. Le concert des Nations. Mercedes Conde Pons / Mort a Venècia, òpera i ballet, i Die Walküre al Liceu. Jaume Comellas / Paper d'assaig. Poesia i música. Vicissituds d'una parella. Miquel Desclot / Discos / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
JoséLuis Protagonisme musical B,a~so Artífex d un gran Cor del Liceu de discapacitats • • •al l margmats SOCI 'Mort a Venècia' S En òpera i ballet al Liceu • LA VA)\GUARDIA, LDER DE VE..,"'"AS l' 'li C \1 \Ll.i:'IA ,. -- - - - - - LAVAÑÜÜARDIA Gente con opinión. Gente de Vanguardia l !@i@lU: • d@I·.IIICAI@ l A ~VISTA MUSICAL ANY XXV 4a ÈPOCA 5 EDITORIAL PANORAMA -- 6 En e l cenlcnari d el dcbul al Palau de Carles G. VidieUa per 111ut.wmi Ji'ulwsltima ·-----· ....................................... ··- .........··-----····----- -----------------.-- -·····------·- ... . Festival d c To rmella d c ,vJonlgrí 2008. Eclecticism e vimnt cap a la müsica antiga per lVlMC Oie lari d' un criHc en exced èn cia. nacb segons Porta be lla ptw Antoni IJati,sta ............................ ------·-----·-··............ -.............. --- ····--· -·-- -·-. ------· ... -.... -........... . l\1Wtrolt osmos: La música rcconlòr1a l........................................................................................................................................ l per Pere Artls ............ Del seu all'm.: Sr ..Jm·di Fà bregas 12 prr Jaume Comellas Jm prom.p tu: Quina és la bon a música? per F'ranresc f rwem a-Berh MAQUETACIÓ I S€CRETARIA DE REDAcciÓ: A p1•opòs it d e-.. F'rancesc Prat per ,.1/berl Ton·en s EL GRUPO ENIGMA AL FESTIVAL DE TORROELLA DE MONTGRI CriUqu cs per Merredes Conde Pons, F'mncesc Ta verna-Beclz, Llufs Trullén, Josep JJarcons, Xcwicr Clzavarria, Jau111e Comellas, Albert TorTells i A lbert Suñé 2_6__ i}i;~-~¡~- ¿~-,:;l-¡-~~¡;.~;;;; -~;;;; -~-,;~:;-¡¡-~-c;;~¡i-i·n~~~-,~-t -·--·--··---- · · - ··-·-··-··-- TEMA COL•LABOREN EN AQUEST NúMERO: Pere Artfs, Josep Barcons, Antoni Balista, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Miquel Desclot, Mutsumi Fukushima, Jordi Maluquer, Mònica Pagès i Santacana, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Jordi Salazar. Albert Suñé, Francesc Tavema-Bech. Albert Torrens i Llurs Trullén. Con lm cquilibmr a la baixa - -· ···· - - · ····-~------···· CoNSELL EDITORIAL: Fèlix Millet (president). Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets. Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas. Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret. Joan Matabosch. Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CoNsn1. DE DIRECCIÓ: Jaume Comellas (director), Pere Artrs (editor), Llurs Millet (director musical) i Montserrat Urpi (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY ORIGINAl.: Ferran Sendra. Teresa Martínez. PUBUCrrAT: Gestac Indústria, 13. pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 Afe: molíst@gestac.org PREIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: SADE DIPòsiT LEGAL: 8-34.432/83 ISSN: 1887-2980 NÚM. 283 -- ··~------··· 8 lo ~e ari 27 ,...,. O ~ La rnl'rsica d els pr·oragonis tes amagats. Una r•calilérl massa d esconeguda Praxi mus icul supemnt les bmTcres dc les dJscapacirats per Mònica Pagès i San tacana El goig d c la mllsica a l'abas t d e lolhom sen se exclus io ns per /1/ercedes Conde Pons MUSICALIA 32 José Luis Bnsso. per ,4/bert Torren s n a à nima llatina aJ Cor d el Liceu -----------------------------····----- - - ·- ······· - ··························· - ······ --- ······ --· ··········- - ~-...... 35 El m es de m oig a l'a bas L J a m es Judd i Leonard Slalkin diligeixen l'O BC. FcsUm l d c Müsica Antiga. Compositors anglesos a Els Oiumen"'cs aJ Pala u. Ro¡aJ Philhannonic Orchesl:r a cla us ura Palau foo. Cambra a L AuditorL Le Con cert des atio os. per ,\lercedes C01ule Pons a Ven ècia, Die Walkiire. per Jaume Comeffas 39 Mort per Miquel Desclot 41 ................................................................................................................. 43 òpera i ballet, i a l Liceu ................................................................................................................................................................... Paper d'assaig. J>ocsia i música. Vicissituds d' Lma par-ella JOSÉ LUIS BASSO c/Palau de la Música. 4-6 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 7210 WEB: www.palaumuslca.org AIE: revlsta@palaumuslca.org Palau de la Mllslca Catalana, telèfon d'atenció al client: 902 44 28 82 (de dUiuns a dissabte, de 9..30 ha 21 h) . ........................................................... Discos ......................................................................................................................................................................... Mús ica e n cr·euadu. Sidolws.com per Eduard V. Patsi 44 CONCERTS 45 Revista de I' ESMUC, pàgines centrals . =~~ Glneralltllt de Catalunya. PaRrADAZl.EoNARD SLATION (FOTO: 5TEvE J. SHERMAN) 3 195 ... , , ~-• PALAU MUSICA CATALANA 1908·2008 El Primer Palau Xlii Temporada 2008 CICLE DE JOVES INTÈRPRETS Convocatòria i bases La convocatòria és oberta a instrumentistes de corda, teclat, vent o percussió, cantants, duos amb piano i grups de música de cambra constituïts, de nivell superior o graduats. Les sol·licituds s'han de lliurar abans del30 de maig de 2008. ' PREMIS 9 .000 € Premi El Primer Palau: Segon Premi: 1.500 € Accèssits: Més informació: Palau de la Música Catalana: a/e: elp rimerpalau@palaumusica.org www.palaumusica.org Organitza i patrocina: • MITSUBISHI ...... ELECTRIC EDITORIAL , s evident que ens trobem en un context dominat en gran manera per la tendència a l'aigualiment de continguts. Repetidament en aquesta mateixa columna editorial ens n' hem fet ressò al compàs d'esdeveniments o manifestacions que ho mostren d' una manera palpable. El que no hem fet fins ara és analitzar el perquè d'aquesta realitat dominant i el fil conductor que ho presideix. Hem constatat una vegada i una altra l'esmentada inclinació en moltes i diverses facetes i, naturalment, ens n'hem dolgut. Hi ha un concepte que creiem que resulta clau en aquest tema: es tracta d' igualitarisme, en diverses formes derivades i sinonòmiques. Terme, amb el qual, en principi no hi tenim res en contra; ben altrament, creiem que en la seva definició conté elements positius que ens remeten, en un nivell elemental, a la tuptura de quelcom tan poc positiu com és la separació qualitativa per raons de privi legis èticament injustificables. Traslladat al camp de la cultura suposa, per tant, aconseguir la plena tran sparència en la forma d'arriba1· tota la cultura a tots els est rats socials: quelcom sens dubte impecable. En tot cas, aquí apareix un problema amb dos components: per una part hi ha la realitat que no totes les manifestacions culturals tenen el ma teix gru ix de contingu t i, per l'altre, no tots els segments socials disposen de Ja preparació adequada per assumir les manifestacions més denses i transcendents. En aquest context apareixen dues opcions. Anivellar afavorint l'accés el més nmmalitzat possible als esdeveniments culturals més rics dels segments socials menys privilegiats; o bé el contrari: aigualir o bé fondre aquells continguts més espessos en el magma dels de menys pes, amb l'objectiu de fer-los progressivament més accessibles. Sense ànim de pronunciar-nos obertament per cap de les dues opcions, és evident que la segona ofereix e] risc que a la fi, i sobretot en la manera tan intensa i poc selectiva com això es produeix, acabi fent perdre la referència exacta del que és la cultura gran i per tant el seu accés a aquesta no sols no s'aconsegueix sinó que es pertorba la seva imatge a aquells als quals es vol fer arribar: suposant, és clar, que a la fi aquesta sigui l'exacta voluntat i no altres de menys nobles. Contra equilibrar a la baixa 5 - -197 PANORAMA EN EL CENTENARI DEL DEBUT AL PALAU DE Carles G. Vidiella ¡Oh Mestre, si el teu cos reposa fred en la tomba, el teu esperit ardent, des de la celestial estada de dolça i eterna pau on troben lloc les ànimes cristianes, seguirà inspirant, ben cert, l'estol de deixebles que fidelment guarden ton record, les llàgrimes dels quals són la millor corona de la teva glòria! J oan Salvat, 1915 I per MUTSUMI FUKUSHIMA ovint, quan anem al Palau de la Música Catalana. ens parem al primer replà de l'escala que dóna accés a la Sala dc Concerts. Allà hi ha una escultura dc josep Llimona, ben visible però sovint ignorada. Té una llegenda inscrita on es pot llegir: "Vidiella. 1856-1915~. És el bust de Carles Gumersind Vidiella (Arenys de Mar, 12.5.1856-Barcelona, 4. I O. 1915). un dels pianistes catalans més destacats i aclamats que ha tingut Barcelona. Un home d'un gran talent, com a intèrpret i com a pedagog. Un home que va deixar una profunda petja en el mon pianístic català. Vida concertrstica a Barcelona. Carles C. Vidiella. nascut a Arenys de Mar el 12 de maig de 1856, visqué la seva infantesa, a partir de 1860, a Barcelona, on es traslladà a viure amb tota la seva famíl ia. Format en una atmosfera cu ltural i dc gustos refinats, ja des de ben petit va mostrar interès per la música. Després d'un primer aprenentatge amb diversos músics, Vidiella va aconseguir accedir com a alumne d'un dels professors dc piano més prestigiosos del moment, Joan Baptista Puj ol. Posteriorment, el 1878. després d'una breu estada com a pianista al Cafè dc les Delícies, decidí marxar a París per perfeccionar els seus estudis amb Antoi ne François Marmontel i, al cap dc set mesos. continuà la formació a Alemanya. L'any 1879 Vidiella va tornar a Barcelona, on va iniciar la seva ca1Tera com a pianista amb dos concerts, a l'Ateneu Ll iure de Cata lunya. el 16 dc gener de 1879. i a l'Ateneu Barcelonès, l'endemà. El programa fou el mateix: en la primera part va interpretar el Vals brillant de Raff. Nostàlgia i tristesa de Ru binstein. Rondó pastoral i L'Orage d'Steibelt; mentre que per a la segona pa rt escollí Ics peces Berceuse de Chopin i Melodies tziganes de Liszt. Foren els inicis d'una S 6 198 trajectòria plena d'èxits i de triomfs a Ics sales de concerts més prestigioses de la ciutat, al Gran Teatre del Liceu, al Teatre Líric i al Teatre Principal , entre molts d'altres. Quan va tocar el primer Concert en Mi menor de Rubinstein, amb l'orquestra de la Societat dc Concerts de Barcelona ( 16. I0.1881 ), malgrat que es tocaren altres obres simfòniques. bona part de les crítiques centraren la seva atenció en la interpretació de Vidiella. Tot el Concert de Rubinstcin , una partitura de seixanta-cinc pàgines. fou memoritzat per Vidiella amb tan sols quinze dies. El públic va interrompre diverses vegades la seva interpretació amb grans aplaudiments i, en paraules de ''La Renaixença", Vidiella va demostrar '·una precisió tal que no se111blava sinó que tingués lo metrònomo sobre el piano". Paral·lelamcnt. Vidiella va començar a incloure al seu programa obres dc compositors catalans. Per exemple, al concert que va celebrar a la Casa Érard ( 1.3. 1888) va interpretar, juntament amb un vals de Moszkowski i dues peces de Chopin, una Romanza sin palabras de Melcior Rodríguez Alcantara, i una Melodia en Re be111oll que Martínez lmbert li havia ded icat. Vidiella va anar incorporant a :ROC a poc obres ae compositors catalans. Durant l'Exposició Universal de Barcelona fou president de la Societat de Concerts de Barcelona , si bé posteriorment va ser reelegit. En aquel l mateix 1888, quan es va fundar l'Associació Musical de Barcelona, Vidiella va començar a ser protagonista als concerts d'aquesta entitat. Destaca especialment el concert "històric'' que tingué lloc al Teatre Olimpo el 27 de desembre dc 1888. En aquella ocasió va interpretar cronològicament quinze obres de diverses èpoques, d'Scarlatti a Rubinstein. causa de la seva intensa activitat concertística, Vidiella va emmalaltir el 1890; fins al mes d'octubre no va poder tornar a assistir a cap actuació. Aviat es pogué recuperar: cap millor mostra d'això que els "concerts històrics" que dugué a tem1e el 189 1 al Saló de Congressos del Palau de Ciències (22 i 29. 11.189 1, i 6.1 2. 1891 ). Com el 1888. aquests concerts també s'anomenaren ''històrics'' perquè les obres del programa havien estat seleccionades i ordenades de tal manera que, cronològicament, l'oient pogués viatjar per totes les èpoques, des del barroc fins a l'actuali tat, tot incloent-hi fins a qua tre autors catalans. Fou un èxit rotund, ja que Vidiella va presentar un total de seixantacinc peccs en tan sols tres concerts quasi successius. Fins aleshores cap pianista no ho havia fet; val a dir que actualment aquest ret continuaria sent força excepcional. Tanmateix, to t i que ja hagués aconseguit una gran reputació a Barcelona, Vidiella no tenia cap intenció d'estendre la seva fama a altres ciutats ni a l'estranger amb gires i concerts; es deia que el pianista preferia tocar per al públic dc la seva ciutat. que sempre l'admirava. Un altre esdeveniment que val la pena destacar és l'audició integral de les 15 Rapsòdies de Liszt. Aquest concert s'havia anunciat per al mes de desembre dc 190 I, però per motius de salut es A PANORAMA 818U0l(CA ORn:ó CATALÀ. va acabar celebrant el dia 20 d'abril de 1902 al Teatre Novetats. L'anunci d'aquesta actuació va crear molta expectació i. de fet. una part del públ ic creia que no s'aca baria celebrant, ja que les quinze peces de Liszt, a més de ser molt llargues, tenen un alt grau de virtuosisme. Amb tot. l'extraordinari esforç de Vidiella tingué la seva 1·ecompensa amb un èxit aclaparador. Per com ho descriu "La Vanguardia", e ls aplaudiments es van convertir en ovacions sobretot a partir de les rapsòdies 4, 6, la primera meitat de la 10, 11 , 12 i 14. entre d'altres. Joan Borràs de Palau va destacar la seva execució excel·lent amb aquestes parau Ics: "En la manera de graduar la jiterza de cada rapsòdia en el acento especial del estilo del pianista, en la manera de interpretar los tiempos. buscó el se1ïor Vidiella la nota intermedia para conseguir el e[ecto apetecido sin usar siempre unas mismas tintas, armonizando la bravura (que mucha se necesita para resistir las quince obra s de Liszt) con la delicadeza. " El seu debut al Palau de la Música Catalana es va produir el 9 de maig de 1908. En aquest concert, va donar a conèixer per primera i única vegada la seva obra Romanza. juntament amb la sardana Espurnes d'or de Serra, transcrita pel mateix Vidiella. Malauradament, atès l'agreujament de la seva salut. passat un concert que oferí en homenatge al compositor Francesc Alió, a l'Ateneu ( 15 .2. 1909), ja no va tocar en públic fins quatre anys més tard. La seva última aparició com a pianista, doncs, es produí el dia 9 dc febrer de 1914 al Teatre Romea. amb un pro- grama en què també va participar l'Orquestra Simfònica de Barcelona. Vidiella actuà a la segona pa1i del concc11 amb la Sonata en Fa núm. 6 de Mozart. la Novelefle en Mi de Schumann, i la seva obra preferida, la Marxa j"antàstica el" Alió. Vidiella encara havia d'oferir un altre concert el dia 16 del mateix mes de febrer. Al programa, ja anunciat. hi figuraven la Sonata en Fa menor dc Beethoven, Ga110/a e11 La de Gluck-Brahms i el Nocturn-Vals en 1\1/i menor de Chopin. No es dugué a tenne i, des d'aquell moment. vuit mesos abans dc la seva mort, ja no va tornar a interpretar en públic. Repertori. Vidiella tenia una adora- 14, 15 i 16 AJUNTAMENT O! SAlOU Retl•orl• ,.,,..,,.,,.,.,"' ció entusiasta per Beethoven i Chopin. ja al 1883 joan Miró Folguera ho remarcà amb aquestes paraules: ··Quan lo Vidiella toca alguna obra de Beethoven ó de Chopin es qua11 de111ostra més la seva ànima privilegiada d'artista.·· Vidiella va contribuir. amb Ja seva labor concertística. a la difusió de la música dc Beethoven a Barcelona. Els crítics deien que Ja sonata Clar de Lluna dc Beethoven, era la peça amb la qual Vidiel la sc sentia més a gust i amb la qual el públic més gaudia. La seva interpretació li meresqué dos homenatges. o·una banda. el seu deixeble Martínez lmbcrt li va dedicar J'obru J\lfelodia en Re bemoll, ja que (ou composta inspirantsc en la interpretació que Vidiella feia del Clar de Lluna. Vicent M. de Gibcrt deia que: "nadie como Vidiella podía dar realce al sentimien/o noc:tur1/al de esa Melodía". D'altra banda, el poeta Francesc Matheu escrigué un alh·e sentit homenatge amb un poema titulat Después de sentir la sonata de Beethove11 per én Vidiella. juntament amb Beethoven, Chopin fou l'altre gran músic admirat per Vidiella. L'estiu de 1904, Vidiella estigué a Valldemosa, a Mallorca. on Chopin hi havia fet estada. Allà va reflexionar i va estudiar el seu repertori amb Ja idea d"ofelir un concert a Palma; malgrat que no aconseguí dur-lo a terme, va deixar escrit un discurs preparat per a tal ocasió. En aquell text, publicat postmortem en la "Revista Musical Catalana", Vidiella afirmava: ··Per Beethoven he sentit entusiasme fervent. Chopin ha estat {.ot O -,. ~(' mor de la meva vida d'artista. "'.._.. , de novembre de 2008 INFORMACIÓ: http:jjwww.salou.org - emu@salou.org 7 199 PANORAMA FESTIVAL DE TORROELLA DE MONTGRÍ 2008 Eclecticisme virant cap a la . , . mus ica anti ga E l conceple "eclccticisn1e" és el que segura menl m és escau al conj tml de la progr am ació deJ vin t-i-vuitè Festival de Músiques de Torroella de MonlgrL I Per ordre, la soprano María Bayo amb l'acompanyament poc usual de guitarra (Pablo Sainz Villegas) amb un programa de música espanyola, molt selectiu i molt interessant basat en obres de Vicent Martín i Soler, Ferran Sor, Federico Garcia Lorca, Joaquín Rodrigo i Lorenzo Palomo. Concert per a gurmets refinats. joaquín Achúcarro, una autèntica institució en aquest fes tival, el clourà el dia 26 d'agost amb un programa ded icat a Chopin i De- per RRMC 1mateix i insistit terme "músiques'' en plural ja predete•mina en gran mesura l'esmentat concepte i el conjunt dc l'oferta ho confirma amb el matís afegit que és un eclecticisme que, amb tot, mira una mica cap al costal dc la música antiga. És així com hom hi trobarà des del concertisme dc tall més convencional - sim fònic, recital dc piano i de veu-. a propostes -en plural acusat. sí- de música antiga, i escapades vers la música ètnica i encàrrecs fets a compositors joves catalans. En definitiva. un mosaic ampli d'un nivell dc qualitat notable, encara que sobre el paper irregular i obert a més d'una tipologia dc fonnacions. En tol cas. aquesta constant oberta confirma una línia apuntada en Ics edicions més recents i que comptant també amb alguns aspectes contradictoris que hom hi pugui trobar, atorguen a aquesta veterana manifestació una personalitat acusada. Amb el mèrit destaca ble - per massa rar habitualment- que una part de la programació és d'iniciativa pròpia. Les característiques apuntades fan diticil una jerarquització dc les catorze manifestacions. Des del punt de vista del gran format. l'esdeveniment més important sens dubte és la versió dc la Missa Solemnis dc Beethoven, a cura de l'Orquestra de Cambra i el Cor Philharmonic de Praga amb un equip de solistes de la mateixa casa. o almenys del país; concert que s'oferirà en coproducció an1b el Festival Pau Casals del Vendrell. També dintre del gran fom1al, s'hi produiran dos concerts de l'Orquestra Filharmònica dc Novosibirsk, E 8 200 RENAUO I GAUTIER CAPU ÇON sota la direcció dc Thomas Sanderling en un programa totalment Txaikovski en el qual la pianista Olga Kern interpretarà el Co11cert per a piano núm. I. El segon comptarà amb la col·laboració dels germans Rcnaud (violí) i Gautier (violoncel) Capuçon, q ue seran els artistes convidats. Amb l'orquestra interpretaran el Doble Concert de Brahms i després fa ran trio amb el pianista Nicholas Angelich. Dos grans artistes habituals oferiran les exceJ.Iències del seu art reconegut. Els germans Capuçonsón els intèrprets residents de l'edició d'enguany. bussy. En aquest mateix teJTeny, les molt prodigades germanes Mariel i Katia Labèque interpretaran un programa a dos pianos amb obres de Debussy, Schubert i Ravel. I Festival l'inaugurarà el dia 18 de juliol l'Orquestra Històrica del Festival de Torroella & La Principessa Filosofa. formació nascuda del mateix Festival que en aquesta ocasió dirigirà Alfredo Bernardini i comptarà amb el luxe de J'excel·lent soprano Isabel Rcy. El programa està format per obres dc Gluck, C. P. E. Bach, Carles Saguer i Mozart. La música antiga, en l'accepció més identificadora, serà oferta per un conjunt jove de carrera emergent, La Caravaggia, que dirigeix Lluís Coll i amb qui cantarà l'excel·lent mezzosoprano lleidatana Marta Infante. El programa inclou obres de Castella, Merula, Fontana, Marini i Falconieri. Un altre programa selectiu i d'un notable interès. Un concert que se situa a cavall del prcclasscisme i del classicisme, tanmateix en una concepció interpretativa més E PANORAMA j L'ESCOLA DE MÚSICA DE BARCELONA Autoritzada per la Generalitat de Catalunya CURSOS D'ESTIU ·2008 28è CURS D'INTERPRETACIÓ INSTRUMENTAL DE BARCELONA del5 al13 de juliol de 2008 CONCERTO KOLN ALBERT ATIENELLE, piano AGUSTIN LEÓN ARA, violi ASHAN PILLA!, viola MARÇAL CERVERA, violoncel ALBERT MORA, flauta travessera JOSEP FUSTER, clarinet Amb el patrocini de : M Generalitat de Catalunya Wl! Departament de Cultura DOLC E & TEMPESTA propera a la dita música antiga, és el que ofetirà la prestigiosa formació Concerto Koln i el conjunt Sarband sota la direcció de Marcus Hoffman en un programa molt divers. molt variat en obres de curta dimensió, entre d'altres de Gluck. Süssmayer, Mozart i joscph Martin Kraus. La figura del polític i economista Ernest Lluch, de participació inoblidable a Torroella, novament serà recordada en un concert específic que rememora la seva tasca musicogràfica, que es traduirà en un conccl"l a cura del gru p Dolce & Tempesta. amb obres recuperades de Domènec Terradellas i també de Nicolò Jomelli, ambdós relacionats històricament; el programa és fruit d'una recerca musicològica específica i el concert, òbviament, és produït pel Festival. La música dc caràcter ètnic arriba de la mà, en un extrem, del món tradicional català més arrelat amb Josep Gimeno " Botifarra'' i La Rondalla amb la col·laboració de conjunt de dolçainers i tabalers i de dansa tradicional, la veu tan potent i personal de Miquel Gil, etcètera. A l'altre extrem una artista que representa la pu resa de la música de Mali, Mah Dambu, que té un considerable prestigi. Capítol a part per a les dues obres encàrrec, un terreny en el qual el Festival ha jugat de manera satisfactòria. En aquesta edició s'ha fel un encàrrec a Ramon 1-lumet, am b l'obra Vent trcmsparent, que interpretarà el Grupo EnigmaOrquesta dc Camara del Auditorio de Zaragoza, juntament amb Amici Musicae, Coro del Audjtütio de Zaragoza. solistes vocals, c:a11taora i recitador, sota la direcció del titular del Grupo Enigma. Iuan José Olives. El programa també inclou El amor brujo de Falla. L'altre encàrrec és fet al també compositor català Domènec Gonzalez de la Rubia, que interpretarà la Filharmònica de ovosibirsk en el seu darrer concert amb els gennans Capuçon. Es tracta de la Sim[o11ia Barcelona, una obra especialment ambiciosa. Queda per esmentar l'OIT fest iva l, amb sis manifestacions de característiques diverses, entre les quals destaca per damunt dc totes l'actuació dc I'Ensemble Mediterrain que encapçala la jove clatinelista Laura Ruiz al capdavant d'un trio que integren també el violoncel-lista Bruno Borralhinho i el violinista Gabriel Arclojan. 24es.COLÒNIES MUSICALES I CURS DE MÚSICA PER A JÒVES Tona (Barcelona) del3 al13 de juliol de 2008 Per a joves estudiants de música entre 7 í 17 anys de: PIANO I VIOLI / VIOLA I VIOLONCEU VENT/ MÚSICA DE CAMBRA I ORQUESTRA lnformatió:C/MaUorca 330 08037 Barcelona Ttl93 207 S8 18 Fu 93 457 SS 96 W\)W,escolnmusicabarçelong.com email:info(ii1cscolamusicabarcelona.com 9 201 PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA Bach segons Portabella Pere PortabeJJa ha fet molt més que una gran pel·li.cula sobre e l gran .Johann Sebas li a n Bach, h a trobat el ll enguatge adequa t per exp lica r el més jn cxpli cable dels llenguatges: la m úsica. I per ANTONI BATI S_T_A_ _ a música és connotació, és un univers de significats infinits i aleatoris i cada receptor/oient en tria el que vol, i sense sortir dc la mateixa obra, en pot triar de diferents segons el moment. l'espai, l'intèrpret. l'estat anímic... Parlar de música, buscar un metallenguatge que la prediqui, és per tant complicadíssim. Només l'art ho pot temptar. Porta bella interpreta Bach en el codi dc la imatge, que és el de la llum, segurament el més pròxim al del so. És l'c~pa i dc les ones, de l'impacte sensorial ampl i. Ningú no ha explica t millor el big bang que l'esclat en Do major de La Creació de llaydn, traduint elfiatlucem, que es faci la llum, del Gènesi. Les millors formes d'escriure en paraules la música han estat Ics que han buscat la música dc Ics paraules més enllà d'allò que volen dir. Ningú com García Lorca i Alejo Cat·pentier, Maragall i Espriu, en els idiomes que jo conec. La pel·li dc Porta bella. per començar. comença amb un bon títol: El silenci abans de Bacft. A banda del que dóna a entendre, el silenci també és música. i com a tal és present a les partitures representat en diverses gralïes. Quan Mom pou va recollir el repte de sant joan dc la Creu. i va fer la "música callada", homenatjava el silenci. ¡Com el necessitem quan la maledicció dels cruelment anomenats "fïls musicals'' castiga els nostres timpans! el silenci abc111s de Bach recrea amb bellesa el que per a molts és el més immens dels compositors. "Els àngels. quan toquen per a ells. toquen Mozart: quan toquen per Déu, toquen Bach··. va escriure el teòleg Karl Barth. Des dc la pianola fins als violoncels joves tocant al metro - per a mi la millor seqüència-, L 10 202 PERE PORTABELLA EN EL RODATGE D'EL SILENCI A BANS DE BACH la successió dinàmica del film evoca la dinàmica musical i en aquest punt de sintonia, on es troben la imatge i el so, la genialitat es manifesta. ere Portabella és home de sensibilitat. El seu vessant polític massa sovint ha ocultat la seva vis artística, i no ha fet tot el cine que hauria volgut. però deixin que el reivind iqui també com a polític, i precisament per la seva sensibil itat. Sense aquest toc d'elegància, tampoc no hauria fet en polít ica allò que ha fet, un ir i reunir... Harmonitzar. La política unitària va ser la clau del final del franquisme i la Transició. Porta bella va ser un teixidor de la unitat. reunint intel·lectuals per signar documents de denúncia dels abusos dc la dictadura, i en la gran moguda arran del Procés de Burgos i consegüent tancada de Montserrat, a finals de 1970. Després, Portabella, com a moderador per antonomàsia dc l'Assemblea de Catalunya, va congriar sinergies polítiques a partir d'afectes personals. ja en democràcia, com a senador dc l'Entesa dels Catalans, va fer molta feina de passadissos als moments claus dc la Constitució i l'Estatu t. I a la seva indubtable capacitat escenogràfica va ser deguda la impecable mise en scénne del retorn del president Tarradellas; certament, un bon actor. La nodrida fitxa policíaca dc Portabella no fa sinó predicar aquesta seva sensibi litat. La història té raons que la raó no entén, ¿s'haurien cregut aquells flics que les anotacions penals que apuntaven als atestats per jutjar i condem- P nar, acabarien convertint-se en una llista de mèrits? De la fitxa de Portabella, que vaig tenir l'honor d'exhumar, plena de detencions, multes, escorcolls i altres tocades de nassos, destaco un fet que encara m'emociona. Quan detenen els membres de l'Assemblea de Catalunya i els exigeixen que delatin els seus companys, 1) alguns/es delaten; 2) la majoria s'empara legítimament en la coarta· ela; 3) Pere Porta bella diu que ell no delatn "per ètica". Com si la seva vida fos una pel· lícula, jo veig Portabella en diversos escenm·is que esdevenen seqüències. El veig al seu apartament del carrer de Muntaner, a sobre el Bocaccio. A les cuines del seu mas a l'Empordà, al costat d'en Pitu de Palau-Sator, tastant els suquets que cada estiu reunien a tota l'oposició i més. A sessions clandestines de les grans cintes d'Eisenstein, Cuirassat Potemkin i Octubre. A les últimes reunions del PSUC i primeres d'lC, inventant-se la marca amb en Vazquez Mon tal ban, i amb la marca un nou estil de fer política postmarxista. A la presentació que ens va fer a en josep Playà i a mi del llibre sobre l'Assemblea de Catalunya. A Girona . preparant la campanya de les primeres eleccions. I també acompanyant-me en una marató radiofòn ica commemorativa del desè aniversari de la mort d'Eivis Presley... Tots aquests Portabella són prelud is. fugues, toccates, passions, oratoris, sonates, corals, suites... Portabella és un dels iniciats capaços d'entendre Bach. La seva pel·lícula demostra que l'entén, i per això contribueix a fer-lo entendre. 1 o se la perdin. Tradicionàrius torna a un Centre Artesà renovat La música reconforta per PERE ARTÍS oc temps abans de morir, l'abat Cassià M. P Just, en una breu entrevista amb l'expresidcnt jordi Pujol, li va dir: "La música em reconforta en el meu estat físic més aviat abatut». Per a mi és important aquesta afirmació, perquè l'abat. format amb Anselm Ferrer i David Pujol, uns cursos d'orgue al Pontificio Insti tu to di Musica Sacra di Roma, amb André Marchal, André )olivet i Norbert Dufoure, atorgava a la música, a més del valor estètic. el d'enlairar l'esperit quan el cos defalleix. Per això caldria que tots ti nguéssim el costum dc freqüentar els concerts ja des d'infants; i els qui tenen alguna xacra corporal disposessin, a més dels medicamems prescrits pels metges. una nodrida discoteca com a aliemativa terapèutica als mitjans dc la ciència. Un cop aquí, i parafrasejant Maragall quan afirm ava: "La poesia tot just ha començat i és plena de virtuts inconegudes", nosaltres podríem dir: "tot i la mif.lenària tradició musical encara ara la música és plena de virtuts inconegudes··. Així ho va demostrar l'abat quan ja rellevat dels seus càrrecs jeràrquics, que va exercir dc 1966 a 1989 amb prudència serena i coratge quan convingué, s'esmerçava sovint en Ics funcions litúrgiques del Santuari o en el cant dc Iu Salve de l'Escolania com n acompanyant d'orgue -del qual era un intèrpret destre- que tant el reconfortava. Caldria, doncs, incorporar aquest concepte de la música a l'històricament estètic que ha tingut i així aconseguir que moltes persones assisteixin a Ics sales dc concens o bé augmentin la formació d'una bona discoteca. I. com tot. caldrill practicar-ho des dc la infantesa guiats per la família, l'escola, Ics corals infantils. els esplais o els gru ps de caramelles, lot en el marc d'una política educativa dc qualitat que vetlli pel rigor dels mitjans de comunicació en Ics seves propostes. Així tindríem adults no solament runb un bon criteri musical, sinó també amb alternatives quan el cos minva en la seva fortalesa. Aquelles paraules de l'abat - una de les grans personalitats de la Catalunya moderna-. caldria que fossin repensades l'ondamenl per tothom. ',.