Revista Musical Catalana. Núm. 285 - 286 Juliol - Agost 2008
Editorial: El desgavell dels festivals d'estiu / PANORAMA Montserrat Torrent. Un honor compartit. Albert Torrens / Temporada Palau 100 2008-09. Jaume Comellas / Festival Grec de Barcelona 2008. Jaume Comellas / Temporada Ibercamera 2008-09. Jaume Comellas / Temporada Euroconcert 2008-09. Mercedes Conde Pons / Concerts de Mitjanit de Sitges 2008. Mercedes Conde Pons / Schubertiada de Vilabertran 2008. Mercedes Conde Pons / Dietari d'un crític en excedència. Els festivals d'estiu. Antoni Batista / Mikrokosmos: Quina vergonya. Pere Artís / Del seu affm.: Sr. Leonard Slatkin. Jaume Comellas / Impromptu: La inspiració. Francesc Taverna-Bech / Tangents: La cançó és un gènere. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Intrahistòria. Xavier Chavarria / Cobla: Catalana, of course, a Peralada. Josep Pasqual / A propòsit de... Pere Serra,. Albert Torrens / Granados i Casals. Una amistat rememorada. Mònica Pagès i Santacana / Crítiques: F. Taverna-Bech, Lluís Trullén, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Xavier Chavarria i Josep Barcons / Orfeó Català de llunyanes terres. Albert Torrens / TEMA El reremón històric de la sardana. Una aproximació a la realitat objectiva de la nostra dansa / Les sardanes proscrites de Pep Ventura. Anna Costal / MUSICALIA Johan Duijck. L'home que ensenya a fer música amb el cor. Albert Torrens / El mes de juliol-agost a l'abast. Béjart Ballet Lausanne. Jaume Comellas / Paper d'assaig. Un monument, per sort, fallit. Jordi Cornudella / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / DISCOS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
ReVI STA MUSIC El reremón rn Montserrat de la sardana Doctora honoris causa per la tJAB . , · h IStOriC _~_orrent Programades les temporades d'Ibercame ra i Euroconcert www.palaumusica.org •'··/ ...... • PA LAU MÚSICA CATA LANA BARCELONA 1908·2008 ELS CONCERTS DEL CENTENARI DIMARTS · 08/07/2008 · 21 h PAT METHENY TRIO & ENRIQUE MORENTE GRUPO Preus: de 30 € a 60 € Concert patrocinat per Fundació (I.namm VENDA D'ENTRADES Taquilles Palau de la Música Catalana Telèfon: 902 442 882 Fax: 932 957 208 Ne: taquilles@palaumusica.org Horari de dilluns a dissabte de 1o a 21 h www.palaumusica.org Organitza: Amb al suport de: - = .ta·- i iiili !i.p.gsw;;g • f!i@ ii$ Mip.A;;¡.. w R!?,VISTA MUSICAL CAT 4a ÈPOCA ari ANY XXV NÚM. 285-286 JULIOL-AGOST 2008 EDITORIAL 5 El desgavell dels festivals d'esti u PANORAMA 6 Monlserral Torre nL Un h o no r com partil per Albert Torrens 7 -·--···-----~~:_·-~-~~~~~~~~~----------------------------------------.~ -~' o ~-~-----------------------Temporada Palau 100 2008-09 Festival Grec de Barcelona 2008 4:1 per J. C. C. ······-·-----------------------·-···-------------------·-·---------------Temporada Thercamera 2008-09 per J. C. C. 9 ~e 1Q ll 12 15 14 ~ .. .. 0 'V -···-···-·--····-····-· rr A\l ~ --------------- ------------·· Temporada Ew·oconcerl 2008-09 per !YL Conde Pons Concerts de Mitjanit de Sitges 2008 perM C. P. ................................................................ ........................................ .. . ................................ MONTSERRAT TORRENT. DOCTORA HONORIS CAUSA PER LA UAB MAQUETACIÓ I SECRETARIA DE REDACCIÓ: Schu bertiada de Vlla bertmn 2008 per M C. P. ·--·-------------------------------------------------------------------··------·----·--··--·----·-··---·-·-··-··---·-···· Dietari d'tm crític en excedència. Els festi vals d'estiu per /lntoni Batista ------------------------------------------------------------------------··-···--········--·-···----·-··· .. ··-·--.. ·-······· Mikrokosmos: Quina vergonya per Pere Artts ------------------------------------------------------------····- ..···········-···············-···-·····---·-·······--···· Del seu allin.: Sr. Leona:rd. SlaUún per Jawne Comellas 15 16 Teresa Martínez. PuBLJCITA n Gestac Indústria, 13, pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 Afe: molist@gestac.org PREIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: SADE DIPÒSIT LEGAL: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Impromptu: La inspimció per Francesc Tavema-Bech 17 19 Tangents: La cançó és un gènere 20 Cobla: Catalana, of cow·se, a Peralada per Josep Pasqual 22 A propòsit de... Per·e Serra per /ilbert TorrertS per Jordi Maluquer ....................................... .....___________________ ______________ __________________________________ ................................. . COL•LABOREN EN AQUEST NÚMERO: Pere Artís, Josep Barcons, Antoni Batista. Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Jordi Cornudella, Anna Costal, Biel Ferrer, Xavier lnglés, Josep Jofré, Jordi Maluquer, Mònica Pagès i Santacana, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Albert Solé i Galí, Francesc Taverna-Bech, Albert Torrens i Lluís Trullén. --·· --------------------------------------- --- ---- --- ------------------------------- CONsELL EDITORIAL: Fèlix Millet (president), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret. Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CoNSELL DE DIRECCIÓ: Jaume Comellas (director), Pere Artís (editor), Lluís Millet (director musical) i Montserrat Urpí (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY ORIGINAL: Ferran Sendra. ~ · CECILIA BARTOLI TORNA A LA TEMPORADA DE PALAU 100 A•·s Subtilior: Intrahistòria per Xavier Chavarria Granados i Casals. Una amistat rememorada per Mònica Pagès i Santacana 24 --------------------------------------------------------------------------------------·-···--·--·--·-···--········---·--- 25 Crítiques perMercedes Conde Pons, Xavier Chavarria, Josep Barcons, J: Comellas, Francesc Tavema-Bech i Lluís Trullén 32 33 --------------------------------------------------------------------------------------------·----------·····-····-------34 Oli'éo Català. De llunyanes terres per A lbert Torrens TEMA El reremón bislòric de la sardana. Una apl'Oxim.ació a la realitat objectiva de la nostra dansa Les sardanes proscrites de Pep Ventura per rlnna Costal Jo han Du.:i jck. L'borne q ue ensenya a fer mús ica amb el cor per Albert Ton·ens MUS I CALIA 41 40 EI mes de juliol-agost a l'abasL Béjrut BaUet Lausanoe perJ: Comellas Paper d'assaig. Un monument, per sort, fallit per Jordi Cornudella ---------- - -------··-------------- - -------- - ------------------------------ ~·-··-·······-·· - - ------------------------- - -- LLIBRES-DISCOS 44 45 J\llúsica encreuada. Sidokus.com per Eduard V. Patsi Revista de I'ESMUC, pàgines centrals 3 291 . ' ··/ ~- • PALAU MOS ICA CATALANA 190& 200& Palau 100 CONCERTS DE MÚSICA DE CAMBRA XVIII Temporada 2oos - 2oo9 SALA PETIT PALAU 3 Dijous, 15 de gener 2009, 20.30 h .~..~~~:.~.~.~.~~.~.~~:.~:~.~-·············· ................................................ EMERSON STRING QUARTET JAVIER PERIANES, Schubert Ouartettsatz Con de Quartet per a cordes núm. 1, "Color of lima• Xostakóvltx Quartet núm. 13, en Sl bemoll menor. op. 138 Schubert Quartet en Re menor. D. 81 O ~ Port de Barcelona 2 Dimecres. 1ode desembre de 2008, 20.30 h QUATUOR MOSAÏQUES - --- ---········- · - -·· - ~-----·· Beethoven Sonats núm. 25, en Sol major. op. 79 Sonats núm. 4, en Mi bemoll major, op. 7 Sonats núm. 12. en La bemoll major op. 26 Sonata núm. 31, en La bemoll major op. 110 4 Dijous, 5 de febrer de 2009. 20.30 h HAGEN QUARTETT Beethoven Quartet núm. 5, en La mBíOf. op. 18 Bartók Quartet núm. 3, Sz 85 Mendelssohn Quartet núm. 2. en La menor. op. 13 5 DijoUs, 14 de maig de 2009, 20.30 h COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA ~por Fundldó Haydn Quartet núm. 4, en Sol major, op. 64 Mozart Quartet en Re menor. K. 421 Mendelssohn Quartet en Ml menor núm. 2, op. 44 INFORMACIÓ I VENDA: a les taquilles del Palau de la Música Catalana lntomot: www.palaumuslca.org ·Tel.: 902 442 88 · a/e: taquitles@palaumuslca.org PREUS DE LES ENTRADES: de 10 a 25 € VENDA D'ENTRADES: a partir del 7 de juliÒI de 2008 ...... piano Caixa Ca~ Nicolau de Aguelreclo, clavlcèmba1 Jordi Casas I Bayer, chctor Un cant harmoniós Música per a cor i clavicèmbal de F. J. Hayd n (200 anM!tsarl de la mort del composi!OI) Amb ol patroci ni de: EDITORIAL 1 tema festivals de música d'estiu fa anys que havia provocat una certa atenció crítica en aquestes mateixes pàgines: el motiu aleshores era l'excessiva proliferació d'aquest tipus de manifestacions, que atapeïa l'estiu català -sobretot a redós de Ja franja costanera de caràcter turístic o de segona residència- d'aplecs o cicles de concerts amb nivells molt diversos d'interès, envergadura i convicció per part dels promotors. Aquesta tendència s' ha anat aigualint progressivament i pel camí hi ha hagut una certa sembra de cadàvers que no han pogut mantenir Ja seva continuïtat per raons diverses, entre les quals la manca d'un substrat de demanda real, no il·lusòria, i també de manca de coherència i fins i tot ofici programador i promotor. Ara l'atenció rau no en la dimensió quantitativa, sinó en la qualitativa; o més ben dit en la conceptual, en allò que entenem per festival de música. I això és així perquè cada vegada més aquestes manifestacions conviden a la confusió en prescindir de la uniformitat i entrar en una mena de mercat obert en el qual tot cap; un tot que comprèn també l'obertura del títol amb l'afegitó explícit o dissimu lat si cal darrere un plural-no és el mateix dir "música" que dir "músiques". I aquest posicionament, al mateix temps, més d'una vegada serveix per justificar-ho també tot, valgui la insistència en el concepte. Així, als que ens movem en aquest terreny en l'àmbit informatiu i de la crítica, cada cop se'ns fa més difícil delimitar parcel·les de gèneres i situar cada festival en un lloc identificatiu ortodox. Hi ha una voluntat de despersonalització deliberada, que només es pot entendre des de l'adoració del concepte èxit -en Ja dimensió més superficial i immediata- i d'un deixar al marge els components més genuïnament culturals. La música culta ha anat perdent terreny en benefici de l'altra, de la pertanyent al shaw business, cada dia més ensenyorida en el context de l'oferta musical estival. Encara que per raons òbvies ens pertany defensar allò que ens pertoca i, per tant, no podem deixar de ser mínimament crítics respecte d'aquest tipus de derives a la baixa, creiem que com a mínim cal un esforç de clarificació, que faci que cada cosa sigui anomenada pel seu nom exacte; i així cadascú sabria a què atenir-se i cada cosa estaria al seu lloc pertinent. Mai no ens h·obaTan defensant cerimonials de confusió. El desgavell dels festivals d'estiu ~e 285-286 5 PANORAMA Montserrat Torrent Un honor compartit passal 27 de maig, Montserrat Torrent acabava el seu discurs d'agraïment per la co ncess ió de l do ctorat honoris causa per la UAB assegurant -mitjançant un símil ol'ga nfslic- que no hi haurà mai més res, a la seva vida, que pugui superar el valor d'aquell acte. Una circumstància que feia exten siva a tots els qui comparteixen la seva mate ixa sensibilitat envers la música. ~~ ~ I per ALBERT TOR_R_E_N_s_ __ n un dels dies. sens dubte, més importants de la seva vida, l'organista va fer ús del seu dret a Ja paraula per pronunciar un discurs elaborat amb mètode i a consciència, evocador del seu passat, crític amb el present -no hi va faltar la denúncia- i assaonat amb notes personals que van emocionar l'auditori. La veu dc Montserrat Torrent, però. no va cedir al sentimentalisme i es va dcix11r sentir, a pesar dels anys, ferma i vigorosa com la seva lïgura, la d'una dona dc 82 unys que. des de la modèstia que la caracteri tza. acceptava l'homenatge d'unr1 comunitat adm irada de les seves fï tcs i satisfeta de reconèixer-leshi. La seva intervenció va estar precedida dc la glossa d'un dels seus padrins, Cèsar Calmcll . que juntament amb el prof'cssor joan Casals -alumne de Torrent-, ha estat qui ha promogut, des de la Facultat dc Ciències de l'Educació, la candidatura dc Montserrat Torrent al doctoral honoris causa per la Universitat Autònoma de Barcelona. Calmell va recordar la faceta més crematística -concerts. pr-emis. dimensió internacionaLdc l'organista. potser conscient que ella mateixa no gosaria fer-ho en el seu discurs. Va ser aquesta semblança, doncs. la que va permetre reviure -descobrir, per a aquells que no ho sabien- la vàlua de la persona que s'estava distingint, tot repassan t els diversos "moviments'' de la "sim fon ia" -sortosament inacabadaamb què es va comparar la seva vida. Hi va haver una observació clau en aquest sentit. quan Calmell va afirmar que entre els deixebles de Montserrat Torrent hi ha gairebé tots els catedràtics i professors d'orgue de l'Estat espanyol. com també professors d'orgue que són deixebles dels seus deixebles i alumnes directes que són professors o catedràtics d'altres països europeus. E 6 294 Això, només pel que fa a la pedagogia, perquè en el camp de l'activitat concertística -l'a ltra gran tasca a què l'organista s'ha consagrat i que considera complement de la primera-, se'n van destacar actuacions a quatre dels cinc continents i una cinquantena d'enregistraments. L'esment dc la dedicació preferent a la música ibèrica antiga. així com la divulgació del repertori contemporani per al seu instrument -incloenthi algunes estrenes al nostre país- van completar aquest perf11 necessàriament incomplet d'una persona dc trajectòria aclaparadora. L'acte havia començat i va acabar amb paraules del rector dc la UAB, Lluís Ferré, que va destacar l'especial significació de la gesta de Montserrat Torrent tenint en compte dos pressupòsits de partida especialment contraris: la seva pertinença a la generació que va patir la guerra civil durant la joventut i el fet dc ser dona, precisament, en aquella generació. Paradoxalment, Torrent és també la primera dona que obté la màxima distinció acadèmica en aquesta universitat. La música d'orgue, com no podia ser altrament, va ser el colofó dc la cita. Un orgue positiu Grcnzing cedit per a l'ocasió va ser l'instrument amb què Torrent va tomar a mostrar, per enèsima vegada. el seu virtuosisme interpretant un programa en què no podien faltar els dos grans compositors que han marcat i centrat la seva carrera artística: Francisco Con·ea de Arauxo i Johann Scbastian Bach. Precisament amb una referència a aquests dos noms havia encarat Montserrat Torrent la recta final del seu discurs. L'organista especulava amb la possibilitat imaginada, gairebé anecdòtica, de comptar amb la seva presència en aqueU acte. i assegurava: "A Bach el saludaria nexionant el genoll. com si fos un personatge reial. i li diria gràcies. A Correa no caldria que li digués res; l'abraça ria fort." ' L abraçada que Ton·ent oferia a Correa, doncs, era la mateixa que ella rebia d'una institució educativa a la qual s'havia sumat una legió de fam iUars, companys de feina. alumnes i admiradors orgullosos de ser a prop de l'organista en aquell moment i àvids de sentir-se coartífexs d'una distinció que, aquesta vegada, no arriba massa tard . Impregnava l'ambient aquell sen!imenl tan especial que hom té quan prepara un regal bonic i sap que la seva pròpia satisfacció serà tan o més gran que l'agraïment d'aquell a qui va destinat. L'honor, en aquest cas, va ser compartit. PANORAMA ,."\07'~(\., ltJ . ~"et TEMPORADA PALAU 100 2008-09 Quartets vocals de luxe per a una important oferta simfonicocoral En una programació, com és habitual, amb tm prolagonisme simfònic notable, en la pròxima edició de Palau 100 emergeix en uns quartets vocals de gran categoria per acompanyar la rellevant proposta de programes simfonicocora1s. A m és, en consonància amb el protago:njsme que també assoleix la parceBa lírica, amb una notable ofeela de recitals i concerts. per J. COMELLAS om a demostració contundent, ja en el concert inicial l'equip que formen la jove soprano nord-americana Angela Brown -un nom que s'ha de tenir molt en compte-, la contralt Ewa Podlés, el nostre Josep Bros i el baix René Pape ve a constituir una mena de declaració de principis explícita. Ells donaran relleu a una versió dc l'agraït Requiem de Verdi q ue comptarà amb el suport del Cor de Cambra del Palau de la Música i el Cor i l'Orquestra del Gran Teatre del Liceu sota la direcció dc Bruno Ba rtolctti, un vete rà expert e n el re pe rto ri líric italià. Aquest concert adquireix caràcte r d'adhesió del Liceu al Centenari del Palau de la Música Catalana. L'al·ludida declaració de principis, la conlim1a plenament el qua rtet format per la soprano Sandrine Piau, la veterana Ann Murray (mezzo). el tenor Philip Langridge i el baríton Matt Stone, intèrprets de l'oratori Elies de Felix Mendelssohn, juntament amb l'Orquestra Simfònica de Galícia i l'actiu Cor de Cambra del Palau amb direcció de Víctor Pablo Pérez. El cor amb acompanyament instrumental encara viurà un altre concert, aquest de característiques molt peculiars, ja que significa la presència d'un cor jove, el dc l'Orfeó Català, agombolat per una de les formacions angleses especialitzades en el repertori ban oc més reconegudes: The Sixteen amb el seu c reado r Hany Christo phe rs comandant un programa bastit sobre obra de Hande l. Pendent de conc retar el ta mbé q ua rtet q ue cantarà la Novena Simfonia de Beethoven en una versió personal de Frans Brüggen i la seva Orquestra of the Eightecnth Century, s'ha de fer esment del duo que fom1en la soprano Solveig Kringelbom, coneguda pels afeccionats barcelonins a l'òpera. i pel baix baríton C juha Uusalito, que protagonitzaran la Nit transfigurada d'Amold Schonberg. I tam- bé l'actuació de la jove soprano alemanya Mojca Erdmann, intèrpret de la Simfonia núm. 4 de Mahler en el concert de clausura del cicle, amb la Simfònica de Viena i el seu titular Fabio Luisi, a qui fa poc hem pogut reconèixer els seus mèrits constatats de fa temps a centreuropa. Ens estem referint, per tant. a un bloc força homogeni d'oferta que consegüentment ofereix uns a t·licients molt partí cuIari tza ts. En tot cas, ta l com s'ha apuntat al p rincipi, el protagonisme dc la veu també es projecta en tres recitals. dos dels quals amb acompanya ment simfònic. Per una part, el que ja comença a establir una tradició, q ue ofereix josep Carrcras a les envistes de les festes nadalenques, aquesta vegada acompanyat per la soprano coreana Sumi Jo, una artista així mateix important, i per l'Orfeó Català i l'Orquestra Simfònica del Vallès dirigida per David Giménez Can·cras. L'altre concert líric és el que oferirà la RENÉ PAPE soprano romanesa Angela Gheorghiu -la darrera diva del repertori operístic més genuí-, que estarà acompanyada per l'Orquesta Sinfónica de Madrid dirigits per jesús López Cobos. Dues grans veus més completen aquesta parcel·la canora. El baríton me- PHILHARMONIA ORCHESTRA 7 195 PANORAMA ANGELA BROWN JOSEP BROS norquí joan Pons, que estarà acompanyat per la seva fi lla joana amb un repertori que alterna àries d'òpera amb romances de sarsuela. Finalment, però per descomptat no en última instància, torna al Palau aquest fenomen que és la mezzosoprano itaHana Cecília Bartoli, aquesta vegada acompanyada al piano per Sergio Ciomei amb un programa titulat "A l'entorn de Rossini" amb obres d'aquest mateix compositor i dc Oonizetti. Bellini, Viardot, Garcia i Mali bran; o sigui, el context que està treballant darrerament. ~e 285-286 8 296 n el terreny esttictament simfònic, l'esdeveniment més notable - potser no el més transcendent en termes musicals-- serà la presentació del jove director veneçolà Gustava Oudamel, sens dubte el fenomen més impactant en el seu ofici dels datTers anys, el qual, sorgit de la iniciativa de l'Orquestra jove Simon Bolívar, s'ha situat com un dels grans noms internacionals de la direcció. Actuarà amb la Goteborgs Symfoniker, de la qual és titular, en un programa eminentment nòrdic - Sibelius, Nielsen-, amb l'actuació solista del joveníssim violinista armeni Serguei Khachatryan. L'actuació de la Philharmonia Orchestra amb el seu titular des d'aquesta mateixa temporada. el finès Esa-Pekka Saloncn, alhora substituït a la Simfònica dc Los Angeles per l'esmentat Oudamel, és un altre fet per remarcar d'una manera especial. Cal fer atenció també al programa presidit per Ni/transfigurada de Schonberg amb l'esmentat duo vocal al qual ja ens hem referit. Kcnt Nagano, un altre director de prestigi, conduirà la Simfònica de Montreal, de la qual així mateix és titular. La Philadelphia Orchestra, una de les grans orquestres nord-americanes històriques amb més de cent anys d'existència, és un altre referent simfònic rellevant. Serà