~e ~ ~~.,;.,d ~ -· -._,., - ~-~: ~ ~\-) . ,··, -:; .·.r ~ .. ~· terrar ' • . . -; (. .. • ' edició d'enguany del Festival Tradicionàrius -la vínt-í-unena- té un relleu especial, ja que toma a la seva seu mare, l'Artesà, després de l'exili obligat per causa de la profunda tasca de rehabilitació. ampliació i condicionumcnt de les ínstal·lacions que ara es posen en marxa. Aquest fe t cabdal suposa entrar en el que ells mateixos anomenen "tercera fase", fet que suposa comptar a la fi amb un equi pament digne, que sí bé manté l'hàndicap de la limitació de localitats dc Iu sala -unes 300-, disposa d'u n equipament modern i complet que permet atendre totes les exigències tècniques que necessita la tasca habitual. A part. i molt important, s'ha habilitat un espai d'uns 500 met,res quadrats als quals hi ha quatre sales per impartir classes i per assajar, un estudi de gravació que a més permet enregistrar en directe els concerts que s'ofereixin i linalment una fonoteca. amb un projecte inicial de digitalització dels discs dc vinil del gènere propi de la cusu que es van ed itar a les dècades dels anys seixanta, setanta i vuitanta. En delïnitivu, el CAT ara esdevé una realitat completa, moderna i funcional que obre unes enormes expectatives a la promoció i difusió de la música tradicional. L'edició d'enguany es va inaugurar el cap de setmana dels dies 4 i S d'abril amb cercaviles, concerts i jornada de portes obertes. preludi d'una programació que s'escamparà amb gran intensitat lins al dia 13 de juny amb un total de 42 sessions, la presència dc 62 formacions i artistes, 16 conjunts que presenten nou CD. 4 presentacions dc nous espectacles. 2 presentacions dc lli bres, 3 de mètodes d'e nsenyament d'instruments tradicionals i, finalment, la presentació del DVD 20 anys de 1}adicionàrius. Com es pol veure, una exhi bició dc forçu, potència i idoneïtat extraordinaris que converteix el reci nte de l' A1tesà en l'esmentat període, en un autèntic fòrum de música tradicional; que a més s'estén a activitats lúdiques al carrer i la novetat de les 8 actuacions que se celebraran als~ mercats de la vila de Gràcia. L a programació inclou un ventall de propostes dc característiques molt diverses d'acord amb el moment d'intensa creativitat i innovació formal que viu el gènere. Noms ja amb un cert pedigrí, com El Pont d' Arcalís; Les Violincs; jaume Amella i Els Solistes dc la Costa; Grup dc Folk -que actuarà al Palau de la Música Catalana-; Rosa Zaragoza; Alfons Encinas; Ministrils del Raval: Ara Va dc Bo; Quico el Cèlio. el Noi i el Mul de Ferreries; Marcel Casellas i La Principal dc la 1 it; AI-Mayurqa: Urbàlia Ruràlia. etcètera. També conjunts i artistes joves com La Carrau, Tazzuff i Dúmbala Canalla o Trilla; i grups fo rasters, com el basc Oskorri -que actuarà amb la Banda Municipal de Barcelona- , el grup Calicanto del Véneto. Spi & la Gaudriole de França o el veterà gaiter asturià Xuacu Anicva amb la seva banda. Hi haurà tallers d'instruments tradicionals, i dc danses tradicionals. la presència de La Patum de Berga, exposició de fotografies i així mateix un sentit homenatge a Maria Dolors Lalïtte. Com es pot veure, una oferta que gairebé mareja per la seva extensió, varietat i atractiu i que a cavall de la dimensió més estrictament dc recital i de la lúdica -el ball-, a més dc la pedagògica i altres vessants, conligura una manifestació d'una vitalitat excepcional. RRMC L Ricard Gili, Premi Jazzterrasman 2008 estival jazz Terrassa va clausurar el passat . •.. març la seva 27a edició amb el lliurament .A del premi Jazzterrasman 2008 al trompetista i ". .. \ membre fundador de La Locomotora Negra Ri~.~ \ , card Cili. El músic oferí el darrer concert del Festival amb 16 músics -companys dc Ics diverses èpoques musicals del trompetista català- , tot fent un repàs a la trajectòria profess ional, des dels temps de la gu itarra a Calella de Palafrugell fins avui. Els 42 concerts d'aquesta edició van reunir 275 músics i aproximada ment 32.659 espectadors. -. .r F CONCERTS ESPIRITUALS D'ORGUE Oratori de Sant Felip Neri dc Barcelona. Diumenges del mes de maig, a les 19 h. organista: Bernat Bailbé comentaris: P. Antoni Serramona C.O. En el trentè aniversari de Bernat Bailbé com a organista de Sant Felip Neri 11 203 DEL SEU AFFM. Sr. Jordi Fàbregas (cos, ànima i esperit de Tradicionàrius) Estimat amic: Ja sé que a alguns lectors d'aquestes cartes apòcrifes, avesats que m'adreci a grans figures de Ja música, els sorprendrà que avui ho faci a vostè, que com a virtuós de la gralla. més voluntariós i eficaç que excels guitarrista i finalment cantant dc veu un pèl aspra i profunda, no foiJTia part d'aquell gremi; i estic segur que no es prendrà malament ni li importarà gens que ho recordi. Vos tè forma part d 'una altra mena de persones/música; aquest tipologia extraordinària per a qui el nostre art, més que un afer de professió i fins i tot de vocació, ho és de vida i d'afecte; dc quelcom que arrela i aprofundeix en el domini de l'inefable, impossible de reduir des d'esquemes convencionals: i aquesta és precisament la seva grandesa. Ara viu un moment molt feliç, perquè amb la vint-i-unena edició del Festival Tradicionàrius ha aconseguit la consolidació plena d'allò que va començar a ser una aventura en la qual només creia sobretot vostè i algun altre escadusser i il·luminat company dc viatge i que avui arriba a una plenitud aleshores impossible de preveure; i que té en la transfonuació del seu Artesà la imatge ensenya. Un Artesà que arriba a aquesta primavera metafò rica, tot sigui dit de passada des de la memòria d'un llunyà procés veïnal de vindicació, dels fruit s del qual poden sentir-se legítimament satisfets els qui el van posar en marxa fa una trentena d'anys. Com tots els que creuen en utopies -la seva de sempre ha estat la música trad icional-, mai no s'ba cansat de barallar-se amb molins dc vent fantasmagòrics i de superar batalles d'impossible vcncibi lil'al, valgui el neologisme. I aquí vu ll recordar que Tradicionàl'ius no és el seu primer fill i que abans ja havia picat pedra molt dura en altres inkiatives de sort menys IMPROMPTU reeixida. com les que va endegar abans al pati de l' Antic Hospital de la Santa Creu, al cor de la Barcelona Vella. ornés des d'una fe tan il·luminada, d 'un afecte per la música tradicional tan autèntic, d'una tossudetia tan lúcida i també, molt important, d'un coneixement tan profund i imaginatiu de la matèria , avui és possible que la música tradicional sigui quelcom tan viu com és a Barcelona, i que el seu ressò ajudi dc manera efectiva a projectar-la aneu. Més de dues dècades de Tradicionàrius és molta feina feta: són molts recitals, moltes ballades, moltes celebracions festives, molts tallers, moltes exposicions ... I per favor que no em vinguin els esperits soí dissant selectes i mal dissimüladament classistes a menysprear aquesta branca de la música: una branca que des de la seva senzillesa té un valor excepcional: neix del poble, té la noble puresa d'allò que ha sorgit de manera espontània: és una menja que no pretén ser cuina infladament estel·lar. En ella hi ha el sabor sanitós del producte pur i autèntic sorgit de la terra i dc la mà artesana de l'home; i arrelat en el país; sense additius, sense ornamentacions infatuades i sense especulació; és una música d'esperit jove, plena de la joia de l'espontaneïtat; d'allò que brolla sense ser cercat; que es comunica amb una capacitat penetrant enjogassada i riallera. No. benvolgut amic de fa molts anys; vostè no és un nom de titular dc cinc columnes i fotografia d'estilista d 'anomenada: però dc toles totes, em nego a acceptar que la seva obra no hagi estat i sigui important per a la música del país. Del seu affm. Jaume Comellas Quina és la bona música? per FRANCESC TAVERNA-BECH i ha músiques que es fan estimar. n'hi ha d'altres que t'exciten, també en trobes que et distreuen i poques són Ics que t'enerven i t'avoneixen. Cadascú dc nosaltres té el seu credo musical. Amb ell i segons com soni la música, actues, i reOexiones: tanmateix. per ella sola i. amb tot. per la seva acció sobre el nostre pensament. la nostra sensibilitat i la nostra espiritualitat, ella. no decideix què vol fer-te sentir... D'aquí, s'explica que els gustos siguin tan diferents i que una música s usciti reaccions francament contraposades... Aleshores caldrà preguntar-se què és la música?, quina és aquesta qualitat tan seva d'aparèixer dava nt d'un amb aquesta ambivalència? I malgrat tot. se'ns presenta amb uns trets d'identificació ben concisos i clel'inits; quina mena de bèstia és la música, que mossega i a la vegada aca rona? Un acord pot semblar-nos harmoniós i seduir per la seva bellesa i en una altra ocasió clins d'un altre context pol sonar-nos de manera desagradable, i això mateix ho podríem dir de la més simple melodia o la més complicada, tot depèn de com se'ns presentin a la nos- H 12 Ira oïda els elements sonors, o bé també segons quin sigui el nostre estat d'ànim en aquell moment. Aquests són els dilemes no solament del qui l'escolta. sinó també de qui la compon i de qui la interpreta. Cert, si l'oient, el compositor i l'intèrpt·et coincideixen en una reacció positiva, podem afinnar que s'ha produït una mena de miracle. Tanmateix això, tampoc ens garanteix la bondat de l'obra ... D'alguna manera la qualitat d'una composició no podem valorar-la segons el major o menor grau d'acce ptació que susciti. D'alguna manera, jugant amb el temps (ritme), amb la seducció del so (expressió) i el color o timbre (imatge), la música ens comunica el seu missatge; a vegades caminen de costat sense interferirsc però sí reconeixent-se. en d'altres divergeixen o dialoguen conjuntament. I en aquest caminar cadascun dels tres protagonistes - melòman, creador i intèqJret-, reacciona segons sigui el seu esperit d'ànim i a la vegada hi expressa el seu parer. Cert, la música és això, un diàleg a tres bandes i també és allò que a vegades sona i et sedueix per pur mis teri des d'una perspectiva o des d'un esperit amagat ... NOTI e I A R lij;i:C•I¡i;i.',(i Ofèlia Sala cantarà a la Schubertíada a L'illa Diagonal E l recital que oferirà la soprano valenciana Ofèlia Sala el dia 16 de desembre, serà la manifestació més destacada de l'edició d'enguany de la Schubertíada que tindrà lloc l'Auditori de L'illa Diagonal, promogut per Joventuts Musicals d'Espanya. Una vegada més aquest cicle es divideix en dues èpoques. La de primavera, que va començar el passat 15 d'ab1il. i Ja de tardor. que ho farà el 14 d'octubre, ambdues amb tres recitals cadascuna. Com és habitual, hom hi alterna intèqJrets consagrats -com és el cas dc l"esmentada Ofèlia Sala-, amb noms joves tanmateix amb carreres emergents d'un notable nivell. A aquest segon capítol pertany el baríton anglès Konrad Iarnot, que va obrir el cicle acompanyat al piano per Wolfran Rieger, i també el pianista rus Eduard Kunz, molt jove i molt premiat, que igualment com l'anterior ja ha viscut esdeveniments dc notable envergadu ra. El mateix es pot d ir d e la so prano alemanya Mojca Erdmann , molt jove i que ja ha participa t en el Festival de Salzburg i ha estat dirigida, entre d'altres, per Si mon Raule, Pabio Luisi i pro perament ho serà per Nikolaus Harnoncourt. També es mou en aq uesta parcel·la de joves valors amb gran projecció el Quartet Ama ryllis, que entre d'altres interpretarà el bellíssim qum·tet de Schubert La mort i la do11zella. Cars ten Suess és un tenor lleuger a lemany que ha treballat, entre d'altres, amb Giuseppe Sinopoli, Colin Davis i Semyon Bychkov: interpr·etarà el cicle La bella molinera amb la companyia d'aquest habitual i notabilíssim pianista que és Wolfram Rieger. Ja entrant en el capítol de programes. Eduard Kunz, que té el mèrit afegit de la versatilitat, oferirà un programa que va d'Scarlatti a Rakhmàninov, passant per Schubert i Liszt. Mojca Erdmann interpretarà el mateix programa que ha d'oferir en la pròxima edició del Festival de Salzburg, amb obres de Debussy, Mozart, Strauss i Schumann. Finalment, Ofèlia Sala cantarà com a nota curiosa Sis balades per a cant i piaIlO d' Isaac Albéniz. en un programa que també inclou lieder dc Schubert. del Cançoner espanyol dc Wolf i d'Strauss. Serà acompanyada per un altre gran especialista en l'acompanyament liederístic, Helmuth Deutsch. Cal remarcar que cadascun dels concerts, excepte el primer, serà precedit d'una conferència sobre el tema dels programes respectius, a cura d'especialistes en la matèria. S'oferirà una hora aba ns de l'inici. RRMC TANGENTS Cal anar a NY? per JORDI MALUQUER ' altre dia una persona cm deia: '·Fa vint anys que vaig a l'òpera i mai fie L pogut veure un Wagner tal com el compositor el va concebre escènicament. Ni a Bayreu/11 . ., Realment, al Liceu, nj Lolzengrin. ni Parsifal. ni ara el Tannfliiuser s'han representat en versions lidels a la voluntat expressa- da per l'autor, que, una mica ingenu, creia que el valor teatral dels seus drames era equivalent al dc la seva música. La tendència universal a con ervar la música i canviar l'escena sembla no donar-li la raó. Si bé es comprèn que en una ciutat on es doni molt sovint una obra deterrcinada la gent se'n cansi i acabi demanant visions escèniques diferents, penso, però, que cada generació hauria de tenir el dret dc vcure'n una al més aproximat de tal i com es va concebre. Només a partir d'un referent es pot valorar degudament una nova proposta. Els pintors medievals no tenien cap dubte. Quan representaven el naixement de jesús o la seva passió no ho feien reconstruint el vestuari de l'època dc jesús. sinó que la gent anava vestida de l'època del pintor. Cal subratllar que canviaven el vestua ri i el decorat, però no l'argument. Fent una analogia pictòrica, sembla que seria coherent representar les òperes amb vestuari d'avui dia o. com feia el savi Wieland Wagner, abstraient l'argument d'una època concreta. Respectant, per exemple, la inte l·ligència dc Ro bert Carsen en l'intent de substituir e l debat entre la passió i la virtut o bé entre l'all iberament dels sentits i unes convencions ètiq ues dete rminades, per una dialèctica entre la creati vitat i la vida homologada, cal d ir que les situacions narrades dHícilmcn t transformables -per exemple pelegrins que van a Roma a sol·licita r el perdó del Sant Porcno lliguen amb la proposta escènica -pintors carregats de quadres-. per bé que s'hi puguin veure troballes que fan gaudir i reflexjonar. Sembla que on fan Wagners ben fidels és al Metropolitan de ova York. per exemple la Tetralogia del 1990. Per beure de les anels caldrà dc tant en l<lnt anar-hi? ARS SUBTILIOR L'últim paradís per XAVIER CHAVARRIA ls melòmans som uns privilegiats. 'o només pel fet de ser capaços dc gaudir, en major o menor mesura. d'un art sublim com és la música, sinó també pel fet de militar en un món peculiar. un xic a nacrò nic, una mena dï lla dins la societat, q ue ha man tingu t a ratlla ambicions mercantilistes i preserva unes essències i u n esperi t poc us ua ls i força malmesos al "món exterior'"; u n dels últims reductes respectats per la vo racitat i la manca d'escrúpols d'aquesta societat brutalment consumista. Fa uns dies vaig visitar una exposició d'escultures en la qual totes i cadascuna de les peces exposades mostraven, de forma discreta però evident. el logotip dc l'empresa que patrocinava la mostra (o potser l'autor... ). Òbviament, la marca en qüestió no estava coHocada sobre la peça, sinó al peu que Ja suportava. i les seves dimension eren respectuoses, per tant no embrutava pas l'obra, però era inevitable veure-la constantment: la mirada se te n'hi anava, fins i tot de reüll se'n veien les lletres molsudes i brillants. Dies després, en recordar aquelles escultures. se m'apareixia encara a la ment, de forma involuntària però implacable, aquelllogoUp ... I un calfred em va recórrer l'espinada. La ferotgia de la publicitat ( lo t i l'a parença innocent) ha irromput en el mó n de l'art, ha travessat els límits, ha profanat el santuari per "sor ti r a la foto" ... I a la música. quan hi arribarà? El concert és encara un espai sagrat de recolliment. que es manté verge i incòlume d'estímuls frívols i prosaics. s'ha convertit en un refugi on per una estona ens deixen tranquils i podem assaborir art i bellesa sense interferències. Però no puc evitar imaginar un futur, potser no massa llunyà, en què veurem Arrau tocant un piano '"folrat" de publicitat com un cotxe de Fórmula I, on tots els músics de l'orquestra mostraran. com els futbolistes. la marca del patrocinador al frac (i el director, ben visible, a l'esquena!). on a Ics parets dc l'escenari es projectaran anuncis, i a la mitja part la megafonia escopirà eslògans cridaners menh·e es sortegen cotxes o viatges enh·e el públic (això, ja ho fa algú. oi?) i se'ns con vidarà a enviar SMS (com per la TV) per opinar sobre l'actuació. que s'anira n mostrant durant e l concert a la panta lla dels subtítols. i entre peça i peça del programa una veu apegalosa i amb aquesta pèssima pronunciació que sembla estar tan de moda ens informarà dc qui patrocina aquella obra ... '"No do11is idees!··. deu pensar més d'un: algú es pensa encara que no els ha pas at pel cap? De fet. com és que encara no s'hi han atrevit? E 13 205 Dues estrenes al Cicle de Música del Segle xx-XXI a 23 edició del Cicle de Música del Segle XX-XXJ, que promou la Fundació Música Contemporània dirigida per Albert Sardà, té com aHicient principal l'estrena absoluta dc deu composicions que es repartiran entre els vuit concerts que comprèn la programació. Seran obres de Ferrer, Sardà, Díaz, LewinRichtcr, Guinovart, Mestres Quadreny, Soler, Catalan. Marco, Cruz de Castro i Taverna-Bcch. També s'interpretaran obres de Diago, Legido, Someso, Ruera, Cuinjoan, Padrós, Varèse. Grèbol, Roger, Codina, Brotons, Boliart, Ribas, Takemitsu, Scodanibbio, Cinastcra, Sebastià, Balsach, Bartran, Sansa, Petrassi, Nicolau i Barce, configurant per tant una panoràmica molt àmplia amb un acusat protagonisme dels compositors catalans. Els concerts sc celebraran a la sala d'actes de l'Ateneu Barcelonès entre el dia 19 dc maig i el I Odc juny a dos quarts de deu de la nit i intervindran diverses formacions. Per ordre, el Crup Instrumental Tactum, el duo de piano a quatre mans format per Mireia Fornells i joan Miquel Hernandez, el duo format per Miquel Bofill (saxòfons) i Carme Vilà (pia no), el Duo Zobel, quintet de vent Polissons, el pianista Diego Fernandcz Magdalena i el Crup Instrumental Sitges 94. Cal destacar l'homenatge que hom tributarà el dia 9 dc juny al compositor Ramon Barce, en un acte en què es farà una taula rodona amb la participació de josep Soler, Albert Sm·dà, Diego Fermíndez Magdalena i el mateix compositor. L Domènec Gonzalez de la Rubia al Festival Prague Premiers l passat 4 d'abril, l'obra Arnheim - per a flauta, oboè, clarinet Si b, fagot, trompa, piano, percussió, dos violins, viola, violoncel i contrabaix- va ser interpretada pel conjunt Resonance, de l'Orquestra Filharmònica Txeca. formant part del repertori oficial del Festival Prague Premiers. Aquesta obra s'estrenà a Barcelona ara fa un any en el cicle A vuimúsica. El Fest ival Prague Premiers, certamen de música contemporània organitzat per l'Orquestra Filharmònica Txeca des de 2004 i que es basa en la presentació i difusió dc l'obra de compositors contemporanjs, és un dels festiva ls més importants del continent europeu dedicat a la música contemporània. Cada any e l FesI ival fa una selecció de músics i repertori de tot el territori europeu, essent enguany dedicat a compositors de Bèlgica, Ttàlia, Portugal, Espanya, Suïssa i França. Els representants espanyols van ser, a banda de Domènec Gonziílcz dc la Rubia, Lleonard Balada, jesús Torres, David del Puerto, Luis de Pablo i Cristóbal Halffter. E El Palau de la Música Catalana a Chicago l Palau de la Música Catalana es va presentar a 150 operadors turístics i periodistes de Chicago (EUA) els passats IO i I I de març en un acte que va ser organitzat per l'Oficina dc Turisme Espanyola de Chicago, en coJ.Iaboració amb el Palau. L'objectiu dc la presentació era promoure el Palau de la Música Catalana amb motiu del seu Centenari. L'histol'iador jordi Falgàs, especialitzat en l'art espanyol del segle xx, va oferirhi la conferència "El Palau de la Música Catalana: el so de l'arquitectura modemista dc Barcelona··, per donar a conèixer i celebrar "el Centenari d'una de les joies cul- E turals i arquitectòniques més riques de Barcelona··. Posterionnent a la presentació. els operadors turístics i periodistes que hi van assistir van ser convidats a viatges de premsa i familiarització perquè coneguin el Palau de la Música i puguin difondre l'entitat i l'edifici a través dels seus mitjans. Falgàs està actualment treballant en un llibre sobre el Palau de la Música Catalana, coincidint amb les celebracions del Centenad "d'aquest auditori únic". Premis del 69è Concurs Permanent de JJMM d'Espanya E 14 206 l violinista madrileny Alejandro Bustamante va ser el guanyador de la 69a edició de l Concurs Permanent de Joventuts Musicals d'Espanya (fases d'arc i guitan·a). celebrat el passat mes de març a Ciutadella, Menorca. El segon premi va ser atorgat ex aequo a la violinista Alma Olite i a la violista Isabel Villanueva, ambdues de Pamplona. En la fase dc guitarra no es va atorgar cap premi. Els premiats obtenen com a recompensa fonnar part de l'elenc artístic de Joventuts Musicals d'Espanya, participar en gires de concerts per Espanya i a l'estranger, l'enregistrament de discos i l'obtenció de beques d'estudi. COBLA lsmes per JOSEP PASQUAL enint en compte que es tracta d'un recurs molt amanit, refugiar-se en el diccionari per argumentar un postulat pot semblar avorrit. De tota manera pot ser una praxi justificable perquè dóna una base científica als argumentaris, especialment si es té en compte que és fàci l topar amb un tou d'ocasions en què els continguts semàntics dels diccionaris solen no recollir totes les accepcions que els parlants donen a les paraules. El OfEC especifica que el sufix -isme té com a accepció principal e l fet d'assenyalar el nom d'una qualitat de teoria, doctdna o de corrent artístic. Així doncs, des del punt de vista semàntic es tracta d'un apèndix innocu, inofensiu de tan modest. En tot cas, per als parlants els ismes contenen sovint un afegitó semàntic com de reafirmació o de reivindicació, fins i tot d'intransigència o fanatisme que molt fàcilment els pot fer antipàtics. És factible que la faceta doctrinal que recull la definició del diccionari pesi més que Ja faceta artística o teoritzant. Segons el diccionari, tot afeccionat al Barça és un barcelonista, però és probable que la devoció pel barcelonisme sigui mo lt menys innòcua, inofensiva i modesta del que el diccionari suggereix. En matèria d'esports (com segurament també en religió o en termes de vinculació tenito rial ), la confrontac ió o la força de la doctrina fa que la devoció es pugui convertir molt fàcilment en fanatisme intransigent. Sortosament, hi ha camps en què la innocència de l'isme és tan evident com e l diccionari proposa: la inofensivitat d ' un "liceista" (en principi, simplement un apassionat) sembla indubtable. Per què la societat atorga als membres del sardanisme elmateL"< caràcter d 'obcecació intransigent que s'aplica als membres dels ismes esporHus? És cert que no existeix el ··castellarisme" o el "geganterisme" (se'n diu amón casteller i geganter", solució lingijística encara més innòcua), el "diablisme" o el "folkísme", però en tot cas cap d'aquests moviments tenen el caràcter de confrontació que mostren els ismes de l'esport. El sardanista (com el liceista) és un apassionat que obeeix fil per randa amb els edulcorats criteris que el diccionari atorga als ismes, però la societat arriba a considerar e ls seus membres com a pertanyents a un gueto particular i tancat. Algunes actituds del sector poden indwr a aquesta vinculació, tot i que el cert és que la festa amb sardanes és molt més oberta o participativa del que en principi e l mot "sardanisme" suggereix a la població (encara que e l dicc ionari no ho vulgui). Tot això per demanar-nos: ara que e l simfonisme per a cobla sembla aixecar les ales i malgrat que quadra amb la definició del diccionari, és converuent parlar de ··coblisme"? T PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT LA VEU, O LES VEUS, és la protagonista destacada d'aquest recull. Quatre noms importants que viuen els cabdals instruments des d'instàncies i també circumstàncies molt diverses, ofereixen un ventall d'opinions d'un altíssim interès. Per ordre, la soprano nord-americana BARBARA HENDRICKS homenatja la figura de BILLIE HOLIDAY i tot el que va representar en el seu moment i representa encara ara el seu testimoniatge. LA CANTANT NOA parla d'uns mons musicals poc coneguts - HEBREU, IEMEN i i PALESTÍ-, a més projectant la real itat que viuen els respectius àmbits socials. La rcn exió del TENOR ROLANDO VILLAZÓN es circum scriu bàsicament a un peculiar i transcendental moment propi, encara que també obrint-se a REALITATS QUE ENS PERTOQUEN A TOTS. Finalment. la directora coral MIREIA BARRERA defensa el caràcter connatu ra l a la CONDICIÓ HUMANA DEL FET CANTAR. Enh·emig una inter essan tíssima refl exi ó sobre el protagonisme, o absència de PROTAGONISME. DE LA MELODIA en la composició intem porània. «D espr és de dedicar -me a la MÚSICA CLÀSSICA I AL JAZZ, tenia necessitat de tomar a les arrels. I per mi les arrels són el blues. DE FET, roTA LA MÚSICA ÉS BLUES, sentiment, fins i tot MOZART I BACH SÓN BLUES. ! BILLIE HOLJDAY VA SER AL BLUES EL QUE CALLAS A L'ÒPERA. Eren úniques, mítiques. [ ...) Les cançons sempre van lligades a la situació social en què van ser escrites. l en aquell moment A BIWE SE LA FEIA ENTRAR ALS HQTELS PER LA PORT A DEL DARRERE i no podia anar a cer ts r estaurants. Va ser una dona que va batallar molt en la seva vida i a TOTES LES BATALLES DE LA VIDA HI HA UN BLUES. Ara, si fa no fa, tot seguei x igua l. Amèrica no ha avançat gaire des de l'època de Billic Holiday [ ...] HI HA MASSA HIPERRICS I HIPERPOBRES. Fa vint anys encar a pensava que es podia canviar alguna cosa, però la generació a la qual pertanyo, la del baby boom, es va acomodar i tot segueix igual en un món brutal. L'ÉSSER HUMÀ ÉS IMPERFECTE i les noves generacions segueixen cometent els mateixos errors 1••• ]. Sembla que necessita passar dificultats per tirar endavant. MASSA CONFORTABILITAT NO ÉS BONA [ ... ). La cultura i l'art no són eines de consum com plantegen els polítics, sinó eines de participació o d'expressió d'un mateix. Si perds la capacitat d'expressar-te, et tornes violent. És important que els polítics entenguin que LA CULTURA I L'EDUCACIÓ NO SÓN INTERCANVI DE BÉNS dels q uals s'ha d 'obtenir un benefici immediat, sinó q ue LA CULTURA ÉS UN BÉ NECESSARI PER A LA SOCIETAT. Tony Blair va dir: "La música clàssica ha de competir amb la cultura d c masses". El problema és que un no neix culte, ha d 'educar-se.» Barbar a H endricks. Marta Porter, "Avui", 29 de febrer de 2008. UNA «EXISTE MÚSICA HEBREA, POR SUPUESTO, pero la música israelí ha de acoger las aportaciones de sus vecinos arabes para poder sobr evivir, para poder vivir. Es imprescindible un cambio de chip. [ ... ] Pero la idea de fondo que hay detras de este disco es biografica. Ml ORIGEN ES VEMENÍ, me he formada intelectual y artísticamente en Estades Unides y mi casa es I srael. H e intentada hacer un patchwork, pero en este caso Ml PRIORIDAD ABSOLUTA HA SIDO HABLAR DE LA MÚSICA YEMENL [ ... ] Hay una riqueza cultu ra l en Yemen , ante la que USTED SE QUEDARiA ASOMBRADO. Es un país donde, ademas, la condició n de la mujer esta piso teada.» Noa. Esteban Linés, '"La Vanguardia .., 16 de març d e 2008. «Después del període del PASADO AÑO EN QUE DEJÉ DE CANTAR, y que me sirvió corno fase de asimilación de un montón de cosas que me sucedieron vertiginosamente, si tuviera que sintetizarlo en una f r ase diría que tengo la impresión de estar empezando UNA ETAPA EN Ml CARRERA EN LA QUE ME HE VUELTO INTÉRPRETEADULTO. [ ... ] En este memento, cuando la ciencia explica tan tas cosas y va desenmascarando nuestros miedos, EL GÉNERO HUMANO NECESITA ESPIRITUALIDAD, TENER ALMA. Y, cada vez m as, esa rcspuesta esta en el arte. Siempre lo ha estad a aunque, durante m ucho tiempo, ligado a la religión, CUANDO EL ARTE NO NECESITA DOCTRINAS NI CREENCIAS, porque no trata de transf01mar a nad ie. [ ... ) El pcligro es que hoy ESTA MUY UNIDO, COMO TODO LO DEMAS, A LA MERCADOTECNIA; A LA PUBLICIDAD. Lo que hay que saber es asurnirlo, teniendo claro que el centro de tu carrera son la escncia artística y este punto de espiritualidad. 1... 1 DEBfA REPLANTEAR Ml CARRERA, abriendo puertas internas para ira mis desiertos espüituales, como yo los Uamo. Aunque, !ojala fueran desiertos, donde es facil ver las cosas! Mejor hablar de selvas a la Rousseau, con tigres acechando. [ ...J Y entre las RESOLUCIONES PRACTICAS, lo mas faci I era atarlo de superficie, REDUCIENDO EL RITMO DE LA CARRERA PARA DARLE MAs TIEMPO A LA VOZ que, par a mí, es todo ... el cuerpo, la mentc, el alma, los cojones .. . TODO EL INSTRUMENTO ES UNA MISMA COSA, y hay que darle r eposo para que se recupere: mas días entre función y funci ón, evi tar entrevistas en estas fechas ... » Ro lando Villazón . Juan Antonio Llorente, '"Scherzo", març de 2008. «El problema es que si hoy en día escribes unas MELODfAs TAN SUBUMES coMO LAS DE CHAlKOVSKI O RACHMANINOV y las presentas en medio de tu última composición, estaran tan fuera dc lugar que a todo el mundo le resultara incoherente. [ ... ) El consejo que le daría a alguien que TUVIESE EL DON DE CREAR MELODÍAS MEMORABLES sería que probase suerte en el musical o en el cine, pOt·que en el mundo del concertismo es bastante probable que no tenga buena acogida [ ... j m e pregunto si, en cierto sentida y TRAS LO OCURRIDO EN LAS DOS GUERRAS MUNDIALES, ese idealisme d efo rmado que se asocia a la melodía había quedada tan desacreditada que EL ACCESO INMEDIATO A LA EMOCIÓN dejó dc ser permisi ble. HUBO QUE OPTAR POR UN TIPO DE OBJETIVIDAD MAS SERENA.» Rob Cowan, "Gramophone", març dc 2008. «Així com diuen que ELS ULLS SÓN El MIRAU DE L'ÀNIMA, penso que també el cant n'és la veu. I no només el cant. sinó també la veu parlada, que descriu força com és la persona, si és alegre, quin caràcter i quina energia té ... EL CANT ÉS UN FET GAIREBÉ ESPONTANI DE L'HOME. com una necessitat que es remunta generacions enrere. I per CANTAR, NO CAL TENIR ESTUDIS; sorgeix en les cu ltures populars i, a diferència de la música amb instrumen ts, té un text, CARREGAT DE CONTINGUT I, PER TANT, D'EXPRESSIÓ, ja sigui d'una història trista, o la narració d'una història o un fet transcendental.» Mireia Barrera. Eugènia Morer, ·· Escola Catalana~. febrer de 2008. 