dirigida per qui n'és titular des del 2003, Christoph Eschenbach, en un programa bàsicament de gran espectacle simfònic. Resta per fer esment de la presència de l'Academy o f St. Martin in the Fields que dirigirà qui amb lola probabilitat l'ha dirigit més, Neville Marriner, en un concert doblement commemoratiu: 50 aniversari de la formació i 85è del director. ja en format més reduït se situa la Kammerata Salzburg, que serà dirigida pel seu titular des de la temporada 2007- ANGELA GHEORGHIU 08, Leonidas Kavakos - un nom per descobrir-, solista alhora del Concert núm. J de Mozart. Dos excel·lents instrumentistes, Frank Peter Zimmermann -violí- i Piotr Anderszewski formaran un duo de notable envergadura en un programa Beethoven, Szymanowski, Janacek, Beethoven. QUARTETS DE CORDA, COR I PIANO AL PETIT PALAU E E EMERSON STRING QUARTET QUATUOR MOSAIQUES QUARTET HAGEN JAVIER PERIANES l Petit Palau acollirà una nova edició del cicle paral·lel dedicat a l'àmbit cambrístic amb cinc propostes centrades bàsicament en el quartet de corda; o sigui en la fom1ació per excel·lència de la música de cambra. Es compta amb les actuacions de sengles conjunts de noCOR OE CAMBRA DEL PALAU table prestigi servidors i!· lustres del repertori. Seran el nord-americà Emerson String Quartet, Quatuor Mosaïques -nascut en el si del Concentus Musicus Wien- i el salzburguès Quattet Hagen. Amb ells, el repertori més vinculat a aquestes formacions, amb obres dels grans clàssics i romàntics Haydn, Mozart, Beethoven, Schubert i Mendelssohn i els més propers Xostakòvitx, i Bartók. Alternant-se hi ha un recital del jove pianista andalús Javier Perianes i, com a colofó, un concert del Cor de Cambra del PaJau de la Música amb un paper destacat del clavicèmbal. PANORAMA FESTIVAL GREC DE BARCELONA 2008 Important protagonisme de la programació musical Amb un total de 21 propostes, a part dels cicles propis de CaixaForum i de la Ftmdació Miró, la programació musical del Grec'08 Festival Barcelona adquireix un relleu acusat; oimés si es té en compte que es tracta d'una oferta promoguda pel mateix festival i no un afegit de les productores privades, com s'ha esdevingut en bona part en edicions anteriors. I per J. C. C. A quest és el plimer Grec que es mou sota la responsabilitat plena del nou director Ricardo Szwarcer, atès que l'anterior en certa mesura havia estat de presa de contacte. Un fet rellevant és que es recupera el protagonisme del nom Grec, que havia quedat dilui:t progressivament, i això es h·adueix també en el fet que aquest espai torna a esdevenir eix del Festival. I la presència tan espessa que hi tindrà la programació musical ho refetma. En tot cas, també la plaça del Rei assumeix un paper visible en aquesta pru·cel·la programadora. Es tracta d' una programació molt oberta a tota mena de gèneres i a propostes inclassificables. Així, un hom hi pot trobar des del Requiem de Mozart en versió absolutament ortodoxa -Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu, amb els directors titulars i quartet solista de nivell- a l'actuació de la nova diva del fado, Misia, la presència de l' Orchestra di Piazza Vittorio, ni més ni menys que cinema en concert, jazz, concert simfònic de cobla o la que pot ser una descoberta especial, Vanessa da Mata, així com música de cabaret amb Alfonso Vilallonga, i un llarg etcètera. Des del punt de vista de la música culta, el Grec arriba per primera vegada a la seva història al Palau amb una proposta inclassificable-valgui la reiteració del concepte-, amb el títol de "Cants d'amor, furor i llàgrimes" bas tit sobre l'obra Jerusalem alliberada de Torquato Tasso amb direcció escènica de Carme Portaceli, la presència d'un septet vocal i el suport de I'Ensernble Elyma, mentre que la coreògrafa i ballarina Marta Carrasco posarà la dimensió de moviment a aquest espectacle tan i tan obert a tot. En tot cas, com s'esdevé amb la resta de les branques que ofereix el Festival, no hi apareixen noms esteJ.lru·s propis dels grans circuits. Es tracta, per tant, d'una línia d'actuació que cerca més el factor creativitat que el factor star system; que fa una aposta per l' interès en perjudici del show business, elit de manera esquemàtica. Insistim que això també es tradueix en els altres camps, com és el cas del teatre, en el qual hi ha absència gairebé plena dels noms més destacats del teah·e català -tant pel que fa a dramaturgs com a actors i companyies-, i tampoc la presència de companyjes foranes aporta noms propis del gran parket intemacional. En aquest context s'ha de destacar, i no solament perquè inaugura el Festival, la proposta que fan l'anglès Nigel Lowery i Amir Hosseinpour de l'obra nascuda inicialment serniescènica, Història d'un soldat que va compondre Stravinsky sobre un conte de Charles Ferdinand Ramuz. La part més pròpia la defensaran la jove i brillant directora murciru1a Virgínia Martinez i el nostre Grup Instrumental Barcelona 216, i en la resta apareix l'heterodòxia, o el que ho promet, en la figura de l'al·ludida Misia com a A mb aquesta edició, el Festival Grec - insisteixo, en el nom original ara retomat en partfa un nou gir en la seva dilatada trajectòria de girs; llegiu-hi projectes. Aquesta és una constant que ha marcat més del compte el Grec i que segurament té força a veure amb el fet que després d'una trentena d'edicions continuï estant mancat de personalitat i que no hagi assolit el nivell de prestigi en un pla, si no d'igualtat sí de proximitat amb les grans manifestacions estivals ew·opees. Amb l'argenti Ricardo Szwarcer, una biografia important en el món de la gestió cultural però al marge del nostre context, hom torna a recomençar. 1 ho fa des de ctitetis vàlids, honestos, valents i creatius; i també, molt important, arriscats. Ara tot s'hi val menys adelerar-se per esperar i reclamar resultats espectaculars amb urgència. I un apart com a homenatge: aquest serà el ptimer Grec sense la presència del coJ.lega estimat Gonzalo Pérez de Olaguer, crític i assagista teatral traspassat el dia 2 de juny. Tota la família del Festival el trobru-em a faltar. nanadora, el polifacètic i inclassificable -quantes vegades haurem de fer esment d'aquest concepte- Pavlovs ky en el paper de soldat i Marilu Marini, una veu famosa en el teatre musical parisenc, corn a diable. A ltres manifestacions remarcables sobre el paper: el treball confegit sobre la figura d'Orson Welles sobre una idea i realització del crític cinematogràfic Esteve Riambau amb un equip a1tistic que encapçala jose p Maria Pou; la versió d'Andròmaca d 'Eurípides amb direcció del francès Jean-Christophe Saïs, la de Troilus and Cressida a cura de la companyia anglesa Cheek by jowl, espectacie que amb The Brothers Size i A di- 285-286 sappearing number forma part d'un curt cicle a redós de la dramatúrgia contemporània anglesa. Un interès especia l pot tenir la versió en escena del que va ser film determinant de la trajectòria de Luis Buñuel, El érngel exterminador, an1 b guió del director aragonès i de Luis Alcoriza; espectacle que arriba en una proposta de Joan Ollé, música de Jordi Sa batés i coreografia d' Andrés Corchero. EI centenari de Mercè Rodoreda serà servit per una idea i realització de CarIota Subirós amb ella mateixa com a intèrpret juntament amb Alba Pujol. I novament en l'àmbit de l'inclassificable s'ha de situar l'espectacle que amb el titol tan nostrat de Pinsans i caderneres avala literàriament l'excel·lent poeta gironí Narcís Comadira, dramatúrgicament Xavier Albertí, musicalment obra de Clavé, Morera, Toldrà, Montsalvatge, Mompou i Lamote de Grignon i interpretativament veus tan solvents com les de Marisa Martins, Maria Hi nojosa i Enric Martínez-Castignani, entre d'altres. Pel que a la dansa, l'esdeveniment més interessant és sense cap mena de dubte el que amb el títol de Dido and Aeneas proposa la coreògrafa alemanya Sasha Waltz sobre la coneguda òpera de Henry Purcell, amb incorporació de l'àmbit subaquàtic inclòs. Sutra, amb coreografia i clirecció de Sidi Larbi Cherkaoui -ja conegut a Barcelona- és un altre espectacle amb caràcter excepcional en un conjunt de nou propostes, Dies de Dansa a part. 9_ _ __ RM-C 297 PANORAMA TEMPORADA IBERCAMERA 2008-09 Brendel i Gergiev, en concert commemoratiu, grans esdeveniments El cicle lbercamera es disposa a obrir la seva vint-i-cinquena edició en una línia programadora habitual, caracterHzada per Ja presència de grans noms de la música universa l, Ja majoria dels quals m olt afectes a aquest esdevenim en L I al costat d'ells també alguna novetat -sovint i també en aquest cas- damunt algun nom emergent en el mercat musical. I I®C 285-z86 10 298 per J. C. C. n alguns casos canvia el format - llegiu la fonna de presentar-sei, en tot cas, hom sempre juga a fons la carta de l'alta categoria dels protagonistes de cada concert. Una vegada més el cicle compta amb un apartat dedicat a música de cambra, que en aquesta edició redueix a la meitat el nombre de concerts -seran sis-, encara que amb el factor positiu de correspondre tots exactament a l'esmentat concepte. Hom obvia, per impossible, establir un ordre de categorització de cadascun dels concerts i intèrprets, però en tot cas sembla oportú començar pel concert al qual s'ha atorgat el títol de commemoratiu de les al·ludides 25 edicions (22 de gener), que té tot el pes que li atorga, d'una pat1, I'Orquesh·a Simfònica del Teatre Mariinski (L'Auditori) amb el seu cor inclòs d'una altra, la batuta del seu titular Valeri Gergiev i. finalment, el programa d'una obra tan grandiosa com la Segona de Mahler. Un altre fet que emergeix del conjunt serà el recital (Palau de la Música) amb caràcter dc comiat -sembla que definitiu als 77 anys d'edat- del gran pianista austríac d'origen txec Alfred Brendel (27 dc novembre), amb un programa molt característic dc Ics seves proclivitats: Haydn, Mozart, Beethoven, Schubert. També el concert inaugural (30 d'octubre) comptarà amb una presència espectacular en la figura de la veterana soprano nord-americana )essye Norman (L'Auditori), aquesta vegada amb l'acompanyament de l'Orquestra del Gran Teatre del Liceu dirigida per Raquel E violoncel·lista israelià d'origen letó Mischa Maisky s'uniran (Palau de la Música) en u.n concert amb programa per detenninar, i el jove pianista polonès Rafal Blechacz (Palau de la Música) pot esdevenir una descoberta gratificant en el si del conjunt de noms consagrats. Haver afegit el seu nom a la llista dels Pollini, Ashkenazy, Argerich o Zimerman com a guanyador del Premi Chopin constitueix una valuosa targeta de presentació. Interpretarà sobretot Chopin precedit, tanmateix, per sengles sonates de Mozart i Beethoven. a resta de grans virtuosos s'integren en concerts orquestrals. És el cas de la violinista Viviane Hagner i la violoncel·lista Amanda Forsyth, que protagonitzaran el Doble concert de Brahms amb la Royal Philharmonic Orchesh·a dirigida per Pinchas Zukerman (L'Auditori). La nostra jove trompetista Mi reia Fan·és, única artista del país en el cicle, estarà molt ben acompanyada pel pianista AJeksei Volodin i pel conjunt I Solisti Veneti (Palau de la Música) dil'igit pel seu creador, Claudio Scimone. La nostra inshumentista interpretarà el Concert per a trompeta i orquestra dc Tartini i el pianista el Concert núm. 22 de Mo· zart. Queda per esmentar encara el concert que ofetirà l'Orquestra Filharmònica Nacional d'Hongria (L'Auditori) dirigida per Zoltan Kocsis amb un programa Kurtiíg, transcripcions d'obra de Liszt fetes pel mateix Kocsis i el poema simfònic Ai- L :d parlà Zarathustra. A DALT. ALFRED BRENOEL. A SOTA. VALERI GERGIEV Worby. Lorin Maazel, l'artista més programat en la història del cicle, dirigirà la ?hi lharmonia Orchestra amb l'excel·lent. jove i bella violinista )u lia Fischer, que serà soüsla de la composició J\lfúsica per a violí i orquestra, op. 12 del mateix director. en un programa que completarà la Simfonia del Nou Món de Dvorak (L' Auditori). Dos virtuosos de personalitat forta, la pianista argentina Martha Argerich i el A les acaballes de la temporada, una orquestra especialitzada, la de Ja Volksoper de Viena, oferirà la dimensió més festiva amb un concert de valsos i polques en el marc més que escaient del Liceu. Tres formacions de notable prestigi, Trio Guarneri, Pavel Haas Quartet i Artemis Quartet protagonitzaran el Vll Cicle de Cambra. Són tres noms que figuren entre els grans conjunts cambrístics internacionals, i es repartiran una breu temporada que va del 2 de febrer al 20 de maig i que s'ubicarà al Palau de la Música. PANORAMA TEMPORADA EUROCONCERT 2008-09 Fidelitat de principis i fidelització d'artistes de qualitat A punt d'assolir la vint-i-cin quena temporada, Eurocon ccrl continu a fidel als seus principis com a cicle de concerts de mitjà i p etit format, allernatiu a l'oferta musical del Palau de la Música Catalana, que compta an1b un públic Jïdell coneixedor de l'aposta p er la qualilat independen tment de la fama dels intèrprets convidats. Així don cs, s'entén que formacions com el conjunt italià I Musi ci tornin a la temporada -en la qual només h an faltat en una ocasió- amb un programa amb obres de Telem ann, Handel, Bach, Haydn i Vivaldi, i enguany al costat de l'organista David e Masarati. SALZBURG SOLISTEN per M. CONDE PONS I cicle de conce1ts Euroconcert, fundat l'any I 985 coincidint amb l'Any Europeu de la Música, proposa en aquesta vint-iquatrena edició deu concerts, quatre dels quals són en un format més gran de l'habitual, amb la presència de quatre orq uestres de cambra com són l'Orquestt·a Salzburg Solisten, l'Orquestra de Cambra Solistes dc Sofia. l'Orquestra Barroca Zefiro i els ja esmentats 1 Musici. L'Orquestra Sa lzburg Solisten inaugurarà el cicle el 14 d'octubre, amb dues simfonies dc Franz )oseph Haydn ben distanciades en la seva història compositiva, com són la núm. I en Re major i la núm. 82 en Do major, a més del Concert per a piano i orquestra núm. 27 en Sib major K. 595, l'últim concert per a aquest instrument solista del salzburguès Wolfgang Amadeus Mozart, en què la veterana pianista barcelonina Eulàlia Solé toma a l'àmbit concertístic. Un altre pianista assidu en l'activitat musical de Barcelona -tant a L'Audit01i com al Palau de la Música- com és Christian Zacharias, torna novament al cicle Euroconccrt el dia 17 de novembre amb un programa en solitari dedicat a ducs sonates per a piano de Haydn i una segona part dedicada a Robert Schumann amb l' flumoresque op. 20 i les Fantasiestiicke op. 12. La veu de la soprano anglesa Emma Kirkby, junt amb la de Susanne Rydén, sonarà de nou a l'escenari modernista avançant les festivitats nadalenques -amb un concert el dia 2 de desembre- amb un programa de música barroca proper a la joia nadalenca amb peccs dc }ohann Scbastian Bach, Johann Roscnmüller, Franz Tunder, Johann Vierdanck i Heinric lgnaz Franz Biber, entre d'altres. E va: la Fantasia i fuga en Sol major de Johann Sebastia o Bach, el Concert per a violí i orquestra Hob. VIla! I de Haydn, el Concert per a violí i orquestra en La major, ''Turc" de Mo~ zart i la Simfonia núm. . 29 en La major, del 2 8~ - z86 . ·.J matetx compOSitOr. El caràcter més festiu de la temporada el posen dos concerts de característiques ben diferents. D'una banda, el recital de dos pianos ofert per les germanes austríaques d'origen turc Ferhan i Perzan Onder. amb valsos i danses romàntiques de Brahms, Dvorak i Liszt. que tindrà lloc el dia 24 de març. De l'altra, el concert de cloenda de la temporada, protagonitzat per l'Orquestra Barroca Zefiro liderada per l'oboista italià Alfredo Bernardini. amb la solemne Música aquàtica i la Música per als reials focs d'artifici de Georg Friedrich Handel. Cal fer esment a part del concert inaugural. dedicat exclusivament als abonats del cicle de concerts. per la particularitat del seu programa. El Monestir de Pedralbes acollirà els dies 6 i 7 d'octubre Les leçons de Ténèbres du feudy Sainet de Marc-Antoine Charpentier. basades en les Lamentacions dc jeremies contingudes a l'Antic Testament i que es pronunciaven al llarg de les celebracions litúrgiques dc la Setmana Santa. Charpentier en va fer diverses versions, dc les q uals es podrà sentir la versió ún icament per a veus femenines -que el compositor va escriure per a les monges de Port Royal- que aquí interpretaran les sopranos julia Gooding i Mhaili Lawson. acompanyades per Paula Chateauncuf a la tiorba i Luke Creen al cla11 vicèmbal. C Euroconcert integra l'orgue del Palau de la Música Catalana per primer cop des de la seva restauració - reivindicant-nc l' ús i el valor artístic i musical- amb un concert ja entrat l'any 2009 dc l'organista Peter Planyavsky, que junt amb el trompetista Hans Gansch, interpretaran un repertoli poc sovintejat d'autors poc coneguts. com Viviani. Boely, Heiller, Torell i i d'altres d'àmpliament coneguts, com Mendelssohn, Bach, Saint-Sacns, Leopold Mozart i César Franck. I Rosam undc Quartell i el Quartetto Stradivari ompliran l'espai destinat a la música dc cambra per a aquesta formació. El primer. el Rosamunde Quartet!, interpretarà en el concert previst per al dia 4 dc març un programa d'eminent aire dc transició del classicisme al romanticisme amb el Quartet op. 76 de Haydn. el Quartet en Mi bemoll Major op. 125 de Schubert i el Quartet núm. 14 en Do menor op. 131 de Beethoven. El Quartetto Stradivari oferirà un concert el dia 20 d'abril junt amb el pianista català Albert Atenelle, amb el Quintet en Mi bemoll major op. 44 de Schumann i el Oui11tet en Fa menor op. 34 de )ohanncs Brahms. els dos grans quintets per a quartet dc corda i piano del romanticisme alemany. Un altre gran programa és el que aplega l'Orquestra de Cambra Solistes de Sofia . junt amb la violinista Mi la Gcorgic- E 299 PANORAMA CONCERTS DE MITJANIT DE SITGES 2008 El Festival aposta per la innovació i la qualitat El Fes·Uval lnternacional de Musica Concerts de Müjanit 2008 fa una forta aposta en .la seva cinqu ena edició tant per la defen sa del repertori clàssic com per les noves propostes arúsliques que el panorama musical ofereix avu i dia. Mentre que altres festivals estivals cada cop diversifiqu en m és l'àmbit d'acció i. atracció entre el public, Concerts de Milja nil vol crear nou públic i atreure el ja exislent a conèixer n oves manifestacions arlisUques poc con egudes en aquestes contrades, però no per això menys interessants. I per M. C._P _.____________ res són les línies en què es delïneix la programació d'aquesta cinquena edició del Festival Internacional de Música de Sitges: Palau Mitjanit -amb una línia programàtica més clàssica i un programa paral·lel titulat "versus"'-, Off Mitjanit-amb propostes innovadores classificables en l'àmbit dc la música de fu sió- i Petits Sons, que inaugura així el seu àmbit d'actuació entre el públic infantil amb tres programes provinents de L'Auditori de Barcelona. Una diversificació musical no pensada amb la intenció d'acoll ir els intèrprets més fàcilment atraients, sinó amb la idea agosarada però sòlida a l'hora de mostrar noves perspectives musicals d'elevada qualitat. En aquest sentit cal entendre la presència dc grans figur·cs com la soprano Eva Marton o els pianistes Andrei Gavrilov i Katia Labèque. junt amb joves promeses i realitats del panorama actual com la violoncel·lista Sol Gabella, la pianista Alba Ventura o la violinista Arabella Steinbacher. El Festival Internacional de Música Concerts dc Mitjanit 2008 tindrà lloc a Sitges entre el 28 de juny i el 9 d'agost en emplaçaments plens d'encant com el Saló d'Or del Palau Maricel o el Teatre Prado, que a més permeten una inusual proximitat a l'intèrpret, un altTe dels al·licicnts d'un festival que tampoc no s'oblida dc col·laborar amb entitats com l'ONCE o la Fundació Ave Maria de Sitges, a favor dc la qual aniran destinats els beneficis obtinguts en el recital de la soprano Eva Marton. Com tampoc no oblida els joves intèrprets, tant des de la seva col·laboració amb el Concurs Maria Canals dc Barcelona com amb El Primer Palau. propiciant les primeres oportunitats com a professionals dels seus guanyadors. T 12 300 ALBA VENTURA Dins de l'apartat dc la programació dc caire més clàssic. anomenut Palau Mitjanit, es situa el concert performance de la percussionista Carme Canigó, guanyadora del premi de la crítica en la passada edició d'El Primer Palau del Palau de la Música Catalana, que obrirà el cicle el dia 4 de juliol amb un concert perfonnance amb obres contemporànies darrere el suggerent i paradoxal títol de "Música en silenci, música en so". La pianista catalana Alba Ventura ofe1irà