15 207 PANORAMA A PROPÒSIT DE ... Frances c Prat Dirigeix per primer cop a Catalunya El passat mes de febrer Fran cesc Prat es posava al capdavant del Grup Instrum en tal Barcelona 216 en substitució de Hans Zender, qu e va tenir una indisposició. Era la primera vegada que dirigia a Cata lunya, després d'haver-se format a Sui·ssa, on viu des de fa vu i L a nys. I 16 208 per ALBERT TORRENS -Qu in tipus de tre ball li corresponia com a directo1· assistent en aquesta producció? - CI directo r assistent fa tota la fei na dc pre paració, dc lectura i de donar les pri meres idees dc l'obra perquè q uan vingui el directo r titula r ja estiguí muntada i aquest no hagi dc començar a treballar des de la basc. Ara bé, com que òbviament l'assistent també és qui coneix millor l'obra, és lògic que s'hi compti si passa alguna cosa impre vis ta. Quan es va decidir q ue fos jo q ui subs tituís Hans Zende r, el contacte amb ell es va íntens ilïcar. -Va començar la seva carrera com a instrumentista, tot i que ta mbé s' ha dedicat a la composició i la direcció. Quin ha estat el seu recorregut dins de la música? - El fet dc ser d irector sempre l'havia tingut e n ment i ha estat la me ta finaJ. Però també, des dc sempre. em vaig plantejar que abans d 'arribar-hi havia de fer una sèric dc passos pre vis. Penso que, per al directo r, és un avantatge te nir altres disciplines més e nllà del que se sol demanar, que és que toqui el pia no. jo c rec que també ha de saber el que és tocar en una orquestra, viu re-la eles de dins i no només des del davant. 1 també penso que els directors han dc ser una mica composito rs. És per això que vaig fe r tot el que he l'e l abans, pe rquè sabia que el moment dc ser directo r ja aiTibaria. - De qui na manera l'ajuda a dir igir el A SuïssA, o N S'HA F ORMAT, FRANCESC P RAT H A DIRIGIT DA-RRER AMENT L'ESTRENA DE L'òPERA NiARia UND DER ZAUBERER D 'STEFA ÜLIVER I llA ESTAT EL DIRECTOR MUSICAL DEL PROJECTE ART ON STAGE, COPRODUCC IÓ DEL T EATRE I LA F'IRA n'ART CONTEMPORANI DE BASILEA. EL SETEMBRE PASSAT, VA DEBUTAR AL FESTIVAL D E L UCERNA COM A 011\ECTOR MUSI CAL DE L'ESTRENA ABSOLUTA DE RA.lrEC. UNO PUUNE, ÒPERA DEL SUÍS ROLAND MoSER. P ER AiXÒ NO ÉS ESTHANY QUE, EN EL MOMENT DE FER AQUESTA ENTRKVl STA, 'POQUE:S HORES ABANS DE DEBUTAR COM A DlRECTOH A RAHCELONA, PRAT ASSEGURÉS QUE AQUESTA CTT.A TENIA PER A ELL UN SIGNlF lCAT MÉS EMOCIONAL QUE PROFESSIONAL. fet d'haver estat intèrp•·et i compositor? -No sé com hauria estat fer de director sense have r estat abans o bois ta o compositor. però sí que sé q ue ara afronto l'orquestra. el meu instrume nt i la composició amb molt de respecte. Com a intèrpret, conec les tensions i simpaties q ue hi pot haver dins d'una o rquestra, perquè les he viscut. I com a compos itor. sé el que l'auto r dema na q ua n escriu i també que no e m puc pre ndre dete rminades llicències, perquè una cosa molt important que he après és que el gust no és c riteri. -Es va formar musicalment a Basilea, a Suïssa, o n encara •·esideix. D'on va venir aq uesta decisió? -La tria va estar motivada pel professor amb qui volia estudiar. Pe rò jo, per part meva, ja tenia ganes dc marxar, perquè per educació, tant des dc casa com tots els meus prol'essors, m'havie n animat a viure l'experiència d 'anar a fo ra, fins i tot per tol allò que significa a nivell humà. -Ha esmentat els seus professors. Fins a quin punt va ser decisiu el seu pas per l'Escolania de Montserrat e n l'opció de la música? -Jo allà m'hi vaig sentir molt bé, tot i que potser no vaig néixer amb la inspiració de saber de seguida el que volia. És cc11 que, quan en vaig SOitir. em vaig aníba r a plantejar no fer mús ica, pe r una inèrcia de canvi, perquè vaig come nçar a veure altres matèries i fins que no vaig acabar els estudis no vaig come nçar a aclarir les meves preferè ncies. Segurament, sense Montserr-at - i, sobre tot, sense el pare Ireneu- no hauria estat músic. -És pretesa la seva especialització en el repertol'i contemporani? -La música contemporània m'agrada ja eles que era intèrpret, però no hi tinc una preferència, s inó una proximitat. Em cons idero un director molt polivalent, tinc els meus punts forts i Ouixos, i la música contemporània en pot ser un de fo rt per una simple qüestió d'experiència. www. festivaldetorroella.com Del 18 de juliol a l 26 d'agost de 2008 Dlvendres,18de jullol f22hfEsgléSÍa Diumenge,10rl'agost f22.30hfPiaçadeta'v'lla ORQUESTRA HISTÒRICA DEL FESTIVAL DE TORROELLA DE MONTGRi • LA PRINCIPESSA FILOSOFA ALFREDO BERNARDINI, director ISABEL REY, soprano CONCERTO KOLN SARBAND WERNER EHRIIARDT, director DERVIXOS GIROVAGS Obres de Gluck, C. P. E. Bach. Carles Daguer, Mozart i Arles de Gluck, Jommelll i Mozart. Obres de Gluck, Dimllrle Canlemir, Giovanni Ba"ista Toderinl, Franz Xaver SOssmayer. Joseph Martln Kraus, Sullan Murad 111, Gazl Giray Han, Wojciech BobowskJ I All Ufkll Mozart. Pnlducclo del r.ma1oe Music¡oes de TonoelladeMomgri Olssable,19dejuliol / 22hf Esglésla Dimarts,12hgost l 22h/Esglésla KATIA & MARIELLE LABÈOUE, duo de pianos MARIA BAYO, soprano PABLO SAINZ VILLEGAS, guitarra Debussy: En blanc et noir I Schubert: Fantasia, o48 / Ravei:MaMère!Oye/Rapsódiaespanyola Dlsubte, 26dejullol /22hfPiaçadela Muralla FESTIVALOFF (Entrada gratuïta) Diumenge, 20 de !Ullot / 22 b I Can o.lnt1111 Diumenge, 27de juliol f22h/ PiaçadelaMuralla MAH OAMBA,veu (Mali) Dlvendres,1 d'agost !22hfE~ésia OOLCE & TEMPESTA STEFANODEMICHELI, director MARINA ALBERO, salteri MARIA GRAZIA SCHIAVO, soprano Domènec Terradellas: Obres per determinarI Niccolò Jommeli: Simfonia pera salteri, cordes i continu Maurice Ohana: Uanto por lgnacio S8nchez Mej/as I Ramon Humet: Un vent transparent• I Falla: El amor bru/O 'EIIIenall'UlCI».Oinordmc<II~ CIIIuC~CqlnWcdO delr.stMidelonooladelolonCgiiW.IE¡cpo~2008 Dissabte, 16 d'agost (22 30h/ Piaçade laVda ORQUESTRA FILHARMONICA DE NOVOSIBIRSK THOMAS SANDERLING, director OLGA KERN, piano de TomlOIIa de Moorgn Txalkovskl: Marxa eslava, op. 31 1Concert núm. I per aplano l01questra. op. 23/ Simfon/anúm. 4, op. 36 Dlssable, 2 d'agosl l 22h/ Església DIUuns, 18rl'agost 122.30hfPiaçadelaVIta LA C.ARAVAGGIA LLU iS COLL, corneta Idirecció MARTA INFANTE, mezzosoprano ORQUESTRA FiLHARMONICA DE NOVDSIBIRSK THOMAS SANOERLING, direc101 RENAU OCAPUÇON, violi GAunER CAPUÇON, vfoloocel Collcertal¡momóriaci'Erne$1 Uuch. Pmduccíó dd fesliv¡ldeMúSiques Obres de Daria Castella, Tarquinio Merula, Glovanl Battlsta Fontana. Blagio Marini i Andrea Falconieri. l'lollUWOdelrtsiMIIItlo\$que$delorroellcloMaolgrl Divendres, 8 hgost I 22.30b/ Ptaçadela Vila COR FILHARMÒNIC DE PRAGA ORQUESTRA DE CAMBRA DE PRAGA WKAS VASILEX, director del cor ONDIIEJ KUKAL, director JAROSLAV TUMA, OClJile WDMIL.A VERNE)IOVA, soprano JANA SYKOROVA, mezzosoprano JAROSLAV QREZINA, tenor ZDENEK HlAVKA, baríton Beethoven: Missa Salemm's per a sofiStes, cor i 0/qUBStra, op. 123 Coi>o>duocoò del FUMI de M!lsi¡ues de T..,_ de MorliQI'f I ol hSIH~ hl!r""*""'deMillllcaPatJCasaisd!l\'eadt!ll Domènec Gondlez De la Rubla: Slmfooia 8a!celona • Brahms: Doble ooncert pet aviol. violoncel I OfQIJflSira, op. 102/ Tnikovsti: Slml0111a/Un. 5, op. 64 -- - Oln-<11-C....c:-.,. Dunecres,20chgos1 f22hf~ RENAUD CAPU~ON, vlol GAunER CAPU ON, viokJoctl NICHOLAS ANG LICH, piano Brahms: Trio num. 1, op. 8/ Tno núm. 2, op. 87 I Trio mn. 3,op. 101 Dlmarts, 26hgost 122h/~ JOAOUIN ACHÚCARRO, plano Chopin: Fantasia impromptu, op. 66 / Sonata mim. 3, op. 58 / Debussy: Preludis (llibre 11) Dijous, 2• de jullol / 22 b f Chle l'eiJI Olvendru, 2S dtluliol / 22 b I Can UuaniJIIa PROFeSSORS I AWMNES DEL CURS D'ESTIU DE l'AULA DE MÚSICA TRADICIONAL I POPULAR (FESTCAT) Dlme"es, 23 de lullol l 22 hf Can Oulntana MÚSICA NOSTRA Musica popular I tradicional de Les lnes Balears Dilluns, 28 de julloll21 hI Església EN SEMBLE MEDITERRAIN f- Dllvlor Messlaen: Ouartet per a la fi de/S temps Pmduulll del do MllslqtNs clt T111111011l de Mooq¡n Dlmecru, 6 d'agost f 22 hf Cinema Monlgn l'HEROI DEL RIU (EstalS Unlls 1928) Repartiment Buster Keaton, Tom McGul<e. Emes! Tooen<:e. Tom L!Wis. Marion BYJOO DirectDr. Cllaries Relsnet. auster Ktaton Banda sooora creada I com¡¡os1a per ~rtes Robert MIQUEL bGa MAIÚN, clar1neiS CARlES ROBERT. plano _ael_<ll_dt_<ll....,.._ Dijous, 21 hgosl / 21 . , E.sgl6sil JORDI CASTEllÀ. plano Brmms: en:~ twa fJiilllO. op.76; l'rllllllr. SMcasmes, op. 17 I M~:~ Prelutls f Monlsllvllge: Tm Otvet:IJmtr¡¡s 1 Uszt I1MMR lllm.2 i$1:(,)¡f;1,1.f;i C R rT I CA Bategar amb Gergiev IBERCAMERA. London Symphony Orchestra. Dir.: Valeri Gergiev. Stravinsky, Txaikovski. L'AUDITORI. 13 DE MARÇ DE 2008. per Mercedes Conde Pons empre hi ha el perill, quan una orquestra internacionalment reconeguda fa una gira de concerts per diverses ciutats, de patir una decepció a causu de la inestabilitat d'unu orq uestru - no s'ha d'oblidar que sempre està formada per persones- esgotada per un ritme dc feina i viatges sovint massa accelerat i que repercuteix en una interpretació superficial i bruta. La London Symphony Orchestra va tornar a Barcelona amb el seu nou director titular, Valeri Gergiev. amb un programa marca de la casa del reconegut director rus. Provinent dc Madrid, la London Symphony Orchestra es va presentar amb la lliçó ben apresa, però sobretot, molt fresca. I això que el programa no era en absolut senzill. El ballet d'lgor Stravinsky, Petruixka, es va sentir a la sala simfònica de L'Auditori en la seva versió ptimerenca, amb més protago- S nisme del piano i una més gran dificultat instrumental. La ver· sió de Gergiev va permetre copsar cadascun dels mil·limè· tries detalls que amaga l'excepcional partitura del mestre rus. Res no passà desapercebut, ans al contTari, l'equilibri sonor estava tan ben aconseguit que fins i tot la sonoritat global permetia sentir-se embolcallat contínuament per la música, ja fos en els moments més intimistes com en els de més grandiloqüència, sense caure en l'estr;dència. I encara més rellevant: la curosa feina del director i l'orquestra es manifestà en la percepció d'estar al davant d'una de les més grans obres mestres del segle xx. Valeti Gergiev va demostrar amb el programa escollit haver pogut, en poc temps, imprimir al conjunt britànic el caràcter rus que la seva persona artística tan bé destiHa. La London Symphony Orchestra és una dc les millors orquestres del món i el seu so és qualitativament poc discutible. però Gergicv sap modelar-lo amb el seu carisma i una gestualitat aparentment poc definida però plena de registr-es que hipnotitzen i dirigeix a la seva voluntat. La Simfonia núm. 6, "Patètica·· de Txaikovski amaga el misteri de la tràgica però no del tot demostrada història de la mort del seu compositor, que - segons algunes versions- decebut pel fracàs de la seva estrena, va veure un got d'aigua infectada de còlera, tot provocant-se la mort. Com si es tractés d'un presagi. Txaikovski podria haver compost una música que és certament pessimista i fosca, alhora que molt me- lancòlica i romàntica. Sense aconseguir l'homogeneïtat dc la primera part, la Simfonia núm. 6 va anar creixent des d'un començament amb daltabaixos de tensió, fins a un tercer i quari moviments -"Allegro molta vivace" i "Finale. Adagio lamentoso"- que deixaven pas a un silenci absolut, la millor prova de l'èxit d'un conceti, signe inequívoc de la concentr-ació i respiració conjunta de públic i intèrprets. Després d'una gran ovació, la millor recompensa no era un encore fora de context, com Gergiev va posar sàviament de manifest. El pathos deixa una empremta massa forta, que no pot desaparèixer en uns breus instants. Haydn i Mendelssohn, la suggestió d'un binomi CONCERTS SNF'ÒNICS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Cor Madrigal. Francisca Beaumont. mezzosoprano. David Alegret, te· nor. José Antonlo López, baix. Dir.: Vfctor Pablo Pérez. Haydn, Men· delssohn. PALAU DE LA MÚSICA. lS DE MARÇ DE 2008. per F. Taverna-Bech egurament seria d ifícil trobar apassionament, o fins i tot una certa dosi de drama en la música tant de llaydn com de Mendelssohn: tanmateix. el que més ens sedueix en ambdós compositors és la seva capacitat per mostrar l'equilibri dc l'estructura de la composició. així com la claredat del seu discur'S: elegant, bell i àgil. Amb tot, aquestes admirables virtuts tambê ens fan la impressió que tenen el do de l'ambigüitat. És a dir. en les c1·eacions d'aquests dos músics no hi ha problemes de cap mena per passar d'un clímax dramàtic al propi de l'expressió íntima i captinguda. Potser per aquesta raó la seva interpretació no resulta sempre fàcil d'enfocar i davant de la di- S 18 210 licultat s'opta per una solució no gens discutible, però sí perillosa. com és caure en l'amanerament artificiós. No va ésser aquest el cas en les versions que vàrem escoltar a l'Orquestra del Vallès, al Cor Madtigal, als solistes vocals i al director Víctor Pablo PèrC't. però sí que en la seva l abor~ sempre desenvolupada amb entusiasme comunicatiu, ens va semblar quelcom or-ientada a l'espectacularitat. Com si en definitiva ens volguessin mostrar la possible grandiositat dc l'edifici simfònic i, en canvi, fins a ce1t punt, s'oblidessin del que alena d'humanisme i emoció en aquests monumentals frisos simfònics. Per aquesta raó. ens va semblar més ben resolta la interpretació de la música de VfCTOR PABLO PÉREZ I DAVID ALEGRET llaydn, que no pas l'exaltament d'un ritual pagà que dóna fOLma a la cantata La nil de Walpurgis dc Mendelssohn. Amb tot, diguem que el trio vocal dc solistes va fer una labor estimable, tot destac¡mt-hi la bellesa de la veu de Francisca Beaumont, la musicalitat del tenor David Aleg¡·ct i l'entitat lírica del baix josé Antanio López. Per la seva banda, el Cor Madrigal, obviant alguns problemes d'emissió, va oferir unes intervencions plau- sibles, mentre que l'Orquestra del Vallès va realitzar un treball dins del seu nivell de notable eficàcia. Corn ja hem dit, Víctor Pablo, director ben experimenta t al llarg d'un trajectòria en la formació dc les agrupacions simfòn iques hispàniques, va optar per incentivar la vessant espectacular de la música, la qua l en alguns moments ens va fer enyorar contrastos més subtils en el matis i en fraseig de la música. Dues visions del 'Concert' de Brahms TEMPORADA OBC. Gerhard Oppitz, piano. Dir.: Leopold Hager. Brahms: Concert per a piano núm. L Dvorak: Simfonia núm. 6. L'AUDITORI.14 DE MARÇ DE 2008. per lluís Trullén na malaltia sobtada del reconegut pianista elson Frcire va motivar que la interpretació del Concert per a piano núm. 1 de Brahms fos a càrrec del no menys carismàtic Gerhard Oppitz, un dels grans deixebles de Wilhelm Kempff i que amb les seves integrals de les obres de Schu bert i Brahms, de les Sonates dc Beethoven i Mozart, d'obres de Grieg o de Bach i de les obres mestres del segle xx. s'ha erigit en les darreres tres dècades en un dels refe- U rents del pianisme internacional. Oppitz i l'OBC, dirigida per a l'ocasió per Leopold Hager, tenien davant seu un repettoti d'un romanticisme punyent, com és l'esmentat Concert de Brahms. Però els cd teris iJJterpretatius van ser diametralment oposats: per una banda, Oppitz donava mostres del seu pianisme exquisit, amb moments L'Otunds, tècnicament infa Hi ble. de sonoritats potents i exuberants, plantejant un BralmJs en què la seva riquesa harmònica i les complexitats Vents de lluna al Palau PALAU 100. MoonWinds. Cor de Cambra del Palau de la Música. Dir.: Joan Enric Lluna i Jordi Casas. Dvorak, Bruckner. PALAU DE LA MÚSICA. 12 DE MARÇDE 2008. per Josep Barcons ra el primer cop que la jove formac ió MoonWinds - que sota la direcció dc joan Enric Lluna agrupa el bo i millor dels intèrprets dc vent de tot l'Estat- actuava al Palau de la Música. A la primera part, la Serenata en Re menor. op. 44 presentava un Dvorak desenfadat, feliç, ple de frescor, que sembla innuït pel Mozat1 més apol·lini. El pdmer moviment, un "Moderato'' de caràcter viu i alegre. va ser E explicat amb un gust exquisit en l'articulació. El ''Minuet", gràcil i volgudament senzill (ara que s'ha acabat l'Any Serra, permetin-me dir-ho: joaquim Serra beu d'aquí), va continuar am b aq uesta bona tònica interpretativa, amb un so enormement compacte, afinació impecable i complicitat absoluta en el fraseig. En ('''Andante" va aflorar el lirisme bohemi, i els festeigs entre el clarinet de Joan Emic Lluna i l'oboè de Jua11 Lislevand extraordinari EUROCONCERT. Ensemble Kapsberger. Dir.: Roll Lislevand. Concerts per a mandolina, viola d'amare, violí de Vivaldi. Fandango, Tarantef.les de Santiago de Murcia. PALAU DE LA MÚSICA. 26 DE MARÇ DE 2008. per LL. T. n un principi. I'Ensemblc Kapsbcrger i el seu extraordinari director i reconegut guitarrista i llaütista, Rolf Lislevand, havien d'actuar conjuntament amb el Coro Prima Prattica en un programa dedica t a madrigals i danses a l'Europa del segle XVI I. Però un canvi anunciat setmanes abans va propiciarnos un apropament a la músi- E ca de Vivaldi. a la dels seus inefables concerts per a mandolina, per a viola d'amore i de llaüt, pàgines acompanyades per pàgines de caire d'improvisació i de ressons populars de Santiago de Murcia, amb el mateix Lislevand a la guitarra barroca. Vuit instrumentistes amb violins, violes. violoncels. contrabaix, tiorba, guitarra batente i percussió. acompanyant tècniques que requereixen una articulació perfecta, seguretat absoluta en els salts i capacitat per afrontar diferents canvis de dinàmica constants en aquest tour de force pianístic. sempre estiguessin enfocats a evocar el pianismc simfònic tan característic del compositor alemany. Però Leopold Hager, un director dc vàlua reconeguda per Ics seves recreacions del panoramn clàssic i dc Ics obres destinades a orquestracions més reservades, plantejava un Brahms segons un punt de vista diferent. dúctil. extremament líric amb una concepció quasi haydniana. Com a conseqüència: una obra en què solista i orquestra han de mostrar una homogeneïtat absoluta, es va plantejar amb uns cri- tetis de concepció musical diametralment diferents. Per la seva banda, la Sisena de Dvorak, una obra que té moments brillants, com l'impulsiu i en tantes ocasions interpretat "furiant", d'una poètica romàntica delicadíssima manifestada en('" Adagio'' i d'un fina l btillant i vehernent com l'"Allegro spiritoso", va tenir una lectura correcta, amb manca, però, de força en l'expressió. de moments que manifestessin aquella serenor contemplativa tan pròpia del compositor, com aquells instants d'un colorisme radiant i efusiu. Una lectura en la qual Hager va semblar no sentir-sc tan còmode com quan per Ics scves mans passen les partitures de Mozart. Manuel Lumbreras es convertiren en un joc dc carícies i insinuacions que només podien trencar els laments que Dvoník posa a les trompes. L'uníson enèrgic amb el qual s'enceta el còmic ''Finale" va poder-se sobreposar a la tos d'una part del públic, per tancar una primera part que acabava amb molt bon gust de boca i sensació de respirar a fons. Contrastant amb la fruga litat dc la primera part , a la segona venia un tractat dc teologia. Això és. 1~1 Segona Missa d'Anton 13ruckncr. en Mi menor. Els MoonWinds (ampliats amb dues trompetes i tres trombons: no pol ser altrament, en Bruckner) van deixar el seu paper protagonista a les veus del Cor de Cambra del Palau. Sota la direcció de Jordi Casas, i fent gala d'una potència que no anava mai en detriment del control i la qualitat del so, la fonnació coral va abordar amb solvència el difícil paper que els atorga Bruckner. El dc vegades excessiu tlibrato de les sopranos no va obstar perquè hi haguessin moments de gran bellesa sonora i excel·lent progressió tímbrica (especialment entre l'aeri "Kyrie" a vuit veus i el tulfi celebratiu del "Gloria"). Casas va signar una versió austera (amb final s mcsuradíssims de gran efecte), que va tenir el seu punt àlgid en el trinitari (o s'ha de dir ternari?) "Credo": just el tercer moviment. el solista noruec i fundador del conjunt, van oferir un concert d'una qualitat excepcional en què el bon gust, el virtuosisme elevat a la màxima expressió i aquella atmosfera veneciana que scmpt·e plana en la música de Vivaldi omplien de lluminositat i sensibilitat unes versions d'ext rema delicadesa i qualitat tímbrica. Van ser més dc ducs hores de refinament musical, en què l'harmoniosa sonoritat dc la vio la d'amare. el virtuosisme que permet la guitarra bate11te. la dificultat que comporta la interpretació d'un instrument dc dimensions reduïdes com la mandolina. sempre tenien com a punt de mira la riquesa de la musicalitat. el refinament que com- porten aquestes versions instrumentals segons criteris històrics, i la calidesa i particular sonoritat que propicia l'ús de cordes de tripa en els instruments de corda fregada. Però per sobre de tot, la qualitat dels instrumentistes. amb un Lislevand (un dels principals col·laboradors dc Savall) que, com l'imèrpret català, sap envoltar-se del bo i millor per assolir la màxima qualitat en totes les obres que passen per les seves mans. Una nova ITObada - la tercera en els darrers vuit anys- de Lislcvand i el públic d'Euroconccrl. en un concert en què la llum delicada i nostàlgica de la Venècia de Yivaldi va gaudir-se en la màxima plenitud dins el Palau. 19 211 Plasticitat sonora TEMPORADA OBC. Zukerman Chamber Players. Amanda Forsyth, violoncel. Pinchas Zukerman, director i violí. Wagner, Bruch, Mozart, Prokófiev, Txaikovski I Dvorak, Mendelssohn, Brahms. L'AUDITORI. 29 DE FEBRER i 3 DE MARÇ DE 2008. per M. C. P. ------------------------inchas Zukcrman, reconegut arreu del món en la seva faceta wm a vio· lin ista, dedica una part dc la seva activitat a la direcció orquestral. Any i mig després de presentar-sc a Barcelona amb el seu grup de cambm Zukerman Chambcr Playcrs -una al· tra dc Ics seves facetes artístiques- . el violinista israelià es posà al capdavant de l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya amb un programa eclèctic en què destacava la seva aporta· ció com a violinista amb el Concert per a •'ioií i orquestra núm. 5 en La major dc Mozart, com també la dc la seva dona. la violoncel·lista Amanda Forsyth, amb el popular Kol Nidrei -en la seva versió per a violoncel i orquestra- de Max Bruch. Els afortunats adm iradors dc Zukcrman van poder gaudir d'u na sobredosi del seu art, P perquè contemporàniament als concerts amb I'OBC -tres concerts entre d ivendres i d iumenge, com és habitual- el violinista va fer dues actuacions més a la Sala de Cambra de L'Auditori -diumenge i dilluns al vespre- amb la seva esmentada fmmació de cambra, els Zukerman Chamber Players, amb un programa eminent· ment romàntic - Dvorak. Mendelssohn i Brahms- en què es va reconèixer un segell sonor comú. o hi hauria d'haver dubtes a l'hora d ·entendre que diligir una orquestra no té res a veure amb tocar el violí, com tampoc no té a veure amb liderar una formació de cambra. En les dues últimes facetes, Zukennan demostra el gran mestratge que li aporta una carrera d'altíssim nivell i una innegable capacitat per fer i transmetre bona música. Però dirigir una orquestra requereix PINCHAS ZUKERMAN molt més que sensibilitat musical. Pinchas Zukerman la té. sens dubte, i no es pot dir que la seva aportació al capdavant de l'O BC fos nul·la, al contrari. es va poder apreciar una gran feina amb la secció de corda, tot aconseguint d'extreure'n un gran so que tant de bo es deixés sentir més sovint. Dc fet, aquesta va ser la seva gran aportació com a director, aconseguir de l'orquestra una plasticitat sonora molt au·acti· va. El prognuna que va presentar al públic dc L'Auditori tenia una clam intenció lúdica, totes les obres interpretades tenien un d'aquests dos adjectius: populars o efectistes, sense que aquests qualificatius amaguin cap connotació negativa. El concert es va obrir amb una obertura d'Els mestres cantaires de Nuremberg de Wagner de gran efectivitat, per passar a un Kol Nidrei en què Amanda Forsyth va extreure un so de molta consistència, però sense acabar de commoure. El gran atractiu del concert, però, era sentir Zuke•man interpretant al violí alguna obra solista. EI violinista va escollir el Concert per a PioIí i orquestra núm. 5 -conegut amb el sobrenom de "Turc .._ de Mozart. en el qual van ser presents la puresa i precisió diamantina del seu so i la característica suavitat amb què llisca l'arc, juntament amb una particular reinvenció de les articulacions en un Mozart molt diferent de l'habitual. Va cloure el concett un bon lligam musical: la Simfonia clàssica, op. 25 de Serguei Prokófiev -amb fragments que apareixeran també al seu ballet Romeu i f ufie/a- i l'Obertura fantasia sobre el mateix tema, de Txa i· kovs ki, en um1versió de so esponjós i no gens tibant. Excel·lent proposta a Lleida COR DE CAMBRA DE L'AUDITORI DE LLEIDA. Cor de Cambra del Conservatori de Girona. Orquestra de Girona. Grup de Percussió del Conservatori de lleida. Dir.: Xavier Puig. Purcell, Britten, Copia nd, Barber, Bernstein. AUDITORI DELLEIDA. 15 DE MARÇ DE2008. per Xavier Chavarria ---------------------- J 20 212 a fa temps que t'Ci vindiquem l'excel-lcnt programació que proposa el Cor de Cambra de l'Auditori dc Lleida: concerts intcrcssantíssims, amb obres inusuals i de gran categoria, estrenes, música catalana. col-laboracions amb altres formacions i la participació dc solistes dc casa. Xavier Puig n'és l'artífex i cal atribuir-li el mèri 1 no només d'idear Ics programacions sinó també dc durIcs a bon port amb una qualitat admirable. I aquest concert en va ser una bona mostra. Puig va treure un so gruixut i intens de l'Orquestra de Girona. ben empastat i de bona afinació tant en la Xacona en Sol menor de PUJ·cell com en la Marxa fúnebre de Brillen i especialment en l'Adagio per a cordes de Barber, en què, a banda de petites indecisions en alguns atacs, van mostrar un so vellutat, ben conjuntat i molt expressiu, i un bon treball de fraseig i tensions. Els dos cors junts van cantar amb correcció i una afinació òptima les Funeral Sentences dc PurceU, però a un tempo apres· sa t. poc pacient, que els resta· XAVIER PU IG va dramatisme i profund itat. La secció dc vent-metall , que va acompanyar Purcell amb seguretat. ens va fer patir més del compte en la Fanfara per a un liome comú de Copland. Xavier Puig va trenar tota aquesta primera part sense interrupcions, gairebé enllaçant les obres. tot afavorint la tensió argumental i el recoll iment, però deixant poc marge a la necessària "digestió" de cadascuna de les peces. A la segona part, totes Ics formacions conjuntament van oferir una versió vigorosa i brillant dels Chichester Salms de Bemstein, esperonats sens dubte per l'enèrgica direcció dc Xavier Puig. La corda va man· tenir el tremp en l'interme::::o de lï.nici del tercer temps, un dels moments més reeixits; bon treball de la percussió tot i l'excés de so que en certs passatges va ocultar les veus i la resta d 'instruments; exccl·lcnt la intervenció de la nena solista Meritxell Argenté, i meritori el paper del cor, que va suplir la manca de la potència i del gruix sonor que requereix aquesta obra (especialment a les veus agudes), amb una precisió rítmica i d'afinació admi· rabies. eR rT I e A ltt:i•l¡(i¿r;i Debut amb repertori clàssic EUROCONCERT. Ensemble Berlín. Boccherini: Quintet op. 45 núm. L Mozart: Quintet K. 406 i Quintet K. 407. Stamitz: Quintet concertant op. 11 núm.l. PALAU DE LA MÚSICA. 3 DE MARÇ DE 2008. per LL. T. E l debut a l nostre país de I'Enscmblc Berlin va evidenciar la vàlua d'un conjunt de cambra integrat per membres estretament vinculats a la Fi lharmònica d e Berlín i que des de l'any 1999 ha abraçat un repertori que inclou diverses pàgines dels repertoris clàssic i romàntic, exposades segons uns aspectes interpretatius basats en uns criteris d 'execució que sempre compleixen unes premisses determinades: la claredat en la sonm·itat, la vàlua tècnica reconeguda i que sempre han de mostrar cadascun dels instrumentistes o la conjunció d'idees enfocades sempre a acomplir els idearis estètics de les obres, configuren uns requisits bàsics que aquesta agrupació sempre pren com a base. Al Palau, i amb una formació integrada per un quartet de cordes, una trompa i un oboè, van endinsar-se en un programa que incloïa des del classicisme dels quintets mozartians, passant pel refinament neoclàssic del quintet de Boccherini opus 45 núm. I escrit l'any 1797, fins al Quintet concertant d'Stamitz de 1774. compost uns deu anys abans que les esmentades obres dc Mozart. Refinament i sere nitat, nuïdesa melòdica i acurada atenció als diversos nive lls dc sono ritat que produïen les harmonies. i per sobre de tot una tècnica encaminada a potenciar la claredat en la dicció de les distintes obres van esdevenir una constant en les interpretacions d'aquestes composicions. El plae r de fruir de la música i la capacitat de comunicar aquell sentit de proporció diàfana dels cànons clàssics que posseeixen cadascuna de les pàgines progran1ades (un Mozart d ' una elegància extre ma, un Boccherini lluminós i nítid en execució, un Stamitz de refinament acurat en el seu refinat melodisme van esdevenir eixos d ' un concert que va palesar la qualitat d ' un conjunt d ' una solidesa musical i interpretativa ara també reconeguda pel públic del Palau. Clarinet contemporani JOVES IN IÈRPRETS CATALANS. Víctor de la Rosa, clarinet. Andreu Gallén, piano. Ferran Carceller, marimba. S. Sciarrino, A. Berg,l. Stravinsky, M. Garcia, E. Palet, R. García. L'AUDITORI (SALA TETE MONTOLIU). 