el 19 de juliol un recital amb una primera part amb obres de Granados i Falla -de les quals és especialista després dc seguir els consells d'Alícia de Larrocha- per continuar amb una segona part d'obres contemporànies de Casablancas, Cervelló i Dutilleux. La violinista alemanya Arabella Stei n bache1~ una dc Ics intèrprets amb més projecció en la seva disciplina, oferirà un concert de cambra jun t amb el pianista Robert Kulek, el dia 25 dc juliol, amb obres de Tartin i, Ravel i Brahms. Una altra jove intèrpret dc gran projecció com és la violoncel·lista argentina Sol Gabetta oferirà un recital amb la pianista Mihaela Ursuleasa el 26 de juliol, amb obres de Mendelssohn. Gi- nastera i Rakhmàninov. Per cloure el cicle Palau Mitjanit, la il·lustre soprano búlgara Eva Marton oferirà un recital el dia 2 d'agost amb obres d'Strauss, Wagner, Puccini, Chopin i Mascagni. L'innovador cicle Versus acull en la seva primera edició cinc concerts, amb Frédé1ic Chopin i Serguei Prokóliev com a protagonistes, a càrrec de grans noms com són Andrei Gavrilov, Mariana Gurkova, Boris Berman i els joves Alex Alguaci l i Mladen Colic -guanyador de la dan·era edició del Concurs Maria Canals de Barcelona- i un cicle de conferències més una taula rodona en què es tractarà de la vida i obra d'aquests clos grans composi tors centrant-se en la in fl uència de la política i els esdeveniments històrics contemporanis al seu temps, en la seva música. n darrer lloc, l' Off Mitjanit és l'aln·a novetat d'aquest Festival i La més agosarada, ja que promou la fusió de diversitat de músiques en un mateix espectacle, i que enguany comptarà amb la presència d'artistes clàssics com Katia Labèque en l'espectacle Across the Universe o[ Languages junt amb B for Bang, un grup d'electrònica i videoart, que tindrà lloc el 28 de juny. La cantant de formació clàssica Petra Magoni oferirà un recital d'obres clàssiques i pop amb l'únic acompanyament del contrabaixista Ferruccio Spinetti el 5 de juliol, mentre que el violinista Ara Malikian actuarà acompanyat del seu Ensemble, junt amb el guitarrista josé Luis Montón, en un espectacle de fusió de fados i flamenc. The Swingle Singers -que ja van ser presents en aquest Festival fa dos anys-, hi tornen el dia 3 d'agost amb un concert que té com a novetat la presència d'un beatboxer, especialista en la creació de gran multiplicitat de sons amb l'única ajuda de la seva veu. E PANORAMA SCHUBERTÍADA DE VILABERTRAN 2008 Matthias Goerne s'instal·la amb Schubert a Vilabertran La XVI Schubertíada de Vilabertran, que tindrà lloc entre el17 d'agost i el 6 de setembre a la dita localitat empordanesa, con ju ga els ja fidels noms de Matthias Goern e, Juliane Ban s e i Angelika Kirchschlager, amb d'a] tres nous, com els de la soprano Marta Mathéu -recent segon premi al Con curs Intern acional de Cant Francesc Viñas de Barcelona-, la contralt Anna Alàs o el baríton Joan Martín-Royo. per M. C. P. a Schubertíada de Vilabertran es manifesta així, doncs, fidel a la seva filosofia d'oferir una programació íntegra dedicada a la música de cambra del classicisme i romanticisme essencia lment, amb intèrprets especialistes en aquest gènere. L'encarregat d'inaugurar aquesta XVI ed ició serà el baríton alemany "de la casa" alhora que internacionalment reconegut com un dels grans especialistes en lied, Matthias Goernc. En aquesta ocasió, i en dos concerts que tindran lloc els dies I 7 i 2 1 d'agost, el baríton oferirà dos recitals íntegrament dedicats a l'obra de Schubert. Aquests dos recitals s'emmarquen en el projecte de liederabend dedicades exclusivament a l'obra per a veu i piano del compositor austríac, que el baríton alemany té projectat oferir a Vilabertran fins a completar -al lla1·g d'uns quants anys- l'obra completa de Schubert, que compta amb un catàleg de més de 600 cançons. Un projecte que té el seu equivalent en la col·lecció recentment encetada amb el segell Harmonia Mundi. En aquest context, Matthias Gocme ja va oferir fa dues temporades els tres cicles de lieder de Schubert -Die schone Müllerin , Schwanengesang i Winterreise- i el darrer any el primer d'aquesta sèl'ie de liederabend. En aquestél ocasió a Vilabertran actuarà acompa- nyat pels pianistes Alexander Schmalcz i Helmut Dcutsch, un altre habitual de la casa. Aquest darrer acompanyarà al piano dues veus femenines també fidels al fes tival: la soprano alemanya Juliane Banse i la mezzosoprano austríaca Angclika Kirchschlager. La primera d'elles oferirà un recital amb lieder de Cari Loewe, els Liederkreis op. 39 L de Robert Schumann, quatre cançons de la seva dona Clara Schumann i una selecció de lieder de Johannes Brahms. Al seu tom, Angelika Kirchschlager. que repeteix cita després del seu debut a Vilabertran la darrera edició després de la seva assídua presència a la Schubertíada a Barcelona, oferirà un recital intens, amb lieder de Felix Mendelssohn i Franz Liszt a la primera part, els vuit Liebes- RMC 285-286 lieder op. 83 i Lasst mi eh al/ein op. 82 d'Antonin Dvorak, i els Zigeunerlieder op. 103 de )ohannes Brahms a la segona part. La intensa presència vocal es completa amb el concert del dia 5 dc setembre en què el Trio )ess de Viena oferirà un complet concert amb l'Adagio en Mi bemoll major, "No/fumo" i el Trio 11úm. 1 en Si bemoll major de Franz Schubert, a més d'una selecció de les interessants can- çons populars angleses de Ludwig van Beethoven, que el compositor va escriure per a diverses formacions vocals: sol, duo o quartet vocal amb acompanyament de trio. Per a aquest programa es comptarà amb la participació de quatre joves cantants: la soprano Ma11a Mathéu, el tenor javier Alonso, la contralt Anna Alàs i el baríton joan Martín-Royo. n l'àmbit de música dc cambra purament inst11Jmental es podrà gaudir d'un recital pianístic d'Ivan Martín -amb obres d'Scarlatti, Beethoven. Schubert i Debussy- i un intens concert amb la presència de dos quartets de renom: el Quartet Casals i el Kuss Quartet. El primer interpretarà el Quartet op. 59 núm. 3 de Ludwig van Beethoven, mentre que el segon interpretarà el Quartet op. 77 IILÍIII. I de Franz joseph Haydn i Els xiprers d'Antonin Dvorak. Tots dos quartets junts interpretaran el bellíssim Octet en Mi bemoll major op. 20 de Fel ix Mendelssohn. E A DALT. MATTHIAS GOERNE. A SOTA, MARTA MATHÉU En aquesta ocasió, el tradicional cartell de presentació de la Schubertíada a Vilabertran ha estat encanegat al dibuixant i dissenyador Jordi Labanda. gran afeccionat a la música clàssica. Jordi Roch, el director del festival schubcrtià va destacar, a més, en la roda de premsa de presentació. la important feina de restauració que s'està duent a terme al conjunt historicoartístic de Vilabertran, que beneficiarà -un cop finalitzades les obres d'aquí a dos anys- en gran manera el festival. Un cop restaurat tol el monestir de Vilabertran, es recuperarà per a l'ús públic el pati on comuniquen els edificis que configuren la Canònica de Vilabertran, un espai obert a l'aire lli ure on es planteja poder fer concerts dc més gran formal. D'aquesta manera, és probable que d'aquí a poc temps la Schubertíada de Vilabertran pugui acollir concerts simfònics del repertori clàssic i romàntic i recuperar així obres poc conegudes i executades, com són, per exemple. les òperes de Franz Schubert. 1:..;3:___ _ 301 PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA Els festivals d'estiu F.: ls festiva ls d'estiu són anu als ci tes musicals, nor malm ent de qu all ta t, i soJen ser programes d'autor, te nen aJ darrere un pro gramado r que fa un guió i el desenvolupa amb imagin ació. I per ANTON I BATI STA n aquest sentit, es diferencien de Ics temporades estables, que són més d'acceptar les propostes dels artistes en gi ra i dels mànagers amb més sentit del màrqueting. He tractat molts directors de festival, i tinc per ells respecte i estima. ja vaig parlar dc Luis Polanco. desgraciadament traspassat quan encara li quedava molta música per concelebrar. També he parJal dc josep Lloret, que condueix am b sensibil itat i talent el resti val de Torroella dc Mo ntgrí. i que alguna vegada m'hi havia deixat fi ca r cullerada amb la inestimable complicitat de l' Ernest Lluch. Em falten Alfredo Aracil, que va dirigir Granada. i José Antonio Echcnique. dc la Quinccna Musical Donostiarra. Alfredo Aracil és exquisit compositor. però també un gran musicòleg. El seu Festival dc Granada tenia sempre un relat, era coherent i va esdevenir una cita imprescindible dc l'opinió pública especialitzada. Eren uns anys en els quals la bella ciutat andalusí va esdevenir capital musical d'Espanya, amb l'Orquestra dirigida per josep Pons i gestionada per Oriol Ponsa: sembla un joc de paraules però aquest tàndem va situar la jove formació simfònica en el lloc més alt del rànquing, per davant d'orquestres dc més pedigrí i més pressupost. Tinc cxccl· lcnts records d'aquell certamen. La versió de l'Atlàntida de Verdngucr-Falla. amb La Fura dels Baus emparrant-sc pel frontispici dc la catedral. sobre la plaça dita dc Las Pasiegas. També una inauguració còmica, en la qual contra tot pronòstic La Petite Bande va desafinar fins al límit d'arrencar crits i xiulets a un públic dc nou-rics abillats amb els seus millors draps -vaig veu- E 14 302 ALFREOO ARACIL re-hi un visó al juny- que necessitaven aplaudir per donar més valor al preu de les entrades. Després dels concerts, quan "se apagaron los faroles y se encendieron los grillos", feien els "trasnochesflamencos .. a un indret meravellós meravellosament anomenat Carmen de los Chapitclcs. El cante jondo aprofundia la pell de la sensibilitat. Avui no hi són ni en Pons ni en Ponsa ni l'Araci I, i allò ja no és el q uc era. Sembla. però. que per fortuna l'Orquestra Ja posaran en bones mans. Que les gitanes que eclwn la bue11a1,entura al Sacromonte ens siguin propícies. El festiva l de Sant Sebastià és diu Quincena Musical, un nom històric que per fortuna no és exacte. perquè Iu convocatòria dura força més. Té igualment un director que programa amb gust i criteri, José Antonio Echeniq ue. No sé si va néixer a l bell mig dc la Qu incena. però segur que va fer-hi la primcm comunió, I'Echenique: la coneix pam a pam i de la mà que pama n 'ha deixat la seva empremta. josé Antonio Echenique és home cultíssim i molt educat, complement circumstancial que s'agraeix cada cop més en aquests temps tan desinhibits en què el primer elia de classe a la Universitat, a la Universitat, els alumnes et tracten d'escolta, tu. Gràcies als bons oficis de I'Echenique vaig poder fer una immersió en l'Orfeón Donostiarra, gaudir dels seus assaigs i concerts, i compartir estones enriquidores amb el seu director, el mestre Sainz Alfaro, àlies "Sani" no se sap ben bé per què. També associo a la Quincena un veterà melòman, josé Luis Urbieta, amb qui vaig arribar a anar de pintxos pel seu barri, l'anomenat parle vieja o koskera, amb una entranyable quadrilla d'octogenaris que prenien vins plegats des que van començar a afaitar-se. L'Urbiela havia passat per les mans brutes del comissari Manzanas, que el va es· tossinar de valent. Quan li vaig presentar la crítica musical d'un mitjà de Ma· drid i li va dir, com a compliment, que Sant Sebastià era la ciutat més bonica d' Espanya, ell va respondre amb socràtica pregunta: d'Espanya? A Granada i a Donòstia els ajuden els "marcos incomparables" de l'entorn urbà i els escenaris. Al Nord, el Teatre Victoria Eugenia i el novíssim Kursal de Rafael Moneo. Al Sud, el Palau de Carlos V i els jardins del Generalife. De les experiències dels programadors de festivals d'estiu com els esmentats, dels alh·es dos dels quals vaig parlar, en Polanco i en Lloret, trec la conclusió que tant de bo el seu esperit proactiu dominés en les temporades estables, i així acabo per on he començat. que ja saben que això és tècnica musica l. De veres, estic prou o bastant fart dels mateixos artistes i els mateixos programes, per excel·lents que siguin uns i altres. Per poc que et moguis per la geograAa musical, descobreixes intèrprets dc gran vàlua, cunículum i discografia, que no han trepitjat mai el Palau, l'Auditori o el Liceu, per dir pare, fi ll i esperit sant; artistes que aporten noves lectures i versions que enriqueixen el repertori. Sobre el repertori, en fi. un munt el 'obres poc escoltades o encara per exhumar en el concert, encara que el disc ens les hagi fet conèixer. Per cert, aquest estiu ve al Grec l'immens Tom Waits. Al·leluia. Salvador Brotons, nou director Quina vergonya de la Banda Municipal per PERE ARTfS xcepcionahnent, aquesta columna no tracta de cap tema de música clàssica, sinó de la pretesament volguda original contemporània. Em refereixo a la cançó que l'Estat espanyol ha presentat a Eurovisió de mà de Chikilicuatre, un cantant d'unes facultats vocals ínfimes per no dir inexistents i d'unes contorsions gairebé simiesques. o em cap al cap que una composició d'una vulgaritat i un mal gust tan enom1es pugui ser presentada a un concurs en representació d'un Estat. El fet encara és més greu, als meus ulls, perquè -segons el que tinc entès- fou escollida per votació dels televidents d'unes determinades cadenes. Sembla que l'aspiració de qualsevol persona hauria de voler presentar obres dignes en tots els sentits, buscant un anivellament a l'alça; en canvi. ara, un producte d'una qualitat discutible, si no infame, ha estat l'estendard musical d'un país que es vol culturament madur. Davant d'això i d'aquest estil de fer les coses, em ve al cap la frase taxativa del biòleg Buffon: .. L'estil és l' home". Si acceptem aquesta màxima. haurem de convenir que molta gent, a l'Esta t espanyol, encara és al paleolític. En un país nonnal es demanatien responsabilitats d'un