27 DE MARÇ DE 2008. per J. B. a proposta és ben interessant: al programa, tres obres cabdals per a clarinet del segle xx, i tres estrenes d c joves com posito rs escrites a partir de cada una d'aquestes obres. El factòtum d'aquesta iniciativa. el jove i inquiet clarinetista Víctor de la Rosa. El concert s'obria amb Let L me die before I wake de Salvalore Scianino, amb els seus trinats de silenci, sla ps en pianíssim, corals multifònics i el magnetisme d ' un buit sonor que probablement només es pot convocar des de l'alba espiritual que suggereix el títol. Com a contrapunt a aquesta obra. l'estrena de Marc Garcia, que fent ús de l'electroacústi- ca en viu explotava fins a l'extrem les possibilitats sonores dels gestos, l'espectre, les digi tacions i els atacs vi rtuosístics dc Dc la Rosa. Després. les exquisides Vier Stücke per a clarinet i piano d ' Al ban Bcrg. Els intè rprets van explicar amb delicadesa la gran línia melòdica i la riquesa contrapuntística de l compositor vienès. Subst ituint el piano per la marimba, Esteve Palet fantasiejava amb la vivacita t rítmica, els cànons i les imitacions entre els dos instruments en una obra que va pe1metre al percussionista Ferran Carceller desplegar tota la seva musicalitat. Finalment, amb una parella de ballarins a escena vingueren les Tres peces per a clarinet sol d'Igor Stravinsky, en les quals De la Rosa va poder mostrar el seu so més bell, plantejant una lec tW"a de l'obra acurada i suggerent. Sense solució de con t inuïtat, i amb suport electrònic, començava l'ob ra de Raquel Garcia, que -a partir de la desintegració del material stravinskià- arribava a construir un univers sonor final de gran força expressiva. en què la languidesa del so que exigia al clarinet acabava morint (before I wake) en aire. Precisa sacralitat vocal COR LEDER CÀMERA. Dir.: Josep Vila. V. Ness, O. Messiaen, F. Poulenc. C. Gumf, O. Cruixent, X. Pagès, J. Baucells, J. Vila. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 29 DE MARÇ DE 2008. per J . B. E l cor Lieder Càmera, dirigit per Josep Vila. treu un so exquisit en els piani. Gràcies a una afinació impol·luta i una e missió vocal molt nítida, genera un timbre rea lment del icat, i fa que els ham1ònics esmaltin amb el seu espectre la sala dc concerts. En bona part dc Ics obres que va interpretar. la fonnació sabadellenca va poder lluir aquest grandíssim control. En la ptimera part, en els Cinc motets del flamenc Vicc Ness, s'hi afegia, a més, una gran precisió en les articulacions sil·làbiques. Aquest control sono r va ser clau per a la bona interpretació de l'O sacrwn convivium! de Messiaen, que requereix una profunditat tan con tinguda en el fraseig que és gairebé impossible d'assolir. Potser perquè estàvem en temps pasqual, ja lluny de la Quaresma, la interpretació dels Quatre motets per al temps de penitència de Poulenc va ser. en canvi, menys precisa i reeixida. A la segona part, l'aire sacre de la primera continua va tant amb l'obra dc Carles Gumí (una evocadora Pax, de gran bellesa harmò nica) com amb la fantàstica Am Meer d'Oriol Cruixent, que. fent ús de diversos efectes sonors -molt ben resolts pel cor: im pecables els clústers scmitonals. els recitats, els sons sords ...- . generava un ambient proper a l'encanteri. Després. l'AFe Niaria de Xavier Pagès (de traç ample i amb presència d'un solista tractat gairebé com un recitador sinagogal) i les més homofòniques Tres peces sacres de Josep Baucells continuaven amb l'esfera religiosa de tot e l programa. Una esfera que es trencava - i alhora la coherència d el concert- en L'Aroda/if (a nagrama i efectiva recreació de La filadora) de josep Vila. Ni que -<:om diu Mircea Eliade-el sagrat s'amagui en el profà. el salt al repertori popular (després va venir el bis del Rossinyol) va ser poc menys que extcmpm·ani. 21 213 La justícia dels aplaudiments CONCUlTS SMÒNCS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Francesco Tristano Schlimé, piano. Mireia Uco, violí. Dir.: David Giménez Carreras. Falla, Rimski·Kórsakov, Ravel. PALAU DE LA MÚSICA. 30 DE MARÇ DE 2008. per F. T.-B. a tenir un bon èxit l'Orquestra Simfònica del Vallès: els aplaudiments es perllongaren sensiblement al fina l del concert. Veritablement, la versió excessiva en volums i en l'ím petu expressiu tan t del Caprici espanyol dc Rimski-Kórsakov, com del Bolero dc Ravel. va suggestionar el públic en graus inexpHcables. Segurament la raó no és altra que ara quasi només ven o V triomfa allò que impacta pel seu sensacionalisme. Això podlia, en certa manera, justificar aquesta reacció. I és que veritablement el concert va desenvolupar-se en dues rases que semblaven transcórrer pels antípodes ... Així, els aplaud iments van sonar am b desgana i escassetat al fmal de la primera part, mentre que en la segona, com ja s'ha exposat, les ovacions es van desbordar Poesia del silenci FESTIVAL NOUS SONS. laia Masramon, piano. Christoph Richter, violoncel. F. liszt, A. Skriabin, A. Webern, G. Kurtag, W. lutoslawski, A. Jolivet, F. Mompou, G. Benjamin, O. Messiaen, T. Takemitsu. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 5 DE MARÇ DE 2008. per J. B. ---------------------------- i ha una figura retòrica. anomenada preterició, que consisteix a dir allò que s'ha dit que no es diria . Cs així com josep Maria Gu ix va encetar els comentaris previs al sisè concert del Festiva l Nous Sons. Deia que no parlal'ia de la clarividència elegíaca de l'últim Liszt, ni dc les harmonies visionàries d'Skriabin, ni dc l'espiritualitat dc H Messiaen... Perquè l'únic que podia dir del coherent programa que presentaven Chdstoph Richter i Laia Masramon era que deixava tocat. .. , no sabia per quin motiu. O sí que en sabia el motiu: potser perquè la música és l'art que -per la seva asemanticitat- permet convocar amb més facilitat allò absent. Efectivament, el concert fou en intensitat i generositat. En veritat, la versió de Noches en los jardines de España només va oferir manca de cohesió i un desenvolupament excessivament fragmentat. Veritablement, si el solista Franccsco Tristano Schllmé no encertà a oferir un discurs que unifiqués en sentit expressiu Ics seves intervencions virtuosístiques, tampoc l'orquestra dirigida per David Giménez va establir almenys un diàleg amb el solista. És així com la música dc Falla quedà reduïda a una exposició no sempre coherent dc motius i temes que semblaven aparèixer i reapar·èixer sense cap mena d'il·la- cíó explicativa. Realment, després d'aquesta interpretació tan mancada d'interès, es justificava que el públic s'entusiasmés amb la fogositat i el caràcter exultant de les obres esmentades de Rimski-Kórsakov i de Ravel... D'alguna manera, va ésser una manera de premiar L'entusiasme que els músics van manifestar en el seu treball, bon tre ball al qual, però, no van mancar també certs desajustaments de coordinació. Amb tot, però, el vitalisme i la valentia per afrontar amb notable apassionament la música fu lgurant de Kórsakov i Ravel mereiJtia aquesta recompensa. un recital d'absències. S'encetava amb la segona Elégie de Franz Liszt, que amb lirisme extrem explora els límits melòdics del violoncel, de bellíssim so a les mans de Christoph Richtcr. La boira dels records es feia present amb els Nuages gris de Liszt i amb un preludi d'Skriabin . la vaguetat dels quals deixava pas a la música -excepcionalment ben recreada- dc Webern, Ku rtitg i Lutoslawski. Amb una volada líl'ica exquisida, el Nocturn de )olivet tancava la primera part, tot retomant la música a un context tonal en què el joc entre llums i om bres permetia que els intèrprets juguessin amb complicitat absoluta a confondre timbres, extreure colors su btilíssims i destí l·lar reflexos de lluna. Els silencis implícits de Mompou obrien la segona part, i aviat deixaven pas a les ressonàncies amb què Georges Benjamin recorda Haydn: una lletania enormement complexa que Laia Masramon va presentar amb uansparència cristal·lina i fraseig encisador. Lutoslawski novament, i Messiaen (colpidora la interpretació!) visionant la Primera comunió de la Verge. Finalment, la màgia de Takemitsu, amb el mite d'Orion, retornava els misteris al seu silenci incandescent celeste. Poesia feta so... Joventut i talent al servei de Ravel LES MÚSIQUES DE CAIXAFORUM. Marta Infante, mezzosoprano. Jorge Robaina, piano. Jordan Tejedor, violí. José Enrique Bagaría, piano. Pau Codina, violoncel. Ravel. AUDITORI CAIXAFORUM. 16 DE MARÇ DE 2008. per X. Ch. aixaForum ha rememorat algunes de Ics grans fites concertístiques viscudes al Palau de la Música Catalana durant els seus primers anys, en un cicle que, a part bona música. ha permès tastar no sense un punt d'enyorança la fascinan t i riquíssima activitat musical que es vivia al nostre país els anys previs a la guerra civil, sorprenent i envejable en molts aspectes. Aquest concert. que revivia el monogràfic dedicat a Maurice Ravel el 18 de C 22 214 maig de 1924 amb la presència i la intervenció del mateix compositor, tenia com a gran atractiu un equip de joves intèrprets amb un talent inqüestionable. El Ravel de joventut, el més simbolista. va ser magníficament servit per la mezzo lleidatana Marta Infante en les tres cançons dc Shéhéra=ade, Ronsa rd à son cime i Sur /'herbe, cantades amb l'esperit escaient, innombrables registres, un timbre tomasolat i una dicció excel·lent, i ben agombolada pel delicadíssim acompanyament proveït per )orge Robaina, que va embolcallar-la amb tendresa i bon gust, sempre respectuós i amatent a les inOexions i subtileses de Ja veu. També a la primera part van sonar dues peces per a violí i piano, la Berceuse sur fe nom de Gabriel Fauré i la temible Tziga11e, una partitura virtuosística que exigeix multitud dc recu rsos i sonoritats que Jordan Tejcdor i josé Enrique Baga ría van defensar amb caràcter i valentia. En la Sonata per a violí i 11ioloncel, Ravel nirteja amb la atonalitat i exigeix una enorme versatilitat i compenetració dels intèrprets. assolida amb escreix i gran musicalitat per jordan Tejedor i Pau Codina. José En- lique Baga ria se'ls va afegir en el Trio per a violí, violoncel i piano, una obra deliciosa, juganera, emocionant i profundament francesa, però també delicada i complexa. Tot i no formar un trio estable, van mostrar una bona entesa, un òptim equilibri sonor i fluïdesa de fraseig; potser hi va fa ltar certa flexibi litat, més llibertat agògica i dosificació en les tensions, però això no va enterbolir l'admirable versió que en van fer aq uests tres joves intèrprets, talentosos i en fTanca ascensió, dels quals hem de destacar el violoncel· lista Pau Codina, que amb 19 anys mostra no només una formidable dotació tècnica. sinó també una maduresa musical excepcional. eR Passió exegètica IBERCAMERA. Cor de Nens de Windsbach. Deutsche Kammervirtuosen. Dir.: Karl-Friedrich Beringer. Bach: Passió segons sant Mateu. L'AUDITORI. U DE MARÇ DE 2008. per X. Ch. a Passió segons sant Maleu és més que un obra musical, va més enllà de l'art: és bellesa i humanitat en estat pur. No cal ser cristià ni tan sols creient per rebre el sotrac emociona l que provoca aquesta obra colossal i íntima alhora, profundament espiritual i que. més enllà dc la creença religiosa, ens parla en termes universals, i en què J. S. Bach planta un mirall davant la humanitat que invoca la consciència i la renexió. I potser és precisament això el que busquem en un concert de la Passió: aquesta veritat, aquesta emoció sorgida del treball intens i rigorós però també sin- L cer. essencial i fet des de la humilitat. Aquesta Passió demana alguna cosa més que perfecció tècnica: li cal allò intangible, capaç de sublimar-la i convertir-la en una experiència commovedora. I la lectura que en va fer Beringer va ser realment exegètica, donant sentit a cada paraula, dotant-la del sentiment i l'emoció justa, sense cap excés. Contingut austet; amb un gest heterodox i a voltes poc precís (que va provocar alguns desajustarnents rítmics en l'orquestra, especialment al cor final de la primera part ··o Mensch! ') però molt expressiu i amb una connexió prodigiosa amb el cor, que va tenir una actuació senzillament formidable, impressionant. El Cor de ens de Windsbach és integrat per una seixantena de cantaires, nens i adolescents entre 8 i IS anys, amb unes veus polides, be-n treballades. de so equilibrat, homogeni, disciplinat i potent. amb una afinació impecable, un sorprenent sentit musical i, per sobre de tot, lliurats en cos i ànima a la música, cantant-ne tots els deta lis i en molts casos dc memòria. Van brodar amb delicadesa tots els corals i amb convicció i ferotgia Ics dramàtiques turbes. Una revelació. L'equip de solistes també va estar a un nivell altíssim. Markus Schafer és un d'aquells Evangelistes que es liquen dins del paper, te l'expliquen amb dramatisme i convicció però sense estridències: amb una gran riquesa de matisos i accents, i una admirable solidesa tècnica. va mantenir la ten- rT I e A i¡j;i:C.)¡f;j,f,r;l sió i la brillantor vocal durant tota l'obra sense defallir. Thomas Laske va fer un Jesús heroic. viril. quasi desafiador, amb una veu timbrada i potent. Un punt de dolçor li va mancar a la soprano Julia Bohnerr, freda al principi: l'ària ..Aus Liebe... però, la va brodar. lleugera i etèria, malgrat un lleu vibrat sobrer. Austera i essencial la contralt Rebecca Martín. de veu poc potent però adequada i amb una expressió clara i diàfana. Brillant el tenor Thomas Cooley, carna l i molt expressiu. amb un "Geduld" antològic. I convincent el baix Peter Schone en les àries i en tots els seus papers (Pere, judes, Pilat) malgrat l'afinació imprecisa d'alguns passatges recitats. L'orquestra va fer un treball excel·lent, ajustada i respectuosa amb les veus, i amb uns solistes extTaordinaris. Gran música per a un gran cor CICLE MAS I MA5-COR VIVALDI. Cor Vivaldi. Arnau Farré, or- gue. Dir.: Òscar Boada. Rigol, Brotons, Bacchus, Guinovart. AUDITORI AXA 31 DE MARÇ DE 2008. per X. Ch. n un país com aquest, tenir una for111ació de veus blanques com el Cor Vivaldi és un privilegi, un motiu d'orgull i satisfacció: no només per l'ambició del seu projecte. per les tones dc treball que hi aboquen, o per la bona música - i ben feta- amb què ens obsequia en cada concert, sinó també pel compromís amb els creadors actuals. Perquè un compositor difícilment escriurà obres corals d'envergadura si no té l'absoluta certesa que hi haurà un cor amb prou quali- E tat i solvència que la hi pugui interpretar amb totes Ics garanties. És gràcies a cors com el Vivaldi que neixen obres com les que vam sentir en aquest concert: darrere l'epígraf"Això va a missa!" va presentar quatre Misses Brevis de destacats compositors actuals del país. Jordi-Lluís Rigol, Salvador Brotons. Peter John Bacchus i Albert Guinovart, totes dedicades a aquest cor, i tres de les quals fruit d'encàrrecs recents i, per tant. estrenes absolutes. Aquest sol fet, és a dk, Eclecticisme? TEMPORADA OBC. Dir.: Emmanuel Krivine. Schumann, Zemlinsky. L'AUDITORI. 8 DE MARÇ DE 2008. per F. T.-B. ra rorça interessant el programa, en inclou re una obra simfònica de Robert Schumann -Simfonia núm. 2- i complementar-la amb un poema simfònic - La sirena- d' Alexander Zemlinsky. El programa tenia el seu interès. Era un manera de mos- E trar l'evolució de la música orquesh·al del romanticisme que si s'orientava cap a una decidida ampliació de Ja paleta colm·ística de Ja música, també, alliberant-se de motlles formals, cercava assolir major densitat en el caràcter expressionista del discurs simfònic que el Cor Vivaldi esperoni la creació, es rasqui Ja butxaca encarregant obres, i motivi i engresq ui compositors d'aquesta categoria a escriure obres d'envergadura sense limitacions tècniques. ja és prou motiu per a l'admiració i l'agraïment. El Cor Vivaldi, a més. s'ha renovat amb incorporacions provinents del riquíssim planter on es reconeix també una magnífica feina; la mitjana d'edat dels cantaires ha baixat, però el seu so d'inici contiJ1ua sent brillant, equilibrat. homogeni. vigorós i ric en matisos: el material és excel·lent i això queda ben palès en la qualitat de les solistes. El treball i l'actitud del Cor va ser admirable en les quatre misses. obres totes bellíssimes i amb passatges magistrals. però la complexitat i la llargada del programa en van fer trontollar la resistència; el rendiment va anar minvant i, després d'una notable primera part, el cansament es va començar a notar en la Missa de Bacchus: el so es va anar endurint i va provocar alguna estridència als aguts del Sanctus, i episodis calats en l'Agnus Dei. En la Missa de Guinovart, fresca i àgil però extensa i molt exigent, el cor va anar perdent tremp i poder expressiu. No obstant això. quan el Cor Vivaldi tingui aquestes obres madures al punt just, n'oferirà versions antològiques: és l'únic cor del país capacitat per fer-ho. per poder manifestar continguts emotius de més entitat i complexitat psicològica. Tanmateix, això no va ésser motiu suficient per poder atraure el p(rblic suficient perquè la sala registrés una anuència francament destacable. Cert. l'orquestra tampoc no passa per un dels seus millors moments per assolir climes d'eloqüència brillants com en temps passats, ni Kri vine va mostrar el temperament necessari per superar una actuació poc brillant i comandar el conjunt cap a ni- vells comunicatius de més efusivitat. Va ésser un conc.er1 correcte, en el qual tot va sonar just allà on havia de sonar, és a dir amb estimable equilibri i una execució atenta dels textos. que en canvi quedaven força allunyats del discurs apassionat i càlid que requerien les obres de Schumann i Zemlinsky. Més aviat la dicció semblava asèptica i quasi impotent per assolir la requerida brillantor en l'eloqüència i en el conh·ast de la coloració instrumentaL 23 215 Empatx dramatúrgic en 'Tannhauser' TANNHAUSERde Richard Wagner (llibret i música). Peter Seiffert. Petra Maria Schnitzer. Bo Skovhus. Béatrice Uria Monzón. GOnther Groissbllck. Vicente Ombuena. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Li· ceu. Dramatúrgia: Robert Carsen. Direcció musical: Sebastian Weigle. LICEU.19 DE MARÇ DE 2008. per J. Comellas na versió instrumental no extraordinària però digna, una apor1ació del cor esplèndida i un repm1imcnt d'un altíssim nivell. a la fi no acaben de poder imposar el seu protagonisme, una vegada més. damunt la parcel·la dramatúrgia. o insistiré en el meu posicionament a favor del corr-ent de renovació d'aquest apartat, fet que considero. entès de manera global, com un dels fets més transcendentals i enriquidors que ha sofert l'espectacle operístic d'ençà dels primers írruplors amb la figura dc Lucchino Visconti i la musa Callas com a referents il·lustrcs. Però crec que hi ha un problema dc fons que és la insti tucionalització d'allò que podríem anomenar "obsessió rupturista". O sigui crear una mena d'apriorisme de compliment obligat a redós de quelcom tan eteri i obert com és una línia o una concepció estètica; vingui o no vingui a tomb. U I aquest crec que ha estat el problema central de la versió de Tannhiiuser que ha signat Robert Cm·sen: caure no en la voluntat rupturista, sinó en l'obsessió i en l'excés que fa que a força de material conceptual acwnulatiu i amb la VO· !untat, en principi saludable i en part reeixida, de potenciar el contingut de l'obra o d'il·luminar-ne detenninats aspectes, sovint si no en distorsiona l'essència sí que la distreu i dispersa. Així, en aquest cas, al costat de troballes interessants, hi apareixien caigudes cspecwculars i difícilment explicables. Des d' un segon acte magnífic -sobretot pel treball actora ! i la intens itat dramatúrgica atorgada al cor, factor sovint molt oblidat-, a un tercer amb sensació de desballestament i d'inconcrcció. No és qüestió de trasllat d'època ni fins i tot de la circumstància argumental -<:onvcrtir un concurs poètic en un dc plàstic, encara que la cosa sigu i PETER SEIFFERT I PETRA MARIA SCHNITZER prou forçada. És sobretot, insisteixo en això, l'acumulació dïdees pretesament originals d'encaix forçat i a la fi conOuint en una melodia dramatúrgica -si se'm permet l'expressiódissonant. La resta, el que s'ha apuntat: una prestació orquestral no a l'alçària del que és comú en les habitualment ben treballades versions wagnerianes i un estol d'intèrprets individuals de gran nivell, també en el pla actora!. Peter Seiffert va saber fer creïble el seu torturat Tannhiiuser i Petra Maria Schnitzer va ser una El i s~1bcth -personatge especialment perjudicat pel canvi d'època-. espiritual però no neuma. Més ün1itada de recursos vocals Béatr·ice Uria Monzón, però amb tot, convincent i grata sorpresa pel debut de Günther Groissbock, un landgravi de veu bellíssima i musicali tat exquisida. Potser un pèl massa pla el cant de Bo Skovhus dintre de la seva reconeguda classe. Finalment, barretada per a un cor en una fo1ma magnífica que va sa ber aprofitar els bons arguments que li oferia l'obra per lluir-se. tics a unes partitures dc caràcter molt ibèric - incloent-hi castanyoles, és clar- o la presència, dalt del podi, de Rubén Gimeno, membre d'una prou nombrosa generació dc nous valors espanyols en la direcció. És clar que l'al·licient principal de la nit, María Bayo, va ser-ne també la gran triomfadora, amb els seus dots habituals de comunicació, cxpres- siva tant amb la veu com amb el cos, i que va haver d'oferir tres bisos. L'últim d'aquests, en no haver prepa rat més repertori -va dir-, va ser la repetició de la desconeguda però encertada ària "Yo soy Cecilia Valdés" del cubà Gonzalo Roig, una autèntica prova de resistència no només vocal sinó també física que Bayo va superar amb nota. L'alegria de la sarsuela IX FESTIVAL DEL MIL·LENNI. Orchestre de Chambre de Genève. María Bayo, soprano. Dir.: Rubén Gimeno. PALAU DE LA MÚSICA. 26 DE FEBRER DE 2008. per Albert T orrens a música de sarsuela té -excepte, lògicament. Ics escenes dramàtiquesuna alegria interna tan encomanadissa que dc seguida desperta les simpaties del públic i es converteix en un valor segur per a qualsevol final dc festa. Així va passar, una vegada més, en el concert de María Bayo i l'Orquestra de Cambra dc Ginebra al Palau de la Música. La soprano navarresa, compromesa amb un gènere que no ha deixat de cultivar d'ençà dels seus inicis professionals i que ha enriquit amb multitud dc bons enregistraments, havia CO· mençat el recital amb una original selecció de peces d'autors francesos. inspirades pel gust per l'exotisme que al segle XIX L 24 216 imperava a Europa i cl'istal·litzava a Espanya. Va ser una llàstima que el Palau presentés, com l'última vegada que hi va actuar Bayo. una entrada tan pobra: només mitja platea i una petita part dels pisos superiors. Les explicacions són diverses, i segurament tenen a veure amb el fet que aquest era l'únic concert líric en un Festival del Mil·lenni que sc centra en altres àmbits de la música, a banda que el programa fos el mateix que Bayo i l'orquestra suïssa ja havien presentat, l'estiu passat, a Torroella dc Montgrí. En tot cas, la producció no va perdre, pel fet dc ser coneguda, cap dels seus atractius, com ara veure la bo· na resposta dels músics hclvè- Estudiants de Musicologia de l'ESMUC, a a am an ca Text: estudiants de Musicologia de I'ESMUC l 6 de març passat, vint estudiants i llicenciats en Musicologia per l'Escola Superior de Música de Catalunya ens vam encaminar cap a Salamanca amb motiu de la celebració del X Congrés de la SJbE (Socicdad de Etnomusicologia). el V Congrés de la IASPM-España (Internacional Association for the Study of Popular Music) i el !I Congrés de Músicas Populares del Mundo Hispano y Lusófono, tres congressos en un que es van celebrar al Conservatori Superior de Salamanca entre els dies 6 i 9 de març de 2008. Sota e l títol Música, ciudades y redes. Creación musical e interacción social, el Congr~s proposava reflexionar si:lbt:è el paper de la músicú~n els processos migratoris i en les noves xarxes socials que ·apareixen en les ciutats actuals, poblades d'immigrants d'arreu del món. Al voltant d'aquest tema el Congrés es presentava com una ocasió per a posar en comú perspectives teòriques i metodològiques entre els diferents investigadors i estudiosos de la matèria per a avançar en el seu estudi. Entorn a aquesta perspectiva van sorgi r quatre temes d'interès a partir dels quals s'articulaven simultàniament els diferents panels i comunicacions durant els quatre dies de trobada: Ciudades, músicas y diósporas; Escenas foca/es e histo- E ria global; Tecnologías e industria musical; i Nuevos aspectos teóricos y metodológicos de la Etnomusicología. 2 ESMUC El Congrés es va estructurar en sessions de diferents tipus: taules de comunicacions al voltant d'un tema. on els participants podien fer exposicions dc fins a qu inze minuts; panels de treball, formats per estudiosos amb investigac ions sobre un mateix eix temàtic i amb un treball de grup previ; i pòsters. presentacions de te- mes d' in vestigació en fo rmat gràfic que es van exposar a la sala d urant tots els dics del Congrés. Degut a l'alt nombre de ponents i el gran abast de la trobada, moltes de les sessions es van fer simultàniament. En relació a la valoració del Congrés, cal destacar-ne, sob•·etot, la riquesa. Una riquesa que es podia observar en els eixos fonamentals d'una trobada com aquesta: els continguts, les perspectives i els formats de presentació. A part de donar-nos una visió de conjunt de cap a on estan evolucionant els interessos de la disciplina, e l fet de veure estudiants conversant amb ponents reconeguts fa la matèria més accessible, alhora que oxigena debats que podrien estancar-se. Potser l'aspecte més de licat és el dels formats de presentació de les ponències, ja que sempre és complicat saber escollir la manera idònia per plantejar-se una sèrie de temes. A part d'això, el temps és or i és complicat treure el màxim partit de Iotes les propostes. ls pòsters són una gran idea. Requereixen una bona tasca de síntesi i de capacitat per a representar conceptes, a vegades molt complexos, de manera visual, resultant un molt bon mi~à de comunicació. Potser el passadís on estaven penjats tenia una bona visibili tat, però pecava de ser poc espaiós. Una sala o un rebedor més ampli haurien facilitat que es veiessin amb més assossec i, permetent que la gent interessada xerrés amb els autors més tranquil ·lament (cosa fonamental en aquest format). Per últim, els panets. Es tracta del format que té més capacitat per desenvolupar temes de manera productiva, extraient noves conclusions a l moment. Són un lipus dc taules rodones on diverses persones treballen un problema particular, presenten estudis il·lustratius, els discuteixen, el públic formula preguntes o llança suggel'iments i, idealment, s'extreuen conclusions i noves qüestions. El temps sembla ser e l pitjor enemic d'una trobada d'aquestes característiques: es vol presentar el màxim número de veus i temes en un espai de temps molt limitat. És lògic i comprensible voler ser ambiciós, però sempre caldria sospesar l'equili bri e ntre la q uantitat d'aspectes a exposar i la profunditat amb què es tracten. E Si bé és cert que el fil conductor sobre el qual es parlava era només Música, ciudades y redes, vam poder disfrutar d'una gran varietat d'aportacions. Ens vam trobar amb temes relacionats amb el flamenc, bodes am1ènies, BollyJVood, sèries de televisió, metodologies d'investigació, balls xilens i calabresos, sense oblidar que els apropaments a ls diferents temes eren igualment diversos i interessants. Que hi hagi gent d'aquí i d'a llà, des d'lstanbul fins a Rio de Janeiro, passant per Lisboa, Vallado)jd o Newcastle dóna, com a mínim, una perspectiva relativament àmplia. Encara més: dins la gran diversitat de provinença geogràfica dels ponents, no només hi havia els professionals que e ren d'espera•; sinó que també vam poder gaudir dels treballs de doctorands i estudiants. ACTUALITAT ifj,i,IIIOj Sobre la participació activa de l'ESMUC en el Congrés banda de l'assistència d'estudiants de l'Escola al Congrés en quali ta t d'oients, dos d'aquests estudiants van participar am b presentacions. En Miquel Gené, estudiant d 'etnomusicologia de 4t curs, i la Maria Zuazu, llicenc iada el curs passat en l'especialitat de musicologia històrica, van realitzar un pòster i una comunicació respectivament, tots dos basats en e ls seus projectes finals realitzats a l'ESMUC. Zuazu va presentar una comunicació titulada Da ns /e noir du temps: ver, oír, construir en el marc d'una taula de Cinema i Audiovisuals, en què reflexionava sobre la relació entre la imatge i la música i les implicacions ideològiques que hi ha darrera d'a· questa. Per la seva banda, Miquel Gené va presentar un pòster on va explicar un projecte en el qual està treballant actualment. Amb el títol Tambores en el parque. Usos y signi/i· cados del Candombe en la ciudad de Barcelona, el pòster expl icava les pràct iques d'aquest gènere dc percussió provinent de l' Uruguai transportades a la nostra ciutat. La participació de l'ESMUC al Congrés no es va veure limitada, però, als estudiants, sinó que hi va haver una notòria presència de pro fessors i exprofessors de la casa, tant en l'organització de l'esdeveniment, com a participants. com a oients, o com a ponents. Pel que fa al professorat del Departament de Musicologia. Sílvia Martínez, Rol f Baecker i Rubén Lopez Cano van participar en alguns dels panells, mentre que Luca Chianto1-e i Jaume Ayats van presentar comunicacions. Horacio Curt i, exprofessor de l'Escola, també va participar en un dels panel. Finalment, dins el marc de l'Assemblea general que es va realitzar l'últim dia, Sílvia Martínez va ser reelegida presidenta de la SIBE per segona vegada. A Sobre les aportacions d'assistir a la trobada ' assistència a un congrés pot ser una activitat molt enriquidora per a un estudiant. constituint un bon complement a Ja seva formació, a lhora que una via d'entrada a la comunitat acadèmica de la seva disciplina. Les diferents activitats que tenen lloc en un congrés (ponències, pòsters, panels), així com els espais que s'hi generen (xerrades informals, contacte entre estudiants, entre aquests i els investigadors professionals) suposen un aprofundiment a la formació rebuda, ja que fomenten la reflexió en moltes de les qüestions, temes i debats plantejats a les classes. Un dels espais més interessants que es genera en un congrés es troba, precisament, fora dc les sales de co1úerència, L on les idees, els dubtes i les reflexions sorgides a parti r dc Ics ponències sovint es transformen en petits debats entre els estudiants, els quals permeten un major aprofundiment en totes aquestes qüestions. Un congrés permet també a l'estudiant entrar en contacte amb la comunitat acadèmica de la seva disciplina. podent veure de primera mà quines són les principals línies d'investigació, els enfocaments des dels quals s'aborden i els diferents models i metodologies que s'utilitzen en el seu estudi. Per altra banda, e l contacte amb aquesta comunita t li pem1et fer-sc una idea de l'estat de Ja disciplina fora de les nos tres fro nteres, tant a nivell estatal com internacional. Tot a punt per a la Marató de Música de Cambra al Palau de la Música Catalana issabte, 24 de maig (Música Tradicional, migdia); diumenge, 25 de maig (Música Clàssica i Contemporània, mati i migdia i Jazz i Música Moderna, vespre i nit) i dilluns, 26 de maig (Música Antiga, tarda). Aquestes són les dates i franges horàries de la Marató de Música de Cambra que I'ESMUC oferirà al Palau de la Música Catalana (Petit Palau), amb motiu de Ja celebració del Centenari d 'aquesta úl tima institució. Tots els concerts de la Marató, que rea litza ran e ls conjunts d'estudiants de l'Escola, seran oberts a l públic i gratuïts . En podeu consultar la programació detallada a: www.esmuc.cat. D El Centre Cultural Blanquerna de Madrid i l'ESMUC presenten el seu primer cicle de concerts l Centre Cultural Blanquema de la delegació del Govcm de la Generalitat a Madrid i I'ESMUC presenten de manera conjunta i per primera vegada un cicle de concerts que tindrà lloc a la seu de Blanquerna (Alcalà, 44) de Madrid. La proposta, que integra la participació de professors i estudiants, s'ha inaugurat el passat 25 d'abril en el marc de les activitats programades per la delegació del Govern de Ja Generalitat a Mad rid a mb motiu de Ja celebració dc la setmana de Sant jordi. Els concerts, que tindran lloc l'últim divendres de cada mes (amb una única aturada el mes d'agost), a les 2 1.00 hores, són gratuïts i oberts a l públic. Va donar el tret de sortida a aquesta primera edició el pianista i professor d e l'Escola (departament de jazz i Música Moclema), Albert Bover. Pel que fa a Ja participació d'estudiants, en aquesta primera edició s'inclourà un concert dc cadascun dels guanyadors de la darrera edició del Certamen d'Interpretació Musical LntercentrosMelómano (entre els quals, tres estudiants de I'ESMUC: A na Valderrama. Gustava Villegas i Gabriel Amargant). E 3 ----l ESMUC i{j,i,(iii ARTICLE ue ens mou s Iper RUBÉN LÓPEZ CANO ou dels que us moveu a la cadi- ra quan escolteu una obra mus icai? Acostumeu a seguir amb el dit índex, com si fos una batuta improvisada, el vaivé dels compassos musicals? Per alguna raó la música ens indueix a seguir-la amb un cert moviment corporal. Però fins i tot quan no ens movem aparentment, gaudir la música, emocionar-nos, detectar reiacions formals entre els diversos esdevenimcnts d'una obra o lliurar-nos a les seves incidències motores internes com accelercllldos, ri ta rda ndos, agitacions o lentituds, requereix que posem en marxa competències motores cspecífiqucs, enca ra que no ens n'adonem. Vegem de qu ina manera la música fa que ens movcm. 1 Comencem amb el moviment visible i revisem algunes "Activitats motores manifestes'' que solem fer amb la mús ica. MOVIMENTS PARAM USI CALS 4 Amb aquest nom s'anomena qualsevol activitat cinètica i postura! que fem imitant o sincronitzant-nos amb algun clement de la música. Té tres nivells o possibilitats: Sincronització bàsica general: quan ens acoblem amb una part del nostre cos (els pcus, les mans, els dits, el cap, etc.) amb algun aspecte del ritme musical. Ens sincronitzem amb el pols, els accen ts o amb estructures mètriques rnicroformals i macroformals. Aquest és el nivell més físic, ja que representa un cnsamblatge directe entre les propietats sonores i l'activitat corporal explícita. Activitat cinètica i postura! relacionada amb estils i gèneres musicals particulars: diversos tipus de música ens conviden a realitzar certs moviments i no d'altres quan n·cscoltem. Fixeu- 1 vos en els moviments que fan els fans del rock dur: desplaçaments vigorosos i verticals del cap cap amunt i cap avall. Mentre que els seguidors del pop més melodiós prefereixen acompanyar la seva escolta amb moviments més suaus cap a una costat i cap a l'altre. Músics i oients de la música clàssica del nord de l'Índia acostumen a mostrar la seva experiència estètica per mitjà de girs sobtats del cap en un gest molt similar al gest occidental de negació. Aquestes manifestacions sonores són construïdes socialment. enca ra que s'emmotllen a Ics particularitats formals de la música. Mimesi executora: és la imitació dc l'execució d'instruments i d'accions productores de so musical així com de l'activitat cinètica que l'acompanya i que es coneixen com a moviments ancil ·lars. Són les imitacions que fem del solo de guitarra d'un grup dc rock o dels gestos d'un cantant quan fingim que cantem amb ell. A aquesta categoria pertany el melòman incipient que, imitant el director d'orquestra, mou el dit com si fos una batuta quan escolta música clàssica. Inclou també la imitació dc la gesticulació amb què els músics acompanyen l'execució dels seus instruments. Per exemple. quan els músics asscnteixen amb el cap per marcar el temps fort del compàs o els gestos dels músics que La música ens indueix a seguir-la amb cert moviment corporal i ens movem amb ella fins i tot quan no és aparent tradueixen corporalment un cert motiu o gir en la música. J RITUALITZACIÓ Hi ha una sèrie de rituals i cerimònies socials gestionades per mitjà de la música que presctiuen rutines motores amb regles específiques que s'insereixen en activitats-textos més complexos. Aquí, la música i el moviment són només una part de tota Ja performance. Inclou els jocs infantils que s'acompanyen amb moviment. Són partíeularment importants ja que en relacionar elements o esdeveniments musicals amb moviments o postures especifiques, els nens desenvolupen elements corporals en la seva competència musical. Per mitjà d'aquests moviments exercíten la capacitat de somati tzar o traduir els esdeveniments musicals a sensacions corporals construint xarxes que vincuIen elements mentals, corporals i afectius. Inclou també els moviments coordi nats i estrictes que se segueixen en detetminats tituals com les marxes mili tars, les entrades reials, les entrades i sortides dels casaments, les litúrgies, etc. BALL El ball és per si mateix ja una activitat simbòlica complexa que interactua intersemiòticament amb la música. Gèneres i músiques específiques desenvolupen les seves pròpies possibilitats d' interacció cinètica i conviden a ballar de ce~tes maneres i rebutjant-ne d'a ltres. Es comú que una mateixa música es pugui ballar diversament i que contínuament s'inventin nous moviments per ba llar el mateix gènere. Això no obstant, les possibilitats de moviment amb la música no s'acaben en activitats explícites. Jnvestigacions recents proposen que a més del moviment corporal explícit, la música ens permet realitzar activitats corporals no visibles o activitats motores encober- 1 I l{j.'.lilj 1 J tes. El moviment i l'experiència cinètics no s'acaben en !"acció efectiva del cos. Cada acció pressuposa un procés neurològic, fisiològic i cognitiu que inclou la seva planificació (mesura i càlcul de l'espai i de les nostres possibilitats de desenvolupar-hi un dete1minat moviment, etc.), una configuració neuronal a les zones cerebra ls de control motor, l'enviament d'inst ruccions a través dc la meduJ.Ia espinal cap als músculs efectors de moviment, la realització efectiva de moviment, etc. Fins i tot, la planificació motora requereix una capacitat d'imaginar el moviment i d'imaginar-nos desenvolupant-lo. La psicologia de l'esport ha estudiat des de fa anys com els atletes d'elit desenvolupen una imaginació motora molt complexa que els permet controlar les seves accions en l'espai amb molta precisió, o recrear sensacions de moviment en situacions estàtiques. De la mateixa manera que els compositors desenvolupen una oïda interna aguda q ue els permet escolta r i controlar sons que només existeixen en la seva ment, els esportistes desenvolupen una imaginació motora particula r, intensa, que els permet controlar l'espai i les seves possibil itats corporals de manera abstracta. Els que no som esportistes posseïm també algunes competències per a la imaginació motora encara que molt més modestes. Vegem com la música posa a funcionar molts processos cognitius relacionats amb la planilicació i la imaginació motora. BulbO vt:ntJolatorol ~~ Font: Princípios de neurociencia. 4a ed. Madrid: McGraw-Holl/lnteramericana de Espafta. 2001. productor del so. El sentim en el nostre cos com si nosaltres l'haguéssim realitzat. Percebem corporalment la violència o la delicadesa del gest productor del so, o la facilitat o la dificultat de la seva realització. Sentim en el nostTe cos l'efecte de ressonància muscular que produeix el cop de la baqueta sobre el tambor o de l'ungla ~Hd.-ndonW o plectre sobre la corda dc f110lOi d CI Vlt(l() la guitarra. Simulació ideomotora de moviments fantasiosos, imaginaris o ficticis productors del so Passa sobretot en la música acusmàtica o electroacústica en què els sons són produïts electrònicament. El so no és produït per una acció física real. D'aquesta manera no existeix una relació directa entre l'esforç o treball físic realitzat i la intensitat o altres qualitats del so resultant. No obstant això, tenim una forta tendència a imaginar la font sonora. En la nostra imaginació construïm fonts fantasioses com cristalls que volen i es trenquen lentament, gotes d'aigua, campan es, etc. Malgrat no te nir-ne refe rents rea ls. tota aquesta imaginació activa també elements corporals (Windsor, 2000). Aquí compleixen una funció important les competències audiovisuals forjats en la nostra audiovisió de pel·lícu les. videoclips, etc. Extensió corporal Amb molta freqüència percebem la música com a formes en moviment. Diem aleshores que la música posseeix moments d 'acceleració. retenció, precipitacions, estatisme, fragments ascendents, descendents. densificació, acumulació, filtració, etc. En ocasions la música ens permet tenir sensacions de moviment corporal que no efectuem en la realitat, però les hi projectem. De la mateixa manera que un telescopi expandeix les possibilitats dels nostres ulls, o una escala expandeix la nostra capacitat d'estirar-nos per assolir alguna cosa, la música és una espècie de pròtesi expansiva de les possibi litats motores del nostre cos. A través seu ens movem per espais imaginaris i de maneres que físicament serien impossibles. La música és una manera de colonitzar l'espai circumdant. De la mateixa manera que quan cridem estenem la nostra presència més enllà d'on ens trobem, més enllà d'on som visibles, l'escolta ens permet apropiar-nos d 'espais L'escolta atenta del desenvolupament rítmic activa processos de planificació i preparació de moviment a nivell neurològic, sensoriomotor i cognitiu. :r I IMAGINACIÓ I SIMULACIO MOTORA Durant l'escolta musical tenim vivències motores i cinètiques virtuals que es relacionen estretament amb l'activitat motora rca l. 2 En termes genera ls, s'anomenen imaginació motora, simu- lació motora o simulació ideomotora (Reybrouck, 2005) certs estats mentals «dinàmics» en els quals ens imaginem en moviment, o ens sentim a nosaltres mateixos realitzant un movimen t que en realitat mai no arribem a efectuar (Mahoney i Avener, 1987). Aquests estats mentals habitualment apareixen durant la preparació i la programació d'ac- cions. Els processos cogn itius baixos i alts q ue intervenen en la simulació motora són pràcticament els mateixos que desenvolupem en situacions de moviment real. En tots dos casos s'activen els controladors sensorials i motors que connecten els sensors del sistema nerviós central amb els músculs efectors. L'única diferència és que el procés es trenca just abans d'activar els músculs efectors. Estudis experimentals han demostrat que l'escolta atenta del desenvolupament rítmic d'una cançó activa processos de preparació de moviment i provoca que es registri activitat a la meduJ.la espinal i fins i tot, que hi hagi microcontraccions musculars en situacions de repòs absolut aparent (Todd, O'boyle i Lee, 1999). En efecte. no és necessari que ens balancegem a la cadira ostensiblement per moure'ns amb la música. Hi ha quatre casos bàsics d'imaginació i simulació motora. Simulació ideomotora (Reybrouck, 2005) de possibles moviments reals productors del so De vegades, escoltant música imaginem mentalment el tipus d'acció que produeix un so particular. Aleshores reconstruïm mentalment el moviment 5 ESMUC IJj,l,llij ARTICLE reals o imaginaris. Ens n'apoderem amb el moviment que el nostre cos estès realitza a través de la música. Somatització cinèt ica o empatia motora (Reybrouck, 200 5) És la sensació de moviment causat per la música que experimentem en el propi cos. Per exemple. quan sentim que alguns passatges musicals es concentren al nostre estómac o al cap. Processos d'escolta empàtica han estat estudiats en experiments en què els subjectes descriuen com i què han sentit en 1~1 música que acaben d'escoltar (Delalande, 1989). UN ALTRE TIPUS DE PROJECCIONS METAFORIQUES D' " ESQUEMES ENCARNATS" 6 ESMUC Tots els processos anteriors i altres més depenen dels "esquemes encamats'' proposats per la Teoria de la Cognició Corporal de Mark )ohnson ( 1987). Aquesta teoria afirma que les experiències corporals que desenvolupem des dc petits, formen esquemes cognitius abstractes no racionals i no proposicionals que anomena "esquemes encamats". Projectem metafòticament aquests esquemes a dominis cognitius més abstractes o complexos per adaptar-los a la nostra dimensió corporal. Així els podem comprendre millor. No és difícil reparar com el llenguatge quolid ià està ple de metàfores corporals. Les usem per conceptualitzar millor les idees abstractes com el temps, els termes filosòfi cs i morals, les matemàtiques, etc. (Lakoff i )ohnson, 1998). Per exemple, el temps. que és un concepte summament abstracte, el solem conceptualitzar metafòricament com un objecte sòlid que manipulem corporalment dc diversa manera. D'aquesta manera. parlem dc "guanyar o perdre temps", de "donar temps". "demanar temps", "fora de temps". parlem de "temps en plural", de "destemps", etc. En música s'ha aplicat àmpliament aquesta teoria per explicar alguns processos de conceptualització, categorització i comprensió musical.:; Per exemple, en la nostra cultura acostumem a conceptualitzar la freqüència dels sons com un eix espacial vertica l. Els sons aguts són més «alts» que els greus. En altres cultures la conceptualització és diferent. A Indonèsia els sons aguts són concebuts com a «joves» i els greus com a «vells». A l'antiga Grècia l'esquema corporal aplicat per conceptualitzar les altures era just el contrari: els greus eren «alts» i els aguts «baixos». És gràcies a la projecció metafòrica d'aquests esquemes sobre la superfície sonora. que percebem que una música és agi- L'escolta d'un concert implica automàticament moviment corporal, visible o no tada o estàtica o si les melodies ascendeixen o descendeixen (Zbikowski. 1995). Això només és un petit mapa que ens parla de com el cos està present en la nostra manera d'escoltar la música. La propera vegada que assistiu a un concert, recordeu que encara que no ho percebeu, escoltar música sempre implica moviment. REFERÈNCIES BIBLIOGRÀFIQUES - Delalande, François. 1989. '·La terrassc des audi ences du clair de lune: essai d'ana lyse esthésique». A11alyse musica/e 16. pàg. 75·84. -johnson, Mark. 1987. '111e body i11 tiJe Mil/CI. Chicago: University of Chicago Press. Lakoff, George y johnson. MEtrk .t998. Metaforas de la vida cotidiana. Mad rid. Cated ra. - López Cano, Rubén. 2003. "Setling the body in music. Gesture, Schemata and Stylistic-Cognilive Types". Paper prcscnted !ll lnternational Conference on Music and Gesture. lJniversity of East Anglia 28-3 I August 2003. (Versió en línia a www.lopezcano.net). - - - 2005. ''Los cucrpos de la música. lntrod ucción al dossier Música, cuerpo y cognición". TRANS 9. http://www.sibetrans.com/trans/tra ns9/indice9.htm -Mahoney, M. J. i Avencr, M. t 987. ''Psychology of the elite athlete. An explorativc study". Cognitive Therapy and Research I: 135- 141 . - Peñalba. Alícia. 2005 "El cuerpo en la música a través de la teoría de la Metafora de johnson: anàlisis crítica y aplieación a la música... TRANS 9 (article 9), http://www.sibetrans.com/trans/trans9/indice9.htm -Reybrouck, Mark. 2005. -Body. mind and music: musical semantics between experiential cognition and cognitive economy". TRANS- Revista Transcultural de Música 9 (article 13). http://www .sibetrans.com/t ran s/ - Todd. ei I; O'boyle. Donald a nd Lee. Christopher. 1999. "A Sensory-Motor Theory o f Rhythm, Time perception and Beat lnduction ... jou mal of New Music Research 28 (I): 5-28. -Windsor, William Luke. 2000...Through and around the acousmatic: the interpretation of electroacoustic sounds". A Music, Electronic Media and Cu/Iure; ed. S. Emmerson. London: Ashgate. pàg. 7-35. -Zbikowski, Lawrence. t995. "Theories of Categorization and Theories of Music" Music theory on Line I (4). http://mto.socictymusictheory.org/issues/mto.95.1.4/ mto.95.1.4. zbikowski.art [consultat el novembre dc 2005 1. NOTES 1. Els següents són noml!s alguns dels molts casos possibles que il·l ustren com la música es re laciona amb el cos fonent la ment i el cos en un tol indissoluble. Per a més informació vegeu López Ca na (2005). 2 . Per a una bibliografia detallada sobre aquest lema vegeu López Cano (2005). 3 . Per a una revisió crítica d'aquesta teoria, el concepte d'~esquemes encarnats·· i les seves aplicacions a la música, vegeu Pcñalba (2005) i López Cano (2003). Rubén López Cano és professor del Departament de Musicologia de l'Escola Superior de Música de Catalunya. 1vww.lopezcano.net. lópez.cano@esmuc.net Activitats maig2008 Els concerts de l'Acadèmia (2a edició) (L'Auditori. Sala Tete Montoliu. Lepant, ISO. Barcelona) Entrada gratuïta A les 19 hores Dia Il. En el marc del XXXI Festival de Música Antiga de Barcelona: Conjunt de Música Antiga de rESMUC. Obres de Joseph Haydn, Luigi Boccherini, entre d'altres. Roel Oieltiens, violoncel. Emilio Moreno, direcció. Comentaris previs al concert a les 19.30 hores. Més informació a: www.esmuc.net i a htlp:llwww.auditori.org!seccions/auditori!oferta_musicallaudit ori_antiga!cicle_XXXIJestival.aspx DARRERS CONCERTS DE L'ACADÈMIA DE LA TEMPORADA 2007-2008 Dia 17 de juny. Big band de l'ESMUC. Obres: Porgy and Bess, de George Gershwin. Joan Albert Amargós, direcció. Oia 18 de juny. Orquestra Simfònica de I'ESMUC. Obres de: Felix Mendelssohn-Bartholdy, i Joseph Haydn. Christopher Hogwood. direcció. Dia 19 de juny. Cobla de I'ESMUC. Edmond Colomer, direcció. Més informació: 1Vlti1V.esmuc.cat Aquesl progroma pt¡l cswr Rubjec1c o cmwls d'(ahlmo hora. Mús ica Antiga Dia 8 i 9; de 9 a 12 hores. Classe magistral de violoncel, al voltant del repertori barroc per a violoncel solo i amb continu. Impartit per Roc! Dieltens. Activitat inclosa dins del XX-XJ Festival de Música Antiga de Barcelona. Música Clàssica i Contemporània Dia 16 Curs dc piccolo. Impartit per Pierre Dumail. Sonologia Oia 19 El procès del so en una pe l·lícula. Sessió 2. A càrrec de Fabiola Ordoyo, d'Arcadia Motion Pictures. En la segona sessió parlarem del muntatge de so, amb quina tecnologia es treballa, i la coordinació amb feines de disseny en paral.lel, com és la gravació dels efectes sala i doblatge. Finalment la mescla 5. I i estéreo de la banda original i la banda internacional, generació del magneto-òptic, mescla per dvd, etc.. Música Clàssica i Contemporània Dia 24, 25 i 26; Palau de la Música Catalana (Petit Palau). Marató dc Música de Cambra, amb motiu del Centenari del Palau de la Música. A càrrec d'estudiants de I'ESMUC. (Per a més informació. vegeu ta pàgina 3 d'aquesta revista). Cicle de I' ESMUC a l Centre Cultural Blanquerna de Madrid (A icahí, 44). Dia 30 Concert a càrrec d'estudiants i professors de l'Escola. Per a més informació: www.esnwc.cat i www. ccblanquerna. cat Podeu consultar totes les activitats de l'Escola a www.esmuc.cat. 7 L'ESMUC i l'Institut del Teatre, junts al saló elebrat del 2 al 6 d'abtil a Fira de Barcelona. la dínovena edició del saló Estudia (saló de l'Ensenyament) va permetre repetir la coHaboració iniciada l'any pas at entre l'Institut del Teatre i I'ESMUC, que es va traduir en la realització d'un únic estand expositiu. Ambdues institucions van participar en aquest certamen C de manera conjunta i van articular un únic espai diàfan que va apostar per la projecció d'un audiovisual creat a manera de videoclip per a l'ocasió. El director í professo•· de l'Institut del Teatre, Ramon Simó, va ser l'artífex del projecte d'IT i I'ESMUC. En podeu conèixer el format resseguint el recull de fotografies següent. rOTO$: CRISTOIAL. Z4M0RA SEGURA - - - · j i i i M1 I i: ii3¡): 03 t•l: tJ I •l ill!f!J •l J i3¡) ¡U{HJ•X•l: -~----- Lliçó magistral d'un violí electrificat 27È FEST1VAL INTERNAaoNAL DE JAZ2 DE TERRASSA. DEL 20 DE FEBRER AL 16 DE MARÇ DE 2008. per Albert Suñé l violinista francès jeanLuc Ponty i el seu grup van ser els grans triomfadors de la vint-i-setena edició del festival egarenc. Almenys pel que fa als concerts a què vam assistir. La manifestació es va cloure amb el lliurament del ja clàssic Premi jazztcrrasman al trompeta Ricard C ili , líder de la Locomotora Negra, el qual va actuar amb músics que han estat companys seus de viatge des que es va iniciar en el món del jazz. Els organitzadors, Jazz TeITassa, valoren positivament l'efemèride. ja que el públic ha respost. De pagament, als concerts a la ova Jazz Cava, hi han assistit 3.561 espectadors. l el total s'enfila fins als aproximadament més de 32.000 si s'ajunten els que van ser presents a les actuacions a l'aire lliure i a les activitats paral·lcles del Festival. Un Festival en què ha prevalgut més que mai la diversitat estilística, la presentació de p1-ojectes nous i les estrenes discogràfiques. jean-Luc Ponty i el seu quartet deixaren una sensació de coherència, pulcritud, tècnica exquisida i idees fresques i atractives. Fou una actuació esplèndida, en què es palesà la categoria d'un violinista que pot tocar qualsevol ritme. qualsevol esti I. amb la certesa que atTibarà plenament al públic. Ponty i el seu combo presentaren nou disc. The Atacama Experience. una barreja de sensacions que van precisament des del desert xilè d'aquest nom -el més àrid del planeta- fins a l'Índia. passant pels EUA, Rússia. Veneçuela i París. Sense deixar de banda temes que Ponty havia interpretat anys enrere. El concert es mogué bàsicament entre el funky i el jaz=rock. Amb oportunes visites a les músiques del món. I, encara que el violí del líder és electrificat, en cap moment va voler sobrepassar decibels ni es rnostTà fora d'ona. Al contrari, s'acoblà d'allò més amb els alITes tres instruments i teixí una <tctuació sobresortint. Perquè el fraseig dc Ponty és perfecte. S'enfila, barrina, escomet. s'abaixa. s'amoroseix, s'enlaira, planeja i acaba els temes amb una saviesa conceptual extraordinària. La seva estada en els grups Expcricnce, amb Frank Zappa. i la Ma ha- E vishnu Orchestra, amb john McLaughlin, entre alh·es combes, Jj ha pe1mès un envejable domini de la situació. Perquè no cansa mai. Sempre és diferent, sempre és variat. Al seu costat, va tenir tres músics també en estat de gràcia: William Lecomte, teclats; Guy Nsangué Akwa, contrabaix; i Damien Schmitt. batetia. Tres homes que dins la contínua construcció que teixiren rere el violí del líder, mai van sobrepassar-lo en lo ni en intencions. Al seu torn, el trio portà a terme solos de factura excel·lent. Tc mbé va estar molt bé el encert qfert per MonJ(s Casino. Es a dir. el combo alemany que es dedica a conrear, a la seva manera. la música de Thelonious Monk. El grup el f01men Rudi Mahall, clarinet baix; Axel Domer. trompeta; Alexander von Schlippenbach, piano; Jan Roder. contrabaix, i Uli Jenessen, bateria. El quintet elaborà un discurs molt coherent am b la música monkiana. Fou un concert passat pel sedàs de la modernitat però sense passar-se. Perquè afloraren el be-bop, el hard-bop. elfunky, el swingi el blues dins d'una actuació vigoritzant, molt atractiva, i que, fins i tot, es permeté uns moments d'humor a càrTec del trompeta. El grup es mou al voltant del discurs del magnífic Rudi MahaLI. Tota una troballa. El músic va saber extreure tot el vigor i tola la intenció -també la matisacic>- adients a cada tema. Al seu costat, un correcte Dorner, un trompeta de registre dèbil i de fraseig curt. Amb un trompeta més intens, segur que el grup ha de pujar més enters. Perquè el piano i el contrabaix es mouen també de manera força correcta. I el bateria es pem1et -i aqui rau un altre dels encerts del combo- interpretar de manera clàssica, fent prevaler molt més el so de les pells que no pas els dels metalls. Ara bé, agafeu-vos fort: EL CONCERT VA SER ACÚSTIC! Perquè els músics ho havien demanat expressament. De fet, no hi va haver ni un trist micro a l'escenaii. Ni tan sols el contrabaix el va haver de fer servir. I cal dir que tots els instruments es van sentir perfectament. Amb Ja qual cosa es de- mostra que a la ova Jazz Cava no calen excentricitats sonores. Aspecte que en altres concerts -i no solament del Festival que comentem- han anibat a ser realment fora mida. continuació. vénen quatre actuacions força reeixides però que per alguna raó o altra no van arribar a quallar. Ens referim a Mare ostrum, Eri Yamamoto Trio, Ann Hampton Calloway & Big Band Jazz Terrassa, i Charles McPherson Quartet. Marc ostrum és el trio format per Paolo Fresu, trompeta; Richard Galliano, acordió, i jan Lundgren, piano. Que també presentà disc. un disc que du el nom del combo. S'esperava que amb aquests tres elements la cosa podria funcionar molt bé. I, de fet, les músiques bàsicament mediterrànies s'anaren envolant sense estridències. amb precisió. amb els tres instruments ben conjuntats... Però amb força repeticions modals. I amb estones de glisor manifesta. Fins i tot en els solos. Que llastaren la pi'Oposta d'una manera significativa. Una proposta agreujada pel fet que si Fresu i Galliano van estar prou bé -són uns tècnics excel·lcnts-, no es pot dir el mateix dc Lundgren. gens net en Ics seves explicacions. I Iem escoltat el trompeta i l'acordionista en altres grups i la seva prestació ha estat molt més alta. Perquè l'actual no acaba d'aixecar el vol. Com tampoc no l'aixeca el trio dc la pianista japonesa Eri Yamamoto. Que. cosa curiosa, amb prou feines utilitza l'octava més dreta del teclat. Això ja predispo a a una certa monotonia explicativa. I encara que Yamamoto se sap la lliçó i Ics seves propostes aniben a estones força bé per la seva frescor. vivacitat i novetat, no es pot pas dir que tinguin continuïtat. Perquè, de cop. la cosa baixa de nivell i les idees es repeteixen d'una manera prou acusada. Masa Kamaguchi al contrabaix i Jkuo Tabcuchi a la bateria fan el que poden amb aq uell menú. I la veritat és que no desentonen. Tampoc no desentonà la prestació de la can tant Ann 1-lampton Calloway. És una vocalista amb una veu enormement potent. que s'adiu d'allò més amb la seva ligura dc diva italiana. Aquesta veu li pcnnet arribar a altes fites d'expressivitat en interpretar s111ing. però sobretot blues i r1Jytl1111 al/(/ blues. que són el ~tils que do- A mina amb més claredat. Però aquesta veu la traeix en més d'una ocasió perquè abusa del crit. de l'esgruip, en detriment de la modulació, que amb p1-ou feines fa servir en les balades. O sigui, en els temes lems i més romàntics tampoc no es pot controlar i apareix sempre la seva potència vocal. De tota manera, és una slwwJI/Oman. perquè té presència, sap ficar-se el públic a la butxaca i, si ho vol, sap imitar perfectament Billie Holiday i Sarah Vaughan. er la seva banda. la BBJT va estar e,n el seu lloc de sempre. Es a dir. el de la discreció. Fa temps que l'orquestra autòctona no avança i un concert d'aquestes característiques no l'ajuda gens en la seva projecció. Perquè, a més. sempre estigué al servei delremmèmol que tenia al davant. De Charles McPherson i el seu qua11ct. en podem destacru· dos mots: repetició d'esquemes. o és que el saxo alt sigui dolent. ni de bon tJ-os, però el seu hard-bop i el seu blues van patir un excés de floritures que no anaren gaire enllà. McPherson sonà sempre molt igual malgrat el seu fraseig excel·lent. Sobtà que un músic com ell, que demostrà prou ofici, no sabés comportar-se com un intèrpret més dúctil. En canvi, Jeb Palton al piano i Dwayne Burno al contrabaix demostraren molta més flexibilitat i creativitat que el líder, mentre que Eric Mc Pherson a la bateria tampoc no ajudava a enlairar el cognom fami liar. Les decepcions vingueren aparellades amb sengles pallisses sonores, que compmiaren un avoniment considerable. El grup Metro. compost per Chuck Loeb, guitarra; Mitchel Fo1man, teclats; \Vill Lee, baix elècttic, i Wolfgang Haffner. bateria. presentà el seu disc E.v:press. l la veritat és que la seva fusió no anà enlloc: molt soroll i poques nous. El mateix es pot dir del quatiet del batelia ashcct Waits. format també per Logan Richardson, saxo alt i soprano; Jason Moran. piano; i Tams Mateen, contrabaix. Waits no és un bateria deu. ni de bon tros. Això d'entrada. La barreja de jazz avantguardista i coses més clàssiques arribà més endins que la música oferta per Metro. Però tampoc anà gaire més enllà. Mancaren idees renovadores, l'avorriment anorà diverses vegades i. malgrat que els acompanyants del líder no eren pas mediocres. la música que eixí de l'escenari sí que ho va ser. P 25 217 AMB MOTIU DEL CENTENARI DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA UEscola Coral estrena una obra de Gasull i Desclot UEsco la Coral de l' Orfeó Català se s uma a les celebl'acjons del Centenari del Pa lau de Ja Mú ska estrenant una obra del composüor· FeJiu GasulU del poeta Miquel Desclot. tau, roig, groc, verd, bru. Estampes per a dia•uit muses es B tracta d'una obra per a quatre cors -amb les característiques dels pr·opis dc l'Escola: Cor Jove. Cor de oies. Cor Infantil i Cor dc Petits- i conjunt instrumental, integrat per flauta piccolo, trompeta, ducs trompes. trombó, arpa. piano. guitarra, contrabaix i percussió. L'estrena d'aquesta obra respon a l'cncàrTcc exprés de l'Escola Coral de l'Orfeó Català amb motiu del Centenari del Palau dc la Música Catalana. Se'n faran dos concerts, tots dos al Palau de la Músit.:a Catalana: l'est rena serà dissable 24 dc maig a Ics 7 de la tarda, en la desena temporada de Cobla, Cor i Dansa; i el segon concert serà dissabte 3 1 dc maig a Ics 12 del migdia, dedicat als socis dc l'Orfeó Català. Desclot escriu 18 estampes poètiques que donen color a les 18 muses del PaIn u. Casull les entrelliga a l'entorn del FELIU GASULL tema principa l, cinc no tes que representen cinc monosíl·labs, cinc colors del Palau: blau, roig. groc, verd i bru. Els colors apareixen entonats al principi i al final de l'obra, i reci tats en el seu nus, enmig d'un rítmic recital onomatopeic. Casull explota una varietal dc sonoritats de què la veu humana és capaç i alterna moments notablement lírics amb tot tipus d'efectes sonors: glisandos. clústers, recitats. sons corporals, percussions vocals.... tot creant un màgic calidosco- MAIG 2008 Dia 24 de maig (19 h), Cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau Dia 31 de maig (12 h), concert dedicat als socis de l'Orfeó Català BARCELONA. Palau de la Música Catalana J: ... '"'" ,., 26 218 ¡~ ' Cors de l'Escola Coral de l'Orfeó Cata là. Cor de Petits. Dir.: Glòria Fcrnàndez. Cor Infantil. Dir.: Elisenda Carrasca. Cor de Noies. Dir.: Buia Reixach. Cor jove. Dir.: Esteve Nabona. (pu·Hoci11!1t per Aliança) Conjunt instrumental de cambra. F. Casull: El cemt dels ocells (per a cor infantil i cor a quatre veus) 1. Bruhms: Vier Gesiinge, op. 17 (per a veus blanques. dues trompes i arpa) F. Casull: Blau, roig, groc, ••erd, bru. Estampes per a dil'uit muses (per a quatre cors i conjum instrumental). Text: Miquel Desclot. Estcna mundial pi dc llum i de color. Es tracta, doncs, d'un gran repte per als cors de l'Escola Cora l, ja que és una obra de gran complexitat, tan purament tècnica com de concepte/estructura musical. El muntatge dc l'obra ha comptat amb la participació de l'equip de directors de l'Escola Coral i del mateix Gasull. i serà dirigit en última instància per Elisenda Carrasca. En la primera part del concert es podran escoltar, com a introducció. El cant dels ocells, versió per a cor a cappella del mateix Feliu Gasull, i que el compositor va escriure per a Maria del Mar Bonet i la Coral Cantiga. La direcció anirà a càrrec d'Esteve abona. Seguidament Vier Gesiinge, op. 17 -quatre cançons per a cor femení, dues t1·ompes i arpa de }ohannes Brahms. Aquesta obra va ser escrita el 1860. al cap d'un any que el compositor fos nomenat director musical del Cor Femení d'Hamburg, format per una quarantena dc veus. S'ha dit que Brahms va escollir l'acompanyament de les trompes associantles al bosc i al misteri, i l'arpa en la scva evocació de l'aigua i el vent. En la inter·pretació, les veus femen ines del Cor Jove sc sumaran al Cor de Noies i la direcció anirà a càrrec de Buia Reixach. LA MÚSICA DELS PROTAGONISTES AMAGATS na rea itat massa desconeguda 1 tema que oferim en aquest Tema mos tra una vessant absolutam ent atípica de l'existència musical. Una vessant amagada, donant a aqu es t mot un sentit tàcitament negatiu o almenys incòmode. lnstaHats com ens trobem en una societat que privilegia d'una manera excloent allò que ella mateixa estableix com a normalitat, hom deixa de banela, quan no fora gita vergonyantment, tot allò o, més ben dit , to ts aqu ells que no són del seu món i so breto t tots aqu e lls la presència dels quals pertorba el seu món ; o si es prefereix, el seu estatu s. Societat pe r tant sense matisos, molt en blanc i negre, amb to t e l que representa d 'injust. Hom s'endinsa aquí en el fet musical que no surt o al qualli és difícil fer-se veure. A una banda, i des de la vessant activa, la dels col·lectius amb determinades limitacions/discapacitats, ja siguin psíquiques o físiques, que intenten fer valer els seus drets legítims a unes pra- xis que e ls forneixen les satisfaccions pròpies de l'art mu sical. I a l'altra banda, des de la vessant passiva -encara que no és exactament així-, els di scapacitats o marginats que tenen ai xí mateix el legltim dret a gaudir de tot el molt qu e els pot oferir la música. Dos mons, o un sol món amb dues vessants, que mald en per assolir la normalitat dels normals - valgui la redundància-, que volen sortir i cal que surtin dels amagatalls en qu è els ha precipitat la dinàmica social instaurada pels potser mal anomenats "normals". El Tema, com es pot deduir fàcilment, és d ' un gran interès i és tractat aqui no des de la teorització sociològica, sinó des del tes timoniatge directe dels seus protagonistes o dels qu e amb un sentit molt profund de llurs profess ions, trebal len amb vocaci ó i grandesa per aconseguir un reequilibrament qu e per ara e ncara es mo u en unes beceroles, tanmateix cada dia -i ni que sigui molt a poc a poc- arn b més presència. 27 21 9 Praxi musical superant les barreres de les discapacitats Només les cultures tribals i les civilitzacions molt an tigues, com la grega o les asiàtiques, ten ien molL arrelat el sentit musical com una via de guariment o de superació de moltes difï cullals físiqu es i psíquiques. I per MÒNICA PAGÈS i SANTACANA ambé forma part dc la nostra cultura popu lar el fet que la música sembli afectar el creixement de les plantes o la conducta dels anima ls; un exemple recent i molt exitós d'això va ser la peJ.Iícula titulada La història del camell que plora de la directora mongola Byambasuren Davaa i de l'italià Luigi Farloni, que explicava com una tribu mongola aconseguia fer que una mare camell acceptés la seva cria gràcies a la música. El que és cert és que el sentit musical és universal i té efectes directes sobre la nosh·a ment i el nostTe estat d'ànim. Aquesta propietat estimulant que té el llenguatge dc la música també serveix per integrar persones que pateixen algun tipus de discapacitat psíquica o física, com posen en pràctica algunes corals i grups instrumentals que hi ha a Catalunya. El fet de tenir algun tipus d'incapacitat física no impedeix ser un gran músic. Només els noms de Tete Montoliu, d'ltzak Pcrlman o dc Tomas Quasthoff, en un són un immens exemple. L'àrea 47. El sentit musical és comú a tots els éssers humans i es troba en una àrea concreta del cervell, la que du el número 4 7. situada a l'àrea prcfrontal i nfel'i ot~ a prop dc l'àrea dc Broca que produeix Ja parla, i que és la que ajuda a la recepció del sentit musical d'una manera independent dc les a ltres funcions del nostre òrgan nerviós principal. El doctor Pere Trcsscn·as, ncurocirurgià de l' Hospital de la Santa Creu i Sant Pau, confirma que "el senti/ m usical es troba en una àrea concre- T ta del cen,e/1. independent de les àrees motores o cognitives, i per això pol funcionar perfectament encara que altres zones puguin estar afectades per qualsevol dolença". En aquest sentit, confirma que "la música és un estímul que pot ajudar a fa regeneració cef.lular del cen•efl en malaffies com f'Aizheimer o el Parkinson. tot i que encara no estigui comprovat científicament". Sí que s'ha pogut comprovar. afirma el doctor Tresserras, que .. l'amígdala cerebral està relacionada amb la memòria musical i que les persones que toquen un instnunent desenl'Ol u pen més el cos callós que uneix els dos hemisferis del c:en,efl". 28 220 Qui canta, e ls ma ls espanta. Segurament, d'aquí a molt poc temps la ciència arribarà a comprovar empílicament el que la pràctica confi rma contínuament en totes les experiències en què s'uti litza la música com a estimulador de persones amb alguna discapacitat llsica o psíquica. És el cas de Mercè Vila, que cada setmana ocupa una aula del centre cultural Foment Martinenc. a Barcelona, per cantar, tocar i aprendre música. Mercè Vila fa molts anys que es dedica a ensenyar música a persones amb dificultats cognitives o motores. amb problemes dc síndrome de Down, espina bífida o retard mental. A més dels estudis de pedagogia musical que va fe r al Conservatori Municipal dc Barcelona amb Oriol Martorell i Salvador Mas, i dels anys que va cantar a l'Orfeó Català, es va formar amb Josefina Poc h. que va ser de les primeres musicoterapeutes que va tenir Catalunya. El seu bagatge és gran i profund i dirigeix també el Cor l'Alegria, que fonna part de la Federació Catalana d'Entitats Corals i va actuar compartint programa amb la Coral de Sant Adrià a la parròquia del mateix Sant Adrià el 23 dc desembre passat i aquest proper juny ho faran al monestir dc Montserrat. Per això, la Sandra, en Josep Maria, l'Andreu i la Xènia no es volen perdre cap classe de música dels dimecres amb la Mercè i assagen peces com el Virolai per al concert que estan preparant per al 14 de juny. "Són moltes hores de feina i molts aspectes per treballar, com la coordinació i fa memòria, però és cert que l'estímul que els produeix té efectes gairebé miraculosos i l'experiència de tocar en públic és el que els motiva més", explica Mercè Vila. La classe de música s'ha tomat imprescindible per a aquests nois i noies als quals la seva incapacitat per a altres coses no els impedeix de gaudir de la modulació expressiva d'un so i de la sensació que els produeix sentir combinacions hatmòniques diferents, com a qualsevol altra persona. Mercè Vila els pt·epara per assajar obres com la Cançó i dansa núm. 6 de Frederic . Mompou, que interpreten conjuntament desxifrant nota per nota eles dels seus teclats elèctrics. Té en compte la col·locació dels músics segons el seu caràcter i la seva facilitat, i també el tipus dc so que pot produir el teclat -semblant a la corda, al vent o a un orgue- en funció de la peça que tocaran. Mercè Vil a afirm a que "qualse•,ol detall és important per aconseguir la concentració necessària en la m úsica. Sobretot el tipus de so els pot condicionar moll per tocar segons quina peça, a alguns els produeix rebuig. També és important treballar el ritme sobre peces que els toco. com una m elodia de Schubert o de Beethoven. Aquest tipus de persones tenen una gran capacitat contemplativa i per això es deixen endur fàcilment pels estímuls que els dóna la música'·. Als pares de la Sandra, dc l'An- dreu o dc la Xènia. els sembla molt sorprenent que els pugui agradar tant la música. Tots coincideixen que és l'activitat que més els agrada fer. potser perquè és de les poques coses que poden fer per pròpia voluntat, no com la resta dc tasques o d'aprenentatge obligatori que fan als tallers durant la resta del dia. orals especials. La Catme Soler, directora de la Coral Nau, rundada el 1997 i que té la seva seu a la parròquia de la comunitat franciscana del caner Calar dc Barcelona, declara que "quan es parla de disminuïts C psíquics, tot/tom s'espera que siguin persones amb síndrome de OOIVI I i d'edat jove. i en canvi, es sorprenen molt quan veuen que hi ha molts altres tipus de discapacitats psíquiques, que m oltes vegades no se'ls nota físicament, i que són persones madures. La difi cultat per ensenyar música no s'allunya tant de la que hi ha am b nois sense aquestes problemàtiques. En el que es nola més és en fa m emòria. que en tenen poca i la perden com Iol/tom . Quan s'ha de repassar alguna obra que ja han cantat, s'ha de tornar a fer quasi bé com al principi, perquè els costa molt retenir-la. Sovint, la dificullal de parla AULA DE MÚSICA DEL FOMENT MARTINENC. QUE DIRIGEIX MERCÈ VILA que t'ho erpliqui». La música és un factor terapèutic de primer ordre perquè sedueix sense imposar. Que el fo profund pugui expressar-se és ja de per si un alleujament. però a més a més hi ha wt intent de cercar l'expressió creativa del conflicte com a camí conductor al reconeixement del propi poder inferior''. Afegeix que .. els més grans pedagogs musicals dels nostres temps: Orff, Koddly, Dalcroze, /11/artenot. Benenzon ... han obsen1a/ que l'educació musical més 11aluosa és la que aconsegueix incidir en la globalitat de la persona i això s 'aconsegueix harmonitzant els tres aspectes bàsics del desenFolupamentltumà. que coincideixen amb els tres àmbits fonamentals de la música: el ritme, que desbloqueja el cos i desperta la vitalitat i la intuïció; la melodia, que connecta amb el pla emocional. i l'harmonia, que desenvolupa l'aspecte mental de la persona. No podem oblidar tampoc l'enorme factor d'aghttinador social que suposa tocar i viatjar junts per una orquestra de disset persones··. edagogia de la scnsibmtat. Anna Pagès. doctora en pedagogia i professora titular de filosofia dc l'educació de la Facultat de Psicologia, Ciències de l'Educació Blanqucrna-Universitat Ramon Llull, ali1111a que "el nen o la I/ena aprèn a sostenir l'instrument i realitzar w ta acció de psicomotricitat fina, a 111és de millorar els processos de coordinació oculomanual. i entre el so i l'acció. També hi lw tota l'estimulació sensorial de l'oïda i el tacte. Des del punt de vista perceptiu i psicomotriu. saber tocar un instrument ajuda molt a desenvolupar capacitats que estan en alguns casos per sota el ni11ell de la normalitat. Però també ajuda a expressar-se!", i afegeix que ''l'educació musicaltw pot ser de cap manera exclusivament un procediment d'estimulació que permeti «domitWr>> competències o connectar xarxes neuronals. perquè tingui valor ha de constituir una autèntica pedagogia de la sensibilitat, que faci que aquests netts i nenes amb tantes dijïcu ltats per ser autònoms, sotmesos a les múltiples exigències dels adults i d'un món que no acaba d'acceptar la seva dependència dels altres. ho puguin ser 110 pel que saben fer sinó pel que són. La idea que la música sigui una activitat que fa possible els silencis. escoltar. el deixar w1 espai per al so de lïnstrument cotlStitueix, avui dia, Ull pressupòsit ètic per a l'educació. Tots els nens i les nenes, siguin o no discapacitals, haurien de tenir la possibilitat de viure la música com una experiència. Perquè l'experiència no s'anticipa, es viu. I sempre pot sorprendre. Tots aquests són valors que la societat de la urgència ha oblidat. i que Itt inclusió de la música en el procés educatiu pot recuperar. Aristòtil diu, al llibre VIII de La Política, que l'educació del bon ciutadà ha d'incloure totes les obligacions que la vida amb els altres a la ciutat implica, excepte una. que !ta de ser una experiència gratuïta, autèntica, de llibertat: la nuísica. l-li !ta autors que han treballat la qüestió de la música i l'educació, per exemple et/ la filosofia antiga Plató en La República i Aristòtil en La Política. però també en els moviments de la renovació pedagògica Rousseau, Pestalozzi, Herbari. Dewey... M'agradaria assenyalar molt particularment l'apartat que Tolstoi dedica al cant en el seu text pedagògic sobre l'escola russa de lasnaia Poliana, escrit l'any 1910. en què aquest autor es pregu11ta per què ensenyar Cat t/ tt nens que seran pagesos tota la vida, als quals aquest aprenentatge 110 servirà de res. Gran pregunta! A la qual el comte Tolstoi respon: «Aquests infants de poble tenen e11c:ara més dret que els fills de la classe pril'ilegiada a gaudir de l'art.» lleus aquí una aguda resposta: la música educa perquè ensenya a gaudir de l'art . .. P L'ORQUESTRA DE LA BONA SORT. DE PALAFOLLS 11e més provocada per aquesta dificultat de memòria que per limitacions jisiques. Per això els faig treballar-la molt i la música és la millor eina. Però aquest inconvenient, en aquest cas, es torna un avantatge, alhora, perquè sempre estan il·lusionats, no es cansen mai. Sempre és tot nou, per a ells. Com ens passa a Lots. cantar és una activitctt creativa que els descansa de l'activitat mecànica que /tan de fer cada dia, obligatòriament. També els fa aprendre pautes de comportament i els reforça els seus vincles socials. Tot/10m és important en la coral o tocant un instrument que acompanyi. Cantar en públic és el que més els agrada i no miren si !ta vingut molta o poca gent. El més important per a ells és que els escoltin. També tenen l'a11antatge que els costa adonar-se si Ito fan pitjor que els altres, però això també passa amb molts músics sense problemes psíquics o jisics, oi? Finalment. no som tan diferents d'ells com es pensa habitualment''. José Manuel Pagan és un pianista i compositor nascut a Lausana que va estudiar als conservatoris dc Madrid i de Barcelona i que ha escrit per a espectacles dc dansa o d'altres, com l'obra Bogeries dc Tortell Poltrona, i per a diversos esdeveniments. com ara les cerimònies inaugurals del Primer Campionat Mundial d'Esports per a Invidents i dels Spccial Olimpies Barcelona 2000, entre d'altres. Pagan és el responsable dels tallers de música del centre infantil de paràlisi cerebral La Muntanyeta de Tarragona, també dirigeix des del 2003 l'Orquestra dc la Bona Sort al centre de dia de persones amb trastorns mentals Molí d'en Pujgvert de Palafolls i col·labora com a musicotera peu ta amb altres centres d'an eu de Catalunya. Per a Pagan. "les paraules poden no ser eficaces en la descripció de quelcom tem complex com són els sentiments. però aquests constitueixen l'univers de la música. L'expressió no verbal mitjançant l'art que no utilitza conceptes o idees. sinó el llenguatge prelògic. és una eina eficaç en el procés comunicatiu. en el qual: «jo explico el que em passa i tu pots captar-ho set/se 29 221 El goig de la música a l'abast de tothom sens e exclusions Que fàcil resulta anar a un concert. Un compra les entrades i el dia indicat -és a dir, el dia del con cert- acudeix a la cita, ja sigui a1nb transport públic o privat, sol o acompanya l, i fins i tot arn b una preparaci.ó prèvia d'allò que anirà a escoltar, mitjançant l'au dicló de les obres, la leci:Lu'a de documents que parlin de l'obra i el seu composilor, a més de Ics notes del programa de m à que la sala de concerts ofereix a l'espectador. I per MERCEDES CONDE PON S n cop a la sala, un pot saludar la gent que coneix, que es tmba casualment. que feia temps que no veia, aquella amb la qual ha quedat per anar plegats al concert. També pot prendre alguna cosa per enganyar l'estómac al bar que norma lment acostuma a haver-hi al costat dc la sala de concerts, deixa r l'abric o les bosses al guarda-roba i anar al servei, sí s'escau. per no haver de patir durant l'hora i mitja o dues hores que pot durar el concert. Un cop situat a la seva localitat, només queda apagar el telèfon mòbil, seure còmodament, relaxar-sc. concentrar-se i... gaudir. Que fàcil resulta anar a un concert al comú dels mortals. Però la realitat amaga molts racons foscos, en els quals la gent normalment no es fixa, bé pe r desconeixement que exis teixin, bé per no senlir-s'hj cridat a causa d'un sentiment difkílment descriptible: temor per allò desconegut o diferent i culpabilitat per no fer res per canviar la situació. Aquests racons foscos -que no és res més que una altra part de la realitat enfosquída per l'ombra de la indiferència- també es poden trobar. si un hi paro prou atenció, a Ics sales de concerts. Perquè en aquests sempre es troba gent "normal"; gent autosuficient, independent, autònoma, lliure. Però, qui ha dit que la música e n viu sigui només un producte apte per a aquest sector dc la població? lli ha alguna llei que limiti la possibilitat d'accedir a aquest tipus dc serveis (sí. la música és art, però també es pot entendre econòmicament en te1mcs dc setvei: allò que algú fa perquè algú ho rebi) a un sector concret de la societat? La institució cultural L'Auditori ha volgut fer front a la realitat sense ombres amb el seu incipient programa L'Audito ri Ap ropa, el qual, am b pràcticament dos anys d'activitat, ha obtingut un gran èxit d'acollida i s'ha consolidat com un dels puntals del seu programa d'activitats. L'Auditori Apropa neix del Servei Educatiu d'aquesta institució al final dc 2005 i de seguida pren cos fins a establir-se dc manera independent, darrere la coordinació de la Sònia Gainza. El seu objectiu principal és facil itar l'accés i assistència a concerts a col·lectius anomenats "d'exclusió social" (aquells racons foscos a què es feia referència més amunt), una realitat que s'havia fet manifesta amb la cada cop més creixent demanda que el Servei Ed ucatiu rebia de determinats sectors socials per tal d'assistir als concerts programats per a escoles. L'Auditori Apropa promou un programa d'assistència als concerts de temporada d'aquests sectors socials U 30 222 sovint exclosos, tot permetent-ne la integració i normalització en l'activitat d'anar a un concert. Per tant, els seus objectius van molt més enllà dc la planificació de concerts pedagògics o adaptats a aquests sectors. ja que fa possible que aquests col·lectius puguin gaudir al cent per cent d'una activitat oberta al gran públic i fer-los partícips de la no1malitat i del fet extrao rdina ri que és assistir a l11 realització d' una obra d'art en directe, corn és la música en viu. es dades que es van assolir durant el primer any de realització d'aquest programa són aclaparadores: prop de 450 entitats d'arreu de Catalunya es van mostrar interessades en el programa i es van ofetir 6.413 places per assistir a més de 180 concerts, de les quals places, un 20% ere n per al col·lectiu de discapacitats fís ics amb necessitat de cadira de rodes. La Sònia Gainza, responsable de L'Auditori Apropa des de l'inici, fa partícip del seu entusiasme per un projecte que esdevé un punt de referència en l'àmbit social i cultural. A banda de la quantitat de feina que un projecte d'aquestes dimensions comporta per a tots els àmbits de L'Auditori: màrqueting, producció, taqu iJiatgc, sala, atenció al públic ... , ella en destaca la gran satisfacció que comporta el moment en q uè la sala dc concerts s'omple dc gent, de tot tipus i tota condició, sense que això comporti cap fet ext1·aordinari ni per al públic habitual ni per a la posada en marxa del concert. Per això cal una infraestructura adequada a les circumstàncies: els gJUps acollits al programa L'Auditori Apropa són rebuts a la seva arribada a L'Auditori i són atesos per uns acomodadors especialment prepara ts. Sònia Gainza conc reta que és impo rtant que les persones que s'acullen al programa Apropa sc sent in com uns més dins la dinàmica habitual dc L'Auditori, però amb un valor afegit de protagonisme: el tracte que se'ls atorga és especial, adequat a les seves circumstàncies. per tal que se sentin absolutament integrats entre el públic. Ella coneix en primera persona la importància d'aq uesta dime ns ió social que és necessà ria en Ics institucions per tal d'afavorir la integració de la gran diversitat de sectors "marginats.. per la societat. Al mateix moment en què es va posar en marxa el programa L'Auditori Apropa i ella va passar de treba lla r en l'àm bit dc màrqueting a fer-se res ponsable d'aques t nou projecte, van diagnosticar a la seva filla petita el síndrome d'Angelman, un tipus de discapacitat intel·lcctual severa molt poc coneguda. El seu interès per les qüestions socials i la L Els objectius de UAuditori Apropa van molt més enllà de la planificació de concerts pedagògics. música es van unir en aquest projecte, que té un significat especial, atesa la seva situació personal. Potser és per això que el programa resulta tan atractiu i contagiosament positiu. A nar a un dels conce1ts a què acudeixen també alguns dels sectors socials específics és una expetiència única. omés cal mirar els ulls d'aquests espectadors per entendre el poder que la música té sobre tothom i el bé que pot a1-ribar a fer: aquesta és la clau d'una proposta com la de L'Auditori Apropa. Aurea Lazaro és psicòloga del Servei de Rehabilitació de Salut Mental del Centre d'Higiene Mental les Corts. Aquest centre acull població adulta d'una miijana d'edat enh·e 30 i 40 anys. Treballa amb persones amb un tTastom mental greu, per malaltia, no per una discapacitat intel·lectual, mitjançant la instal·lació dc centres dc dia on poder realitzar activitats, l'ajuda a les famí lies per tal d'oferir-los eines per poder ajudar els malalts i, fins i lot, apropar-los novament al món laboral, reinserir-los-hi. Tot això per reduir cada cop més i més l'estigma que hi ha sobre aquest col·lectiu. Per això, l'Aurea valora molt positivament una iniciativa com la de L'Auditoli Apropa, a la qual es van adherir des de l'inici i que de moment només ha donat bons fruits. Els punts més destacables del programa, segons l'Aurea, són la possibilitat que tenen els malalts d'escollir ells mateixos a qu in concert volen anar, la preparació prèvia al concert, la bona acollida que reben del grup humà de L'Auditori, la inserció dels malalts en la normalitat d'un concert de la programació oficial i el preu simbòlic: 3 euros, que els centres han dc pagar per cada entrada del concert. En Roger Pe treballa al Centre d'Acollida Assís, un centre de dia on es cobreixen Ics necessitats bàsiques -higiene, menjar. lleure- de persones sense llar: aquelles que viuen al carrer i aquelles que per manca d'un nucli familiar viuen en condicions mínimes i amb un sou - molt sovint pensionsmolt minso. El Centre d'Acollida Assís porta un any participant en L'Auditoli Apropa i els resultats han estat magnífi cs. En Roger comenta que ells normalment van a L'Auditori en grups petits per tal dc no destacar gaire i afavorir-ne la integració, i que precisament aquest és el punt més valorat pels usuaris. Són persones ignorades per la societat que. un cop entren al MEMBRES DEL CENTRE D'ACOLLIDA ASSfS. JOSÉ S'INFORMA DELS PROPERS CONCERTS A L'AUDITORI. ESQUERRA: FAUST, CARLOS I AMÀLIA ( VOLUNTÀRIA) EN EL CONCERT DE ROSA ZARAGOZA marc de L'Auditori, són tractades d'igual manera que qualsevol altra. Persones que potser. després del concert, no tenen més remei que dormir al carrer, però que dins de L'Auditori ningú sap quina és la seva vida. i el més important. ningú els jutja per això. En Roger destaca dos casos de persones amb un sou mensual d'escassament 400 euros que, gràcies a l'experiència d'assistir a un concert en viu a L'Auditoli, estan estalviant per poder-sc pagar una entrada a un conce1t. El primer any del projecte L' Auditoli Apropa es va registrar una assistència molt elevada del col·lectiu de discapacitat intel·lectual i salut mental, però aquesta activitat està enfocada a un gran ventall de col·lectius socials marginats, sempre que la seva situació sigui estable i siguin persones capaces de mantenir el silenci i restar al seu lloc durant el concert. Els col·lectius als quals està adreçat el programa L'Auditori Apropa inclouen també els discapacitats físics (accés amb cadira dc rodes), gent gran. sense llar, drogodependents, portadors del VIH-Sida. infants en centres d'acollida, presos i immigrants. a Generalitat i l'Ajuntament es van implicar des de l'inici en el projecte, col·laborant en la difusió, perquè es considera una eina de gran importància de cara a la integració social. Si bé la música no fa desaparèixer la marginació ni cura malalties. aquest projecte ha demostTat que és una eina molt bona envers la normalització de les vides de les persones que configuren aquests sectors socials, ja que és un tipus d'activitat que va lligada directament a la sensibilitat de les persones. inherent a qualsevol tipus de persona. Sònia Gainza posa com a exemple la reacció d'un drogodependent que a la sortida d'un concert va poder dir que per primer cop s'havia emocionat amb la música, mentre que una pl!rsona que no parlava mai va ser capaç de comunicar-se a partir dc l'assistència a un concert. Ara només falta que iniciatives com aquesta es contagiïn a altres auditods a1-reu de Catalunya. L La música esdevé una eina molt bona per a la normalització de vides de persones que pateixen exclusió social. 31 22) En Jes produccions del Gran Teatre del Liceu, a banda dels molts cantants solistes que hi col-laboren -alguns amb una certa freqüència-, hi participa un elem ent indispen sable que sempre hi és i que s'h a d'adaptar amb rapidesa i h abilitat camaleònica a la música dels més diversos autors, èpoques i fins i tol registres, ja que no només canta repertori operístic. És el Cor del Liceu. Al seu capdavant -però a l'ombra, p erquè ell, a l'escenari , només hi surt a saludar-, s'hi posa cada dia el seu director, José Luis Basso. oséLui s Una ànima llatina al Cor del Liceu ~e 28~ .;.__ _3_2 224 per ALBERT TORRENS - Q uè diferencia un co•· d'òpera de la restll de C01·s? -Sobretot, el repertori. Nosaltres hem dc memoritzar per als espectacles, perquè el cord 'òpera té una tasca escènica que en els concerts no hi és. D'alh·a banda, el repertori operístic tècnicament és una mica diferent del simfònic o a cappella. I també hi ha el fet que, en ser un cor professional. els cantants estan reglamentats com qualsevol altre tipus de treballador: han de tenir dedicació exclusiva i complir uns horaris que són molt amplis, perquè a més de funcions. hi ha assajos musicals i d'escena, i poden coincidir Ics tres coses un mateix dia. -Sempre es treballa en més d' una producció alhora? -Sí, sempre. MentTe es representa una òpera es treballa la següent o s'està fent un altre repertori, fins i tot de produccions que no són òperes o òperes de la temporada següent. Això depèn de la dilicultat del repertori i de la programació musical, que és una mica aleatòria. Si incrementes l'oferta d'espectacles -en el nos tre cas. el nombre de funcions-, el temps dc preparació és menor, però també, per una altra banda, hi ha un increment en la professionalització. - Com prepara el director del Cor una òpera? - Sempre, més o menys, treballes una mica amb els teus coneixements de l'estil de cada composito r i tant les dilicultats com els requeriments musicals solen ser els mateixos en una òpera dc Wagner, Verdi, Mozart, Brillen, el bel ca11IO o l'òpera barroca ... A més, quan portes tants anys tre ballant, ja saps on trobaràs els problemes en cada obra i amb cada cor. A vegades, quan tenim una òpera que és fora del repertori, ens posem en contacte abans amb el director musical per guanyar temps, però en la majoria dels casos, no és així. D'altra banda, cal tenir en compte que el mestre del Cor no només fa la preparació dels aspectes tècnics musicals -com l'alinació o el 1itme-, sinó que també vigila aspectes molt importants com la dicció. -Com s'ensenya, la dicció? -Nosaltres, com tols els cors, tenim gairebé sempre assessors musicals, especialistes que s'encaneguen d'això, perquè hi ha moltes particularitats que no només són de l'idioma parlat, sinó que es canta d'una manera diferent de com es parla. 1 també de pèn de l'època: el francès de Berlioz, per exemple, no és el mateix de Verdi. -Què en pensa, de les polèmjques que envolten la ligura del director d'escena d' uns anys ençà? - Hi ha molts directors d'escena i molt variats. El que és important és que el director d'escena conegui perfectament l'aspecte musical de l'òpera i l'esperit del compositor abans de posar-se a treballar, perquè fer provocació perquè sí no crec que sigui interessant. Nosaltres hem treballat amb molts d'aquests directors, i són gent que ens aporten molt perquè nosaltres, com a músics, moltes coses no les veiem com les veu una persona que ha estudiat teah·e. -Hi ha algun repertori en què se senti especialment més còmode? -Quan estudies una òpera, has de compenetrar-te absolutament amb l'estil i l'aspecte tècnic d'aquell compositor. Jo sempre intento pensar que l'autor que estic treballant és el millor i així, quan acabo, sento una mica de nostàlgia. Però tinc la sort que de seguida ja començo amb una altra. És una feina molt interessant i variada. -Com és el treball en les produccions que no són òperes i quant de temps s'hi dedica? -Hi dediquem el temps que tenim a disposició. De vegades, en voldJíem més, però els concerts estan inserits dins d'una programació operística i s'han d'articular dins del funcionament general de la casa. Abans de programar-los, ja calculem el temps que tindrem a disposició per preparar-lo. -Prefet·iria que el Cor del Liceu se centrés només en l'òpera? -No, a mi també m'agrada que el Cor d'òpera tingui un altre repertori -simfònic o a cappe{{a-. perquè això ajuda molt a cantar millor, per exemple, una òpera de Verdi. RE r RAr -Cal pensar que els cantants també agraeixen aquests canvis de registre... -Sí. si bé hi ha molta gent nova que no coneix encara tot el repertori. Un cor d'òpera necessita corn a mínim deu anys per fer un repertori de base. osaltres no funcionem com els teatres de repertori que hi ha per exemple a Alemanya, on cada dia tenen funció i no assagen, perquè ja saben el que han de cantar cada dia i sempre es canta el mateix. Ells tenen molt pocs assajos musicals, van directament a l'escenari, i això no crec que sigui positiu per a un cor. A Itàlia. en canvi. es treballa molt diferent: hi ha més temps de preparació perquè hi ha menys producció. I aquí som en una fase intermèdia: es produeix moll. però també tenim temps de preparació. encara que sigui reduit. Jo crec que. en el nostre cas, el resultat musical és millor. -Es pot definir el perfil del cantant del Cor del Liceu? -Actualment és un cor molt renovat. Els últims anys s'han fet moltes audicions i lú ha entrat gent molt preparada musicalment, alguns d'altres teatn~s. però també molts d'aquí. - Com són les proves d'ingrés? -També les hem anat canviant. Ac- u••ti«f;1tt;i tualment ja demanem també repertori imfònic -Bach, a cappella ...- a més de l'operístic de les tres escoles més importants -Wagner. Verdi i l'òpera francesa-, per veure totes les capacitats que té el cantant. Les àries solistes són olientat ives i només ens serveixen per veure el material vocal que té la persona. Però jo crec que la prova plincipal són els fragments corals que nosaltres donem als aspil<!nts, que poden estudiar per endavant amb molt de temps. 'hi ha de tols els estils i això t'ho pe1111et veure lot: quina preparació té, quina capacitat vocal. tècnica ... També demanem que la lectura a vista sigui molt ràpida, perquè ara ja no treballem dc memòria com els cors d'òpera de vint-i-cinc anys enrere, que tenien més temps. Ara tenim necessitat de gent molt àgil musicalment, i el Cor del Liceu està fent molts progressos en això. - Vostè ja havia treballat amb el Cor del Liceu aba ns de ser-ne el director titular. En quina mesura ha canviat d'aleshores ençà? -Cada any que passa veig que el Cor està avançant molt en aspectes tècnics, vocals i musicals. i això sens dubte és el resultat d'una feina pacient i continuada. A més de tot això, és un cor que té molta motivació i el fet que la gent hi treballi amb ganes i entusiasme fa molt més fàcil fer la teva feina. També cal tenir en compte que la manera de fer l'òpera també ha ca nviat: abans gai rebé del 14 al 16 de novembre de 2008 al Centre Cultural Caixa Terrassa inscripcions fins al 15 d'octubre de 2008 Amics de les Arts i Joventuts Musicals Ho organitten: D ·' Sant Pere, 46, 1r pis 08221 Terrassa Tel.: 93 731 22 32 (de dilluns a divendres, de 17 a 20 h) j oventutsm usi e@ca ixaterrassa. net www.caixaterrassa.es ~*obra social ' - ' caixaterrassa 33 225 i .:Ci(jlf;1t(i RETRAT Ens concedeix un forat en la seva atapeïda agenda i ens cita al seu despatx del Gran Teatre del Liceu . Però José Luis Basso no és un home de despatxos: ba passat més de mitja vida entre les bambolines de molts i diversos escenaris de teatees d'òpera de mig món i coneix de memòria l'amplíssim repertori operístic com si fos el palmell de la seva mà. Des de fa quatre anys dir igeix el Cor del Liceu, amb el qual ja havia treballat als anys vuitanta, durant la seva etapa formativa, com a assistent deJ mestre Romana Gandolfi. El seu segon pas per Barcelona -una ciutat amb un públic entusiasta, assegural'ha dut, ent-re d'altres, a assolir un notable nivell de català. 34 226 eren versions de concert, en què el cor no tenia una participació actora! important, i ara es demana que el cor també sigui participatiu cscènicament: l'artista de cor ha de fer pràcticament dc cantant i d'actor. - Parli' ns breument de la seva biografia abans d'aq uests dos passos pel Liceu. -Els meus parcs, que eren cantants del Cor del Teatro Colón dc Buenos Aires, em van introduir, primer en el cor de nens i després en l'estudi del piano i en tota la carrera musical. Vaig entrar molt jove -amb 15 anys- com a aprenent del mestre del cor deltcatre, una lïgura que avui ja no existeix però que recordo que va ser molt important per al meu aprenentatge. Després vaig fer de mestn: pianista i als 23 ja era director del Cor del Teatro Colón de Buenos Aires, un dels més importants de Sud-amèrica, fins que vaig obtenir una beca d'estudis per perfeccionar-me amb el mestre Gandol[i, que havia treballat allà i que llavors era aquí. aJ Liceu. - 1 llavors va venir a Barcelona. -Sí, el mestre Gandolfi, que havia treballat al Colón i hi tenia una relació fluida, llavors -als anys vuitanta- era aquí, al vell Liceu. Quan em va conèixer, li vaig agradar i em va agafar com a assistent. Aq uest va ser el punt més important de la meva carrera. Després he treballat a Itàlia, en diversos teatres importants: pdmer el San Cario dc Nàpols, i després el Maggio Musicale Fiorcntino. on he estat deu anys i he tingut la sort de treballar amb directors d'orquestra molt importants. I des de fa quatre anys tinc l'honor de n·eballar un altre cop aquí, ara com a director del Cor. -El director d'un cor d'òpera no pot fe r com un mestre d'orquestra, que dirigeix di verses fonnacions alhora? -No. La diferència amb els direc tors d'orquestra és que el mestre de cor ha dc tenir una dedicació exclusiva envers el cor que dirigeix. Crec que. quan agafes un cor. has de treballar només amb aquest si vols veure-hi un creixement. o pots anar a fora i tTeballar en tres o quatre teatres d'òpera alhora com fa el director d'orquestra, perquè el treball del cor és més dia rere dia. -Vostè ha treballat amb diversos cors. Creu que és possible aconseguir amb diferents instruments el mateix so? -Certament, he trebaUat esporàdicament amb altres cors, com el del Kirov de Sant Pctcrsburg o el del Coven! Garden de Lond res. Però jo prefereixo treballar amb veus de països mediterranis, perquè tenen una qualitat de veu d'un aJtre color. Totes les veus Hatines, de l'arc mediterrani, tenen una mateixa característica, més enllà de la tècnica, diferent de les angleses o alemanyes. És una cosa que a mi mateix m'és molt difícil d'explicar. -Els públics dels diversos teatres, com se sol dir, també són diferents o es tracta d'un tòpic? -És cert que cada teatre té el seu estil, però jo també he vist el Covent Garden ensorrar-se d'aplaudiments com si fos el San Cario de Nàpols, on el públic és molt efusiu. Al Maggio Musicale, el públic és una mica més tranquiJ i també s'estima molt el repertori si:mfonicocoral, que ocupa una part de la seva programació. A l'Argentina, on la gent és molt amant de l'òpera, cada representació al Colón és un esdeveniment per a la ciutat. És un públic molt semblant al del Liceu, tant o més entusiasta que en qualsevol teatre italià. De fet, m'atreviria a dir que el públic del Liceu -i també la gent que canta al Cor- aprecia el repertori italià més que els mateixos italians. Per a ells és un repertori ja massa conegut i rutinari, i això els treu motivació. -Certament, és curiós que la vida musical italiana no sigui tan rica com es podria pensar pel fet que molts compositors hagin estat italians... -A Itàlia cada regió té el seu teatre d'òpera més o menys important que fa set o vuit títols cada temporada en el millor dels casos -Bolonya, Tlieste, Venècia. És clar que a La Scala i a Florència se'n fan més. Però no passa com a Barcelona, que t'ofereix una mica de tot i també pots anar cada dia a sentir música simfònica. Això. a Itàlia. només ho tens si vius a Roma. on hi ha el Cor de l'Òpera i el de l'Accademia de Santa Cecília. - De l'espectacu lar increment de públic al Liceu d' ençà de l' incendi, se n'han fet moltes anàlisis i lectu res. Com se l'explica, vostè? -Crec que és un fenomen fantàstic. El Liceu és un teatre que té un significat per a la ciutat molt més gran que, per exemple, La Scala per a Milà. Però també penso que ara hem arribat a un moment de producció màxima: hem arribat a fer vint-i-cinc representacions d'un mateix títol, i per arribar a aquest punt el Teatre ha sofert una transformació organitzativa i laboral completa. Per fer més feina, haurien de canviar molts paràmetres, i jo, que he treballat al vell Liceu -que era com un teatre italià, on només es feien quatre o cinc representacions de set o vuit títols- ja hi veig una diferència enorme. - Avui per avui, el del Liceu continua sen t l'únic cor completame nt professionalitzat del nostre país. A q uè respon, aquesta circumstància? -jo tampoc no ho sé. Crec que és importantíssim i urgent tenir un cor professional que faci una activitat diferent de la nostra i que tingui una temporada fixa durant tot l'any, com passa, per exemple -com ara dèiem-, a Roma. I no tinc prou coneixements per donar una resposta al fet que això aquí no passi. -En tot cas, no seria un problema trobar una plantilla de potencials cantants disposats a formar part d'aquest cor... -En absolut, perquè aquí hi ha molta gent amb moltes capacitats. I a mi m'és molt difícil. tenint un nombre lïx de cantants en plantilla, donar-los possibilitats a tots. Molta gent em demana audicions i trobo que són gent preparada musicalment i vocaJment, però estic limitat. L'única possibilitat és oferir-los contractes temporals. - Té algun projecte a llarg tel'lltioi que ens pugui desvelar? -Les meves perspectives són diàries. Mai no he pensat gaire en què passarà, perquè això et crea ansietat. El Cor del Liceu continuarà fent la seva funció de base, que és respondre al repertori operístic que la ciutat i el públic li demana. EL MES DE MAIG, A L'ABAST u • I atkin Dos grans directors amb l'OBC Dos dels directors més destacats del panorama internacional actual, el britànic James Judd i el nord-americà Leonard Slatkin, dirigiran l'OBC en setmanes consecutives, amb programes de característiques ben diferents però amb una a posta comuna per la introducció de nou repertori al costat de grans obres del reper tori clàssic i romàntic. l,~p_e_r_M_E_R_C_E_ D_ E_ S _C_O_N_D_E_P_O_N_S_________________ ~A OBC.. Alba Ventura, piano. Dir.: Eiji Oue. Soler, Saint·Saens. Brahms I Piotr Anderszewski, piano. Dir.: James Judd. Satue. Beethoven. Vaughan·Williams. I Dir.: leonard Slatkin. Haydn, Barber, Berlioz. L'AUDITORI. DEL 9 Al25 DE MAIG (CAL CONSULTAR DATES I HORARIS). E l mes de maig serà un mes intens quant a la densitat i consistència de la majoria d'obres programades, però també quant a la presència de grans i destacats artistes convidats, tant d'aq uí com de l'estranger. El tret dc sortida el do· narà l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya sota la direcció del titular, Eiji Oue, amb la Tercera Sim· fonia de Mahler. Hi participarà la mezzosoprano Nathalie Stutzmann ~empre molt benvinguda a les temporades dc l'O BC-, la secció de dones del Cor Madrigal, el Cor Vivaldi-Petits Cantors de Catalunya (el cor de l'Escola Ipsi de Barcelona). Eiji Que s'enfrontarà el cap de setmana següent al compromís que suposa dirigir una partitura del repertori contemporani català com és el complex poema per a orquestra sobre un text de Gustave Flaubert, Le Christ da ns la Banlieu, de Josep Soler ( 1935, Vilafranca del Penedès). Una obra de gran força en la qual s'oh· serven les característiques del seu estil compositiu: atonalisme lliure influït per l'expressionisme germànic i la maduresa del seu sistema harmònic basat en l'acord de Tristany i l'acord místic d'Aieksandr Skriabin. juntament amb aquesta obra, el concert inclourà el Concert per a piano i orquestra núm. 4, op. 44 dc Camille Saint· Saens -que interpretarà la pianista ca ta· lana Alba Ventura- i la Simfonia núm. 1, op. 68 dc johannes Brahms. El director d'origen britànic )ames Judd es situarà al capdavant de l'OBC amb un programa que inclou novament una obra contemporània. Es tracta de Líneas de fuerza del compositor saragossà Carles Satué. deixeble de Francisco Guerrera, El darrer programa és el que dirigirà Leonard Slatkin, tot abastant una gran diversitat d'estils en un concert amb obres de Haydn, Barber i Berüoz. El concert començarà amb la Simfonia núm. 67 de Franz Joseph Haydn, tot fent un salt en· davant de dos segles cap a Samuel Barber, de qui s'interpretarà l'Assaig núm. 2. op. 17. L'OSC podrà mostrar el seu estat de fo1ma després del treball amb el di rec· to r nord-americà amb una de les obJ'CS simfòniques més emblemàtiques: la Cristóbal Halffter i Tomas Marco. Premiat en nombroses ocasions per les seves composicions, amb Líneas de fuerza Car· los Satué va obtenir el Premi AEOS (AsoSimfonia Fantàstica, ciación Española de op. 14 d'l-léctor Ber· Orquestas Sinfóni· lioz, que es coneix LEONARD SLATKIN cas) en la seva tercera edició com l'obra que va transfor· i l'obra va ser estrenada per I'Orquesta mar el concepte d'orq uestració existent Sinfónica de Galícia, sota la direcció del fins aleshores. Leonard Slatkin esdevindrà director mateix lames Judd. El Concert per a pia· no i orquestra núm. 1, op. 15 de Ludwig musical dc l'Orquestra Simfònica de Devan Beethoven -interpretat pel pianista troit i principal director convidat de l'Or· Piotr Anderszcwski- i la Simfonia núm. 5 qucstra Simfònica de Pittsburgh a partir de Ralph Vaughan· Williams completen el de la temporada 2008-09. quan acabi el seu contracte amb la National Symphony programa. Orchcstra, després de dotze anys de serames Judd és director musical de l'Orne el director musical. A més, Slatkin és questra Simfònica dc ova Zelanda i plincipal director convidat de la Royal PhiJprincipal director convidat de l'Or· hannonic Orchestra i conseller musical de la ashville Symphony Orchestra. Entre questra Nacional de Ulla (França). Ha en· tanta activitat, encara té temps per dedi· registrat un gran nombre d'obres d'autors anglesos i americans amb el segell Naxos car-se a la defensa de la importància de juntament amb l'orquestra de la qual és ti· l'educació musical, per a la qual va fun· tular, tot donant-li un estatus internacio· dar i dirigeix l'fnstitut Nacional de DÏI·ecció i treballa amb orquestres joves assínal d'alt nivell, que la va fer mereixedora duament. La seva activitat com a director de ser convidada a tocar als BBC Proms durant l'estiu de 2005. La carrera dc judd d'orquestra es va iniciar als Estats Units, va començar essent director assistent a tol treballant amb la Saint Lou is Sym· l'Orquestra de Cleveland, on el va conviphony Orchestra. La seva trajectòria ha csléll lligada a la Philharmonia Orcheslra, dar Lorin Maazel. Va tomar a Europa com a director musical associat dc l'Or-questra I'01-qucstra Simfònica de la BBC i Los Angclcs Philhannonic, a més de dirigir tot soJove de la Comunitat Europea. per invita· vint Ics millors orquestres dels Estats Units ció de Claudio Abbado, de la qual actual· i Europa i posseir set Premis Grammy. obment és director artístic honorari. Ha di· tinguts gràcies als més de I00 enregistrarigit les orquestres més prestigioses del món i és un prolífic director operístic. ments que ha fet en la seva carrera. J 35 227 i,i,ii()ttttf;i PREcRrTicA 1 EL MES DE MAIG A L'ABAST Barroq uisme francès, racion alisme germà nic i virtuos isme italià Tres de les formacions de música antiga més prestigioses de l'actualitat coincideixen a la XXXI ed ició del Festival dc Música Antiga de Barcelona. JJ Giardino Armonico - dirigit pel flautista Giovanni Antonini-, Capriccio Stravagante - liderada pel clavecinista Skip Sempé- i The Rare Fruits Council-que dirigeLx el violinista Manfredo Kraemer- oferiran repertori barroc d'Itàlia, Fr·ança i Alemanya, l'espectivamenl, j permetran observar la gran diferència estilística i de caràcter· entre les obres d'u ns i altres pal'sos. FESTIVAL DE MÚSICA ANllGA. Il Giardino Armonico. Dir.: Giovanni Antonini. Castella, Merulla, Vivaldi, Galuppi. I Capriccio Stravagante. Dir.: Skip Sempé. Couperin, Mara is, Leclair, entre d'altres. I The Ra re Fruits Council. Biber, Pachelbel, Buxtehude, entre d'altres. L'AUDITORI (Sala Martorell). 6, 8 i 17 DE MAIG DE 2008 (20.30 h). apriccio Stravagante titula el seu concert del dia 8 dc maig "Pastitxos a la francesa", en un programa que inclou obres de compositors francesos fincats a la cort de Versallcs en l'època dc maduresa del rei Sol i ràpida decadènci<l de la fastuositat barroca del monm·ca i el seu règim absolutista. Liderats per Maa·in Mara is ( 1656-1728) i François Couperin ( 1668- 1733), els compositors de l'època es van dedicar a compondre obres de gran lluïment que havien d'acompanyar les conegudes com Fétes Royales, uns grans esdeveniments artístics en què el teatre. la música, l'òpera bmToca. els jocs i la dansa s'unien per honorar la grandesa i el poder del rei absolut i, evidentment, tam bé per entretenir-lo. juntament amb Marais i Couperin, trobem altres compositors com Leclair, Matho, De la Barre, dels quals. Capriccio Stravagante oferirà un pastiche o tast amb obres insu-umentals i àries d'òpera, així com també peces per a clave sol. en què es podrà sentir l'ar1 del fundador del g¡-up, Skip Sempé. Capriccio Stravagantc va néixer l'any 1986 per iniciativa del clavecinista Skip Sempé com a en semble de quatre a deu instrumentistes. Amb els anys Capriccio Stravagante fonna també una orquestra. una companyia d'òpera i una orquestra renaixentista. Col-labora amb grans ar- C tistes dc la categoria dc Manfredo Kraemer; María Hayo, el Collegium Vocale Gant i I'Akademie für Alte Musik de Berlín, sempre prenent com a base la llibertat d'expressió individual dels seus intèrprets. The Rare Fruits Council proposa. en el concert que oferirà el dia I 7 de maig, un passeig per l'Alemanya del segle XVII, en ple auge del calvinisme, amb obres d'autors com Heinrich Tgnaz Biber, johann Pachclbel, Dietrich Buxtehude, johann Adam Reinckcn o johrum Rusenmüller, que van influir notablement en compositors posteriors com Johann Sebastian Bach i Georg Friedrich Handel. La formació que lidera el violinista Manfredo Kraemer compta amb grans músics, com el també violinista Pablo Valetti. Els membres d'aquesta jove formació dc cambra són col-laboradors habituals de prestigioses orquestres barroques. com Musica Antiqua Koln, Les At1s Aorissants, Concerto Koln, René jacobs o jordi Savall. El nom de l'agrupació expressa molt bé l'objectiu del grup, fent referència a la manera barroca de dissenyar les edicions musicals del banoc, que suggerien la voluntat estètica d'amagar darrere un vestit exòtic quelcom de conegut i agradable. Giovanni Antonini és un virtuós intèrpret amb Ics flautes de bec. lidera un grup Compositors anglesos ELS DIUMENGES AL PALAU. Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra. Cor de Cambra del Palau. Pa~l Cortese, viola. Dir.: Daniel Mestre. Elgar, Britten, Vaughan-Williams. PALAU DE LA MUSICA. 25 DE MAIG DE 2008 (18 h). ' Orquestra acional Clàssica d'Andon-a actuarà en el marc del cicle Els Diumenges al Palau amb el Cor de Cambt-a del Palau de la Música Cawlana. sota la direcció del seu director assistent, Daniel Mestre. El programa està dedicat a l'obra de compositors anglesos del segle xx, com Edward Elgar, Benja- L 36 228 min Brillen i Ralpb Vaughan-Williams i a la interessant combinació d'orquestra amb viola solista i, com és el cas de la darrera obra del programa. la unió d'orquestra, viola solista i cor. El concert l'obtirà la Introducció i allegro, op. 47 per a orquestra dc corda d'Edward Elgar i continuarà amb Lachrymae, dc música antiga que respon al nom d'li Giardino Armonico i du a tem1e una intensa activitat com a director orquestral. Amb aquesta reconeguda formació transportarà l'oient a la Venècia del segle XVII. un gran focus de creació artística -no només musical- situada en un dels països més avançats filosòficament i científicament parlant de l'època. La música és, per tant, un reflex d'aquest caràcter agosarat i frenètic, paradigma del qual és la música d' Antonio Vivaldi, conegut amb el sobrenom del ~Pretre Rosso''. Però a Venècia no només regnava la música de Vivaldi, altres grans compositors com Datio Caste Ilo, Tarqu inio Merula, Giovanni Battista Buonamente, Giovanni Legrenzi i Baldassare Galuppi també van compondre representatives obres caractetístiques d'un estil particular, que 11 Giar·dino Armonico s'encarregarà d'acostar a l'oient. l grup de cambra d'intèrprets amb instruments originals 11 Ciardino Almonico va ser fundat a Milà l'any 1985 i es concen tra en el treball de la música dels segles xvu i xvttl. Toca habitualment als festivals més prestigiosos i a les sales amb més nom d'Europa i els Estats Units. Són uns grans especialistes en l'obra d'Antonio Vivaldi, l'obra del qual han portat també al disc. Un dels discos que els va donar més fama va ser el disc d'àries dc Vivaldi interpretat per la virtuosa de la veu Cecília Bartoli. als inicis de la seva meteòrica carrera. que va guanyar un Premi Grammy. E op. 48 per a orquestra de corda i viola de Benjamin Britten, que tindrà com a solista de viola Paul Cortcse, professor al Conservatori Superior del Liceu. En la segona part. el Cor de Cambra prendrà protagonisme amb la interpretació de les Three Shakespeare Songs per a cor mixt a cappella dc Ral ph VaughanWilliarns i per la menys coneguda Flos Campi: suite per a pelita orquestJ-a, cor de cambra i viola solista. Una obra que el compositor anglès va compondre l'any 1925 i que du com a títol una expressió en llatí que vol dir "lJors del camp". Consta dc sis moviments. cadascun titulat amb un vers dels Cants de Salomó. www.palaumusica.org ...... • ~··/ 19 0 8 2008 PALAU MÚSLCA CATALANA BARCELONA 1908·2008 ELS CONCERTS DEL CENTENARI DIVENDRES · 09/ 05/2008 · 21 h BOBBY McFERRIN ORFEÓ CATALÀ (patrocinat per Fundació Caixa Penedès) Preus: de 25 € a 70 € Concert patrocinat per P1oneer sound. vision. sou! LAVANGUARDIA DILLUNS · 09/06/2008 · 21 h ORFF: CARMINA BURANA ORQUESTA SINFÓNICA DE BILBAO ORFEÓ CATALÀ (patrocinat per Fundacoó Ca oca Penedès) COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA (patrocinat per Caoca Catalunya) COR INFANTIL DE L:ORFEÓ CATALÀ (amb el mecenatge de Fundacoón Banco Santander) SOLISTES VOCALS JUAN JOSÉ MENA, director Preus: de 30 € a 50 € VENDA D'ENTRADES Taquilles Palau de la Música Catalana Telèfon: 902 442 882 Fax: 932 957 208 Ne: taquilles@palaumusica.org Horari de dilluns a dissabte de 1O a 21 h www.palaumusica.org __ _ Amb al suport de: Organitza: ""'OACIO O RFEO CATALA rA LAU OE LA M Ú SICA .. . ..- = M,ai("Ji!ii(i PREcRrr•cA 1 EL MES DE MAIG A L'ABAST La Royal Philharmonic clausura Palau 100 PALAU 100. Royal Philharmonic Orchestra. Freddy Kempf, piano. Dir.: Bramwell Tovey. Sibelius, Rakhmàninov, Dvorak. PALAU DE LA MÚSICA. 8 DE MAIG DE 2008 (21 h). l darrer concert de l'actual temporada Palau I00 ha patit un sobtat canvi de protagonistes. Arran de la cancel·lació de la gira que l'Orquestra Filharmònica de Xina havia d'oferir per Espanya i que havia de portar també el jove però ja popular pianista Lang Lang, serà la Royal Philhmmonic Orchcstra l'encarregada de cloure el cicle 2008-09. La Royal Philharmonic Orchestra interpretarà Finlàndia de )ean Sibelius, el Concert per a piano núm. 2 de Serguei Rakhmàninov -amb l'aportació solista de Freddy Kcmpf- i la Simfonia mím. 8 en Sol Major, op. 88 d' Antonín Dvorak. Aquesta formació bdtànica va ser fundada l'any 1946 per Sir Thomas Bcecham E amb la intenció d'aprop<rr les millors interpretacions del gran repertori a tot el territori anglès. una voluntat que encara manté l'esperit original del seu fundador. Per la titularitat de la seva direcció han passat noms prestigiosos, com els de Rudolf Kempe, Antal Dorati, André Previn i Vladimir Ashkenazy. Des de l'any 1996 el director titular és l'italià Daniele Gatti, que cedirà el seu càrrec a partir de la temporada 2009-10 a Charles Dutoit. En aquesta ocasió el concert el dirigirà l'anglès Bramwell Tovey, actual director titular de l'Orquestra Simfònica de Vancouver. Va ser director musical dc l'Orquestra Filharmònica dc Luxemburg de l'any 2002 al 2006. A banda de la seva activitat com a director, dedica molt de temps a Ja composició. Freddy Kempf (Londres, 1977), de pare alemany i mare japonesa, va estudiar a Ja Royal Academy of Music, però actualment resideix a Berlín. Com a nen prodigi va debutar al costat de la Royal Philharmonic Orcbestra amb només vuit anys. L'any 1987 va guanyar el primer Concurs Nacional Mozart a Anglaterra i l'any 1992 li va ser atorgat el Premi de la BBC al millor artista jove de l'any. Ivan Martín interpreta Granados I CAMBRA A L'AUDITORI.Ivan Martín, plano. L'AUDITORI (Sala Martorell). 29 DE MAIG DE 2008 (20.30 h). l pianista canari !van Martín (Las Palmas de Gran Canaria, 1979) interpretarà a la Sala dc Cambra de L'Auditori un recital amb obres del compositor lleidatfl Enric Granados. coincidint amb l'exposició "Contrapunt: Enric Granados-Pau Casals'' que tindrà lloc al Museu de la Música, de mitjan d'abril a final dc juny. lviin Martín va iniciar els estudis de piano al Conservatori Superior de Músi- E ca de la seva ciutat de naixement i va ampliar estudis a I'Escuela Superior de Música Reina Sofia de Madrid, sota la tutela dc Dmitri Bashkirov i Calina Eguiaz.arova. lla estat guardonat en diversos concursos, com l'Infanta Cristina o el Ciudad de Albacete i ha realitzat nombrosos recitals arreu d'Espanya, tot presentantse a Catalunya en el marc de les Schubertíades de Vilabertran i Barcelona. També ha donat concerts arreu d'Europa, Sud-àfrica i Sud-amèrica, amb orquestres com les filharmòniques de Gran Canaria i Estrasburg, les simfòniques de Tenerife, Principat d'Astúries, Galícia, Castella i Lleó, Bilbao, Balears, RTVE i Xi le, sota la batuta dc directors com Adrian Leaper, Maximiano Valdés, Alejandro Posada, Miguel Angcl Gómez Mm·tínez, josep Pons, Jacques Kantorow o Maurizio Benini. Darrerament ha actuat a l'edifici de la Filharmònica de Berlín juntament amb la World Orchcstra, sota Ja direcció dc Josep Vicent. 'La Senna festegiante' d'Antonio Vivaldi El SO ORIGINAL: OIÚGENS I MEMÒRIA. Le Concert des Nations. Dir.: Jordi Savall. Vivaldi. L'AUDITORI. 27 DE MAIG DE 2008 (21 h). J 38 230 ordi Savall i el seu grup de música antiga Le Concert des ations aproparan al públic una de les obres més curioses del catàleg del compositor venecià Antonio Vivaldi. La Semw Festegiante és una serenata per a veus solistes i orquestra. que no pot ser considerada òpera -tot i assemblar-se molt al model operístic de l'època-, ja que conté molts més recitatius acompanyats que secs, com s'acostumava a fer en l'òpera. Antonio Vivaldi va compondre La Senna Festegiante a l'època en què a Venècia actuava com a ambaixador francès el comte de Gcrgy, jacques Vmccnt Languet. Tot i que no se'n coneix amb certesa el destinatari. aquesta no és la primera serenata que Vivaldi va compondre en honor del rei de França, fet que fa presumible que aquesta serenata fos estrenada al Palau de Versa lles. Dc fet. la simfonia que obre La Senna Festeggia1tfe conté en l'a llegro una expressa indicació original de Vivald i que diu '·alfa francesa". L'argument de la serenata va ser concebut pel famós llibretista de l'època Oomenico Lalli. Els personatges que la conriguren són el Sena, l'Edat d'Or i la Virtut, que caminen a la recerca de la felicitat i la troben a les ribes del riu Sena. Un fet que fa suposar la voluntat d'elogi de França i el seu monarca. EL MES DE MAIG, A L'ABAST 'Mort a Venècia' Un gran títol, també operístic, al Liceu o és massa arriscat afirmar que l'estrena de Death in Venice serà l'esdeveni1nent operístic de la temporada. Al n1arge de tot el que suposa d'important sempre una premíèr e, a més estatal, hi ha el fet intrínsec dels valors que conté la darrera òpera que va escriure Benjamin Britten , autèntic testament de l'existència operística més important de la segona meitat del segle xx. ' per J. COMELLAS D aquesta manera el Liceu c lou un recorregut que en els darrers anys ha permès gaudir d'una gran part de l'opus líric del compositor britànic: recordem The Tum of the Screw. A Mid- summer Night's Dream, Billy Budd. Gloriana i Peter Grimes, títols oferts en versions d'una notable envergadura qualitativa. Deatl1 in Venice és, no cal dir-ho, Ja transcJipció lírica dc la novel·la relativament primerenca del Nobel alemany Thomas Mann, q ue va publicar el 1912, gair·ebé 60 anys abans de l'òpera, aquesta alhora confegida amb un decalatge de pocs mesos respecte de la monumental versió cinematogràfica signada per Luchino Visconti. La gairebé simultaneïtat en el procés de realització, coneguda pel músic, va comportar que no volgués veure e l film acabat, ni tan sols cap fotograma, perquè la seva visió no n'afectés el mateix procés creatiu. Bona part de la grandesa dc l'obra rau en la gran identificació que el músic va sentir amb l'argument. amb el seu protagonista, Gustav von Aschenbach, i amb el seu viatge crepuscular que tant s'avenia amb la imminència de la mort del compositor. Viatge que alhora és rememoració idealitzada del que va fer a la ciutat italiana el literat alemany el 191 I, encara que l'al·ludida dimensió crepuscular quedava al marge dc la vivència, car encara li quedaven més de 40 anys dc vida. I en un lloc comú - literat, protagonist-a de l'òpera i compositor, i seguramen t també cineasta-, compartien un moment de bloqueig creatiu. un dels components a rgumentals de més pes que planteja l'obra. La linealitat de l'argument, aquest recorregut interior a través de 17 escenes, en un context d'acció minimalista -podríem dir que no passa res al llarg de les dues hores i tres quart de durada-, amb tot agombola una gran complexitat de suggestions anímiques viscudes, sentides i mostrades pel protagonista en el viatge a la iJ.lusòria terra de promissió de la capital del Vèneto. Perq uè l'argument és sobretot un soliloqui interior en què el personatge central intenta, en el contrast dc la visió/descoberta del jove Tadzio. incorporar, o reintroduir a la seva existència foscant un darrer i inútil alè de vida. que abasti també la dimensió creativa. Desig i impossibilitat: bellesa i decrepitud; futur i decadència caminen junts en un diàleg impossible i al mateix temps il·luminador d 'un cosmos poètic inefable. Tot això en un clímax decadent i hemofílic presidit per una Venècia descolotida. bromosa i gairebé inem1e. a més sota l'amenaça d 'una epidèmia mortífera. I amb el contrast de la presència entre indolent i obsessiva del jove Tadzio, convertit en motor mut, decoratiu i alhora potent, que referenda a cada instant el discurs existencial del protagonista. És un món fet de subtileses que penetren de manera imperceptible i que acaben configurant una realitat d 'una bellesa corprenedora. En aquest sentit, Benjanún Britten ~e manera semblant a com va passar amb Luchino Visconti amb e l cinema- va saber transcriure a l'òpera el text de Mann amb admirable exactitud. Musicalment és presidida pel recitatiu lliure acompanyat de piano que mostra les intenses brases anímiques del protagonista, amb el contrast de la figura d'Apol·lo. ~n certa mesura en funció d'alter ego de Tadzio-, que amb el seu cant acompanya musicalment els jocs dels joves i que notaria el contrast aJ.Iudit entre els dos protagonistes. La música aquí recorre a una rica estmctura de percussió presidida pel color tímbric dels gamelans de Balí i Java que tant havien seduït e l compositor quan els va conèixer en origen, i HANS-JORGEN SCH0PRIN que aquí aplica en el si d'un teixit musical d'una bellesa inexpressable. issortadament no serà possible disfrutar de la interpretació prevista del tenor nord-americà Thomas Moser. probablement el millor Aschenbach actual. El seu substitut serà 1-lans-Jürgen Schopflin, tenor que no figu ra a l'aparador de ls grans no ms universals dels repertoris atípics. Se'ns apa reix com una incògnita, tanmate ix oberta, també, a una grata oportunitat. El baríton. també nord-ameJicà, Scott Hendlick és un "noi per a tot'', en incorporar una colla - ni més ni menys que setde personatges episòdics de naturalesa funcional que donen ritme, agilitat i vivor al recorregut argumental. Una presència destaca ble és la del contra tenor basc Carlos Mena, que interpreta Apol·lo; és un dels cantants de la seva corda amb una carrera més rellevant a l'àmbit europeu. Sebastian \Veigle assumeix la direcció musical i Willy Decker, un altre molt conegut dramaturg, es fa càrrec de la producció. Recordem que al Liceu ha realitzat diverses produccions, entre les quals alguna tan destacada com Die tote Stadt (2005-06), Billy Budd (2000-0 I) i Boris Godunov (2004-05). D DEA TH IN VEN/CE de Benjamin Britten. Llibret: Myfanwy Piper. Hans-Jürgen SchOpflin. Scott Hendricks. Carles Mena. leigh Melrose. Uli Kirsch. Claudia Schneider. Josep Ruiz. Begoña Alberdi. Enric Martfnez·Castignani. Orquestra i Cor del Gran Teatre del li· ceu. Dir. escènica: Willy Decker. Dir. musical: Sebastian Weigle. Nova coproducció: Gran Teatre liceu, Teatre Real. UCEU. DEL13 Al30 DE MAIG DE 2008. 39 231 I.:C'f11!1t(i PREcRrTicA 1 EL MES DE MAIG A L'ABAST 'Die alkü re' Gran òpera i grans cantants palplantats per J. C. C. n repartimen t d'un gran nivell constitueix l'al·licienl cabdal de la versió, en concert, de Die Walküre que es presenta ara al Gran Teatre del Liceu. Segona òpera de la Tetralogia, encara que situa la primera jornada, probablement sigui la més bella si entenem el sentit més acceptat de l'expressió bellesa. Si ens t-eferim, per tant, a un lirisme melòdic profund però alhora alat - si cal encara dependent ni que sigu i dc manera llunyana dc la grand opéra- i a la concreció d'una sèrie de situacions d'un potencial dramàlic espès i corprenedor. I en aquesta dimensió situem l'impressionant diàleg que mantenen al segon acte Wotan i Brünnhilde. en què la filla renuncia al mandat del pare de no ajudar el seu germà Siegmund. La dimensió profundament humana en què sc situa el diàleg i la confrontació de cond icionaments afectius excepcionals atorga o aquest llarg i riquíssim moment dc l'òpera una enorme plenitud. Confrontació que ve del fet que l'ordre del pare ve imposada per l'ac- U PLACIDO DOMINGO titud de la seva esposa Fricka, deessa del malli mon i. per causa de l'aparellament incestuós entre Siegmw1d i Sieglinde, alhora que Brünnhilde en principi actua des de l'amor filial, ultra el que sent per Siegmund. També el final és d'una gran ro- tunditat dramàtica amb la condemna de Brünnhilde. En definitiva, un autèntic monument d'òpe ra, condicionada aq uí per la manca de suport dramatúrgic, que haurà de ser compensat per un quadre de veus, tal com apuntàvem al principi, absolutament excepcional. Per la conjunció de novetat i alta categoria, destaca la figura del baix alemany René Pape, un dels intèrprets wagnerians més estimats del moment. Amb poc més de quaranta anys d'edat, es mou en l'àmbit dels esdeveniments de nivell més elevat arreu del món, entre els quals Bayreuth; és, per tant, un gran especialista en l'òpera wagneriana. El seu Hunding pot resultar un fet molt important. Placido Domingo (Siegmund) és un altre gran atot, en la repetició d'un altre gran paper wagnetià, els únics dc què ens permet gaudir darrerament a Barcelona. DIE WALK.ORE (versió de concert) de Richard Wagner (llibret i música). Placido Domingo. René Pape. Alan Held. Waltraud Meier. Evelyn Herlitzius. Jane Henschel. Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Sebastian Weigle. LICEU. 28 DE MAIGDE2008. 'Mort a Venècia', també en ballet al Liceu a temporada dc ballet del Gran Teatre del Liceu fa una proposta d'un atractiu especial en programar la coreografia que per al tema de Mort a Venècia va crear el coreògraf nord-ameticà john Neumeier per a l'Hamburg Ballet t. D'aquesta manera, el mateix escenari alterna dues visions de l'obra dc Thomas Mann. Es tracta d'una oportunitat excepcional que cal remarcar i que a més, en el cas que ens ocupa directament. ve a través d'una proposta d'un altíssim nivell. tant pel que fa a la creació com a la interpretació. La coreografia va ser estrenada per aquesta mateixa companyia l'any 2003 i el protagonista hi és transmutat de l'original escriptor a coreògraf, com aqueU en L 40 232 crisi creativa, que cerca a Venècia trobarse a si mateix i a la fi acabarà enfrontantse sense sortida a la consciència de la seva decrepitud, i amb ella a la mort. John Neumeier va bastir la coreografia damunt dues concepcions diferents de la música: la de Bach mostra la vessant intel·lectual del protagonista, Aschenbach, mentre que la de Wagner representa l11 de caràcter dionisíac lligat a la trobada amb el jove Tadzio. L'esmentat Neumeier és un dels grans coreògrafs. Nascut el 1942 a Milwakec, de fet la seva carrera s'ha desenvolupat pràcticament a Europa. on va estudiar a l'escola del Royal BaUet de Londres i després a Copenhaguen. El 1966 va ser contractat per John Cranko per al Ballet d'S- tuttgart en qualitat de gran balla1í i el 1969 va esdevenir mestre de ballet i coreògraf del Ballet dc Frankfut1 fins que el 197 3 es va fer càrrec de la direcció del d'I tamburg. el qual ha elevat a la categoria d'un dels més importants del continent. El 1978 va crear la seva escola, una de Ics més reconegudes del moment. El seu ballet es basa en la tècnica clàssica oberta a les concepcions contempor!mies, am b u11a gran proclivitat per les coreografies de tall narratiu. HAMBURG BALLETT. Tod in Venedig. Coreografia: John Neumeier. Música de J. S. Bach i Richard Wagner. LICEU. DEL 19 Al 24 DEMAIG DE 2008. MUSICALIA PAPER D'ASSAIG Poesia i música Vicissituds d'una parella per MIQUEL DESCLOT POETA L a poesia i la música f01men una parella de les més antigues de la història dc la humanitat. Encara que no en tinguem documentació històrica, ens sobren prou indicis fefaents per afirmar que la poesia i la música van néixer juntes, pràcticament siameses, tan bon punt la nostra espècie es va sentir posseïdora d'una veu modulable i, sobretot, d'un llenguatge verbal que li pem1etia organitzar i articular el cervell i, finalment, conèixer. De ben segu1~ altres homínids predecessors havien descobert el potencial sonor dels múltiples objectes del seu entorn, branques, ossos o pedres, però dels sons que en devien extreure no en podríem di r encara música, sinó simplement soroll: el programa musica l no el podien desenvolupar mentre no haguessin assolit un sistema operatiu suficient, per servir-nos de l'argot informàtic. I d'aq uest sistema operatiu no en va n disposar fins que no van haver desenvolu pat el llenguatge verbal, que no tan sols és la gran creació de la humanitat, la seva genialitat més alta, sinó allò que ens fa com som: criatura i alhora creadora nostra. Quan aquells nostres avantpassats, empesos per una necessitat emocional que els altres simis no coneixien (o no coneixien, almenys, de la mateixa manera). es van trobar cantant, resulta que havien inventat. o descobert, la música d'una banda i la poesia de l'altra. És clar que haurien pogut modular la veu sense paraules, només vocalitzant, o produir fórmu les verbals sense música, però la veri tat és que cap de les dues possibilitats no sembla tan natural com la de cantar paraules: el cant és una emanació de la parla mateixa, on Ics possibil itats de l'entonació són explotades més enllà de la urgència dc la comunicació immediata . Començant a canta r, doncs, la hu manita t inaugurava una art, el cant, que més tard es va veure que n'amagava dues, la poesia i la música, que pod ien seguir camins propis i separats: havien nascut parella, però en realitat eren individus. Tamnateix, aquelles arts que havien nascut parella diñcilment podien menar carreres divergents, ignorant-se l'una a l'altra. En la Llarga història (per no parlar de la prehistòria, que només podem intuir) de la música, les relacions amb la poesia han estat constants, i l'autonomia de la música instrumental hi representa només un breu parèntesi. Al seu torn, al llarg de la història de la poesia, Ics relacions amb la música no s'han trencat pràcticament mai (si no és en l'anomenada poesia visual). encara que en la tradició escrita ja només sigui en el ritme i el timbre, despullats de melodia. Així i tot, aquestes relacions entre els dos membres de la parella no han estat invariables, com no ho han estat al llarg de la històlia les relacions entre l'home i la dona. Les relacions dc parella entre la poesia i la música són molt diferents, per exemple, en èpoques tan significatives com l'edat mitjana t-robadoresca, el renaixement madrigalesc o el romanticisme liederista. En l'època trobado resca del l'e udal amor cortès. la poesia i la mús ica s'unien, a semblança de les parelles cortesanes, en una relació de conveniència on cadascú podia fer el que li semblés. mentre guardés les aparences. Els trobadors van tenir el mèrit immens dc reinventar la cançó culta. de prés de segles de domini d'una tradició poètica llatina deslligada dels usos de la gent que parlava ··vulgar~ i d'una tradició musical culta que només es manifestava a l'església. El que van fer. doncs, va ser inventar una nova manera d'escriure poesia, profana i en "vulgar". i lligar-la a la mateixa mena de música monòdica que coneixien del cant litúrgic. Ja es veu de seguida que allò era w 1 mallimoni de conveniència. En efecte, la música d'una cançó trobadoresca és sempre independent del significat del poema (si no es vol veure una verita ble il-lush·ació musical en el tema ascendent de "Can veí la lauzcta mover" de Bernart de Ventadorn, que recorda el vol d'una alosa). Per ta nt, les músiques de les cançons són perfectament intercanviables, ment re la mètrica dels poemes coincideixi. De fet, era una pràctica molt habitual escriure una poesia "per ser cantada amb la tonada de la cançó tal del trobador Qual". Poesia i música, doncs, portaven vides paral-leles. però del tot independents. En canvi, amb la Reentronització del mite d'Orfeu, el renaixement va pro piciar una unió molt més íntima entre poesia i música, to t i que ja no va aconseguir ressuscitar el model òrfic del poetamúsic (amb alguna excepció honorable com la dc l'anglès Thomas Campion, o del mateix John Dowland). Però aquesta unió també tenia una particularitat molt específica: a la cançó polifònica renaixentista, la música era La serventa submisa dc la poesia: el discurs musical hi era minuciosament condicionat pel discurs poètic. que havia de secundar paraula per paraula i matis per matís. La pràctica trobadoresca de l'intercanvi de músiques hauria estat considerada aberrant. La música d'un madrigal no tan sols no era intercanviable per la d'un altre, sinó que ni tan sols servia per a una altra estrofa del mateix poema! Era, en suma, una relació de submissió total de la música a la poesia. n temps del romanticisme, passat el parèntesi de dos segles d' hegemonia del drama, la cançó culta va tornar a emergir com una necessitat imperiosa. Però, dc nou, Ics relacions de parella entre poesia i música havien canviat. En l'endemig, els primers teòrics romàntics havien rescatat la música de la seva condició de ventafocs obedient i dòcil per rcconcixe-li justament una inaudita preeminència en la capacitat de penetració dels misteris secrets de l'ànima i de l'univers. Aquest canvi radical de perspectiva hauria pogut propiciar una revenja de la música sobre Ja seva parella, però la paral·lela reavaluació romàntica de la poesia com a gènere amb uns poders de peneh·ació superiors als de la racionalista prosa ho va impedir. Ara la relació s'establia, doncs, entre iguals. En un lied de Schubert, per exemple, la música persegueix el mateix objectiu que el poema, però no ho fa sotmetent-se a il·lustrar-lo, sinó completant-lo amb una recerca pròpia amb mitjans propis; música i poesia s'uneixen per fer cap al mateix lloc, de bracet i tot, però guardant cadascú la seva independència. Durant el romanticisme, la poesia i la música van assolir una relació de parella moderna. E 41 233 Ha nascut el canal de música clàssica catalana CATC LAS SI CA. CAT Amb obres d'autors i intèrprets catalans, les portades dels àlbums, informació sobre el que està sonant, notes biogràfiques dels autors, galeria d'imatges i l'avanç d'allò que sonarà després. També incorpora un arxiu de programes temàtics per escoltar o descarregar, un arxiu de músics, l'accés a la informació de la programació del canal, l'agenda de concerts i un ampli ventall de not ícies i destacats d'actualitat re lacionats amb l'univers musical. Cat només per internet ISAAC ALBÉNIZ Champagne. UAutomme. Rêves. Les Saisons. Espagne SIRA HERNANDEZ, PIANO. LA MÀ DE GUIDO. DURADA: 61:36. A mb el títol genèric d'Albéniz abans Albéniz, la pianista Sira Hernandez presenta un compacte dedicat a algunes de les obres menys prod igades del compositOl; i enfosquides, per altra banda, per la creació cabdal que l'autor va dedicar al piano en els darrers anys de la seva vida, la s uite lberia. Ordenades cronològicament, les peces que inclou el com, pacte pertanyen majoritàriament a la llarga etapa que Albéniz va passar a París, i és per aquest motiu que Ja influència de la música francesa es fa ben palesa en algunes de les partitures. Aquest és el cas, per exemple, de Champagne, peça que enceta el disc, en què la música de saló adquireix sonoritats plena- Música de concert Rer a cobla (vol. III) COBLA SANT JORDI. Jordi Paulí (saxo alt). Jordi Giménez (trombó). Santi Molas (percussió). Direcció: Xavier Pagès. MÚSICS PER LA COBLA-ICUB. TVC DISC. A mb aquest explícit títol (en el qual el terme "de concert" s'ha d'interpretar com "qualsevol fo rma musical excepte la sardana"), la Cobla Sant Jordi ofereix en la seva condició de "Ciutat de Barcelona" una selecció d'algunes dc les partitures de tall simfònic més re- presentatives d'aquest segle i algunes del segle passat. Pel que fa a aquestes darreres, aquesta edició ofereix el primer enregistrament d'una de les obres cabdals del concertisme per a cobla, la Suite Segarrenca en quah·e temps de Joan LI. Moraleda, i l'esbós simfònic Camins de Jesús ment dcbussynianes; o L'Automme, obra dc caràcter melancòlic plenament tocada pel romanticisme tardà. En els tres moviments de Rê11es, Albéniz sembla voler depurar la música de qualsevol element supernu, en una plena immersió a l'impressionisme musical; mentre que en la col·lccció Les saisons, dc quatre miniatures, el compositor no únicament ratifica aquest estil, sinó que el du més enllà, en un exercici excel·lent de tnmsposició sonora del caràcter de les estacions de l'any. Clou el CD l'obra Espagne, en dos moviments, i veritable embrió d' lberia. La partitura destaca per contenir jocs harmònics insòlits, i transmetre imatges paisatgístiques realment evocadores. Quant a Jes versions, S ira Hemandez rubrica una tasca excel·lent. La pianista confereix a les obres una sonolitat treballada al detall. elegant i harmònica, alhora que demostra una maduresa interpretativa de la qual no qualsevol artista musical pot presumir. Felicitem, doncs, la pianista per partida doble: d'una banda, per les blillants interpretacions que segella, i de l'alh·a - i en aquest cas l'enhorabona es fa extensiva també a la discogràfica La Mà de Guido-, per oferir a l'oient encuriosit la possibi litat dc conèixer m illor l'obra d' un dels nostres compositors més internacionals. Jordi Salazar Roy Ventura, una de les propostes més fresques i emotives d'aquest f01mat breu. Les pàgines reservades per al segle XX1 estan representades per dues propostes amb solistes destacats, com ho són el superb Divertiment per a trombó icobla de Xavier Boliart i la refrescant Suite traumàtica en quatre temps per a snxo icobla dc Joan ). Blay, així com la suite en tres moviments Temps eni/el de Joan Elias sorgida del Memorial Joaquim Serra i les \lariacions grotesques de Xavier Pagès presentades en una de les edicions recents del cicle Cobla, Cor i Dansa. La Cobla Sant Jordi posa de manifest amb aquest nou volum de Ja col·lecció el bon estat de salut en què actualment es troba no només el fet compositiu per a cobla, sinó també el bon moment interpretatiu de la principal formació de caire simfònic amb què actualment compta la nòmina de formacions. El rigor imprès per Xavier Pagès amb les lectures d'aquestes pàgines contemporànies predestina aquest volum a convertirse en una peça de col· leccionista i de culte, ta l com va succeir amb el volum 11, que conté versions que es poden considerar definitives d 'algunes de les pàgines principals del concertisme romàntic per a cobla. Josep Pasqual mentre que en el cas del compositor empordanès es tracta, tal com apunta el títol del CD, d'obres que no figuren entre les més populars. Això ha suposat un treball d'estudi i de recerca de material, per configurar un aplec que ajuda a perfi lar encara més la imatge ja força coneguda dc Serra pare. Es h·acta, en definitiva, de ducs produccions que és important que s'hagin confegit perquè s'allunyen dels enregish·amenls reiteratius dels títols i compositors de sempre. i que per tant obren l'horitzó del patrimoni de la cr·eació sardanista a més des de dues columnes. La incorporació dc sengles llibrets amb estudis molt documentats i il·lustra- tius signats per jordi León, completa la imatge de productes sòlids i plens d'interès. A la importància d'aquesta constatació, s'hi afegeix el valor d'unes interpretacions modèliques. Tant en el cas del CD dedicat a josep Serra, dirigit per Jordi León. el creador de Ja Cobla Sant JordiCiutat de Barcelona, com en el dedicat a Paulís, que ha dirigit Xavier Pagès, l'actual titular, s'excel·leix en gran manera, tot moslTant la seva condició d'instrument refinat, d'una gran exquisidesa i fmor. que l'emparenta en pla d'igualtat -o potser fins i tot supet-ant-los- amb els millors referents històrics en aquesta parceHa. J . C. C. NARCÍS PAULÍS Sardanes per a cobla. Sardanes retrobades COBLA SANT JORDICIUTAT DE BARCELONA. Direcció: Xavier Pagès i Jordi León. MÚSICS PER LA COBLA. a continuïtat en la trajectòria discogràfica de la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona , s'acaba de manifestar en dos enregistraments que tenen com una de les característiques comunes més importants el fel de recuperar obra de dues figures de la composició sardanista. Es tracta, tal com s'apunta en L la fi txa identificativa, de Narcis Paulís ( 1905- 1988) i també dc Josep Serra ( 18741939). Són dos músics que corresponen a les dues primeres generacions del gènere. La gran diferència és que en el cas de Pau lis hom fa un recorregut antològic per les seves millors composicions, 43 235 Música per EDUARD V. PATSI encreuada Música encreuada d'abril 2008 (núm. 282) Horitzontals. 1. Instrument de percussió. Sol major. 2 . Compositor bascofrancès. Cantant mascle. 3. Lira vocàlica. Tipus d'obra musical. 4. Marain, violagambista del barroc francès. Les consonants d'Orfeo. Vivaldi en té dues. S. Calaf escapçat o bé interval ascendent de tercera des del Fa, del revés. Miiiii, Faaaa, Sooool... 6. Cinc romans. Llibres de cants i oracions. Cent romans. 7. El concert de clarinet d'Stravinsky. Nikolai K. Roerich va ser I 'escenògraf en l'estrena dc La consagració: aquí l'hem deixat sense peus. 8. El que va quedar després de l'incendi del Liceu. Botiga Original de Gaites i Diapasons. Una timbala vista des de l'orgue. 9 . Desafina desordenadament. Si en anglès, Si bemoll en alemany. 10. El flautista animal. COJ·clli, Costa o Cimarosa. Envia ones sonores des de l'estudi radiofònic. 11. Al, is. od ... Volia posar Schumann o Schubert, però m' ha sortit l'entrenador del Madrid. Verticals . 1. La de Viva lcli o la d'El Corte lnglés. Mi major. 2 . liiiim, aaaaaf, loooos ... El que cal per treure so dc la tuba. 3. Neva sense vocals. C rup de música punk nascut a Nova York als anys setanta. 4 . Que presenten dife rents cri teris a l'hora d'acordar les freqüè ncies exigides. S. Pat ró dels joiers. Els límits d'Stravinsky. Serpentó. Do major. 6 . Rcspighi, Ruera o Ravel. Nasals i consonants. El gran Si- La-Do-Si bemol l. 7. La part central d'u n instrument de meta ll. Copland, compositor americà. Pont de violí cap per amunt. 8. Les quatre grans òperes de Wagner (plural). 9. Desafina ordenadament, però fent la vertical. Limiten Mozart. 10. Per posar en marxa la cadena de música. La major. Ruben (Blades), Renata (Tebaldi) o Robert (Cerhard). Cant de l'ovella. 11. En k7, vinil, CD o mp3. Trinat a la partitura. Solucions en el número següent. sidokus.com Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores Sl FA RE DO Ml LA SOL més gruixudes). Les notes que ja posades són pistes que ajuestan I)() FA RE LA Ml Sl SOL den a completar aquesta particular composició musical. I encara LA FA SOL Sl DO RE Ml hi ha una altra pista: si s'interpreten les notes que hi ha a les caSOL Sl l' A R!i LA Ml DO selles ombrejades (en ordre: d'esquerra a dreta i de dalt a baix) soRE LA SOL FA Sl DO Ml nen els primers compassos de la peça musical que s'indica al peu FA SOL DO Ml RE Sl LA del sidoku. \U 44 236 DO LA Sl SOL RE FA Sidoku d'abril 2008 (núm. 282) El Virolai (Rodoreda-Verdaguer) Solucions en el número següent. SOL RE FA Ml RE SI SOL DO Ml RE Sl DO SOL Ml SI RE LA <www.sidokus.com> La gala de Campdevànol (dansa popular) concerts BARCELONA (BARCELONtS) 2 MAIG 21 h L'Auditori Temporada OBC. Cor Madrigal (cor de dones). Cor Vivaldi. Nathalie Stutzmann. contralt. Dir.: Eiji Oue. Simfonia núm. 3 de Mahler. 3 MAIG 19 h Palau OSV. Vicenç Prats, flauta. Femando Espí, guitarra. D ir.: Cristóbal Soler. Serra, Brotons, Cervera, Rodrigo. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 4MAIG 11h L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició) . 5 MAIG 19 h Palau Cobla Mediterrània. Dir.: Bernat CastiUejo. Garreta, Toldrà, Borgunyó, R. Lamote, Ventura, Cassú, Morera, Puigferrer. (Concert de Tarda al Palau). 7 MAIG 21 h Palau l Musici. Vivaldi, LocateiJi, Marcello, Albinoni. (Euroconcert). 8 MAIG 21 h Palau Royal Philhmmonic Orchestra. Freddy Kempf, piano. Dir.: Bramwell Tovey. Sibelius, Rakhmàninov, Dvorak. (Palau 100). 9 MAIG 21 h Palau Bobby McFerri.n. Orfeó Català. (Els Concerts del Centenari). 21 h L'Auditori Temporada OBC. Alba Ventura, piano. Di1:: Eiji Oue. Sole1~ Saint-Saens, Brahms. 21 h L'Auditori (Mart.) Yaron Hennm1 Trio. (Festival Internacional de Piano). 19 h Palau Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Coral Sant Jordi. D. Matet, orgue. J. Ricart, baríton. Dir.: Xavier Pagès. (Cobla, Cor i Dansa al ~\t.è 7" 10 MAIG ~ 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). ,4ffl F€ (\ ~~----~~-------------+------------------------~~~~·~~ 11 MAIG 11 h L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 12 MAIG 21 h L'Auditori Monty Alexander Trio. (Festival Internacional de Piano). 13 MAIG 20 h Liceu Death in Venice de Britten. Dir.: Sebastian Weigle. 20.30 h Palau Cor Madrigal. Dir.: Mireia Ban·era. Schubert, Schumann, Penderecki, Part, Britten. (lbercamera Cambra). 21 h L'Auditori Chano Domínguez. (Festival Internacional de Piano). 14 MAIG 20 h Catedral Liuwe Tanminga, orgue. L'Orgue de la Catedral de Barcelona. (Euroconcert). 16 MAIG 20 h Liceu Death in Ven ice de Britten. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h L'Auditori Temporada OBC. Piotr Anderszewski, piano. Dir.: James Judd. Satue, Beethoven, Vaughan Williams. 17 MAIG 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 18 MAIG 11h L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 11.15 h At. Barcelonès Orquestra de Cambra Amics dels Clàssics. Dir.: Joan Palet i I bars. 18 h Palau Orquestra Simfònica d'Hongria. Dir.: Andras Ligeti. Rossini, Bartók, Brabms. (Els Diumenges al Palau). 18.30 h At. Barcelonès Yoko Suzuki, piano. Mornpou, Beethoven, Debussy. (Ass. Massià-Carbonell) . 19 h Palau Coro de la Fundación Príncipe de Asturias. Dir.: josé Esteban García Miranela. Goicoechea, Alcaraz, Casals, Prieto. (Concert de Tarda al Palau). 20 h Liceu Hamburg Ballet. Tod inVenedig. Coreografia: )olm Neumeier. 21.30 h A t. Barcelonès Grup Instrumental Tactum. Dir.: Emic Ferrer. Diago, Catalan, ferrer, Legido, Someso, Sat·dà. (Cicle de Música del Segle XX-XXI). 20 h Liceu Death in Ven ice de Britten. Dir.: Sebastian Weigle. 21.30 h A t. Barcelonès M. Fomells i j. M. Hemandez, piano a quatre mans. Ligeti, Sole1; Montsalvatge, Hindemith, Ros, Gonzalez de la Rubia. (Cicle de Música del Segle XX-XXJ). 20 h Liceu Hamburg BaUel. Tod in Venedig. Coreografia: John Neumeier. 20 h Palau Robert Marc Grauwels, flauta. Thomas Bloch, orgue de vidre. Mozart. 21h L'Auditori (Mart.) M. Teresa Sierra, piano. Rau! Prieto, orgue. (Festivallntemacional de Piano). 20 h Liceu Hamburg Ballett. Tod inVenedig. Coreografia: john Neumeier. 21h L'Auditori (Mart.) Ensemble ACC. Dir.: Domènec Gonzalez de la Rubia. (Avu imúsica). 20 h Liceu Hamburg Ballet!. Tod inVenedig. Coreografia: John Neumeier. 21 h L'Auditori Temporada OBC. Dir.: Leonard Slatkin. Haydn, Barber, Berlioz. 45 17 h Liceu 1-Iamburg Ballett. Tod inVenedig. Coreografia: John Neumeier. 237 19 MAIG 20 MAIG 21 MAIG 22 MAIG 23 MAIG 24 MAIG CONCERTS 19 h Palau Escola Coral de l'Orfeó Català. Dir.: G. Ferniíndez, E. Carrasco, B. Reixach i E. abona. Casull, Brahms. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 21.30 h Liceu Hamburg Ballett. Tod inVenedig. Coreografia: John Neumeier. llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera aud ició). 11.30 h Palau OSV. Dir.: Elio Orciuolo. Guanyadors del Concurs de Cant Jaume Aragall. (Com:erts Simfònics al Palau). 17 h Liceu Death in Ven ice de Brillen. Dir.: Sebastian Weigle. 18 h Palau O CA. Cor de Cambra del Palau de la Música. P. Cm·tese, viola. Dir.: D. Mestre Dalmau. Elgar, Britten, Williams, Campi.(Eis Diumenges al Palau). 19 h Auditori Axa Orquestra Simfònica Julià Carbonell dc les Terres de Lleida. jordi Vilaprinyó, piano. Dir.: Alfons Reverté. Gershwin, Khatxaturian. 26 MAIG 21.30 h At. Barcelonès Duo Entr'acte. jordi Cendra, nauta. David Sanz, guitarra. Ruera, Fen-e1~ Guïnjoan. Padrós, Varèse, Roge1; Codina. (Cicle de Música del Segle XX-XXI). 27 MAIG 20 h Liceu ¡ Death in Venice de Britten. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h Palau ! 21 h L'Auditori 21 h L'Auditori (Mart.) i. Míriam Méndez, piano. (Festival Internacional de Piano). 21.30 h At. Barcelonès Miquel Bofill, saxòfons. Carme Vila, piano. Ferrer, Brotons, Boliart, Sardà, Ribas, Grèbol. (Cicle de Música del Segle XX-XXI). 28 MAIG 20 h Liceu Die Walkiire de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 30 MAIG 20 h Liceu Death in Venice de Britten. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h L'Auditori Temporada OBC. Matia joao Pil·es, piano. Dit:: Eiji Oue. Mo7.art, Xostakóvitx. 12 h Palau Cors de l'Escola Coral de l'Orfeó Català. Dir.: G. Femiíndez, E. Cam1sco, B. Reixach i E. Nabona. GasuJI, Brahms. (Conce1t dedicat aJs socis de l'Orfeó Català). 19 h Palau Esba11 Santa Anna d'Andon-a. Dir.: Joan Fosas. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició. Tercera audició, I de juny a Ics I I h). 20 h Liceu Die Wa/kiire de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 25 MAIG 31 MAIG i Virtuosos de Viena. Ernst Ottensamer, clarinet. (Euroconcert). Le Concerts des 1ations. Dir.: Jordi Savall. La Sen na festeggiante de Vivaldi. (El So Original. Orígens i Memòria). LA BISBAL D'EMPORDÀ (BAIX EMPORDÀ) 18 MAIG 19 h Orfeó Català. Mercè Sanchís, piano. Dir. josep Vila i Casañas. Teatre Mundial LA BISBAL DEL PENEDtS (BAIX PENEDU) 25 MAIG 18.30 h Eulàlia Rossell, nauta travessera. joan Bosch. violí. Ester Amorós, violoncel. Església CAPELLADES (ANOIA) j Sessió final del 19è Concurs Paper de Música de Capellades. 4MAIG 10 h Paper de Música 24 MAIG 21 h Paper de Música j Auxiliadora Toledano, soprano. Irene Alfageme, piano. GIRONA (GIRONtS) 11 MAIG 19 h Auditori Quartet Casals. Haydn, Beethoven. 17 MAIG 21 h Auditori Radu Lupu, piano. Schubert, Debussy. MONTBLANC (CONCA DE BARBEU) 24 MAIG 21 h Església ¡Orfeó Català. Mercè Sanchis, piano. Dir. Josep Vila i Casañas. La Sala de les Terres de Lleida. Jordi Vilaprinyó, piano. l Orq. Simf. Julià Carbonell Gershwin, Khatxaturian. PONTS (NOGUERA) 18 MAIG 19 h l Dir.: Alfons Reverté. REUS (BAIX CAMP) 23 MAIG 21.30 h Teatre Fortuny i Octet de violoncels del Conservatori del Liceu de Barcelona. Villa-Lobos, i Guinjoan, Cervelló. (Associació de Concerts de Reus). Santa Maria l Cor Lieder Càmera. Dir.: Glòria Coma. LA SEU D'URGELL (ALT URGELL) 24 MAIG 46 238 21 h TERRASSA (VALLts OCCIDENTAL) 15 MAIG 21 h Centre Cultural Orquestra Filharmònica de Pilsen. Stepiín Prazak, violí. Dir.: jaroslav Krcerk. Rossini, Mendelssohn, Beethoven. (Fundació Caixa Terrassa). P1o1Jeer sound. vísíon.soul LA FuN:t>ACIÓ CAIXA CATALUNYA u DE LA MÚSICA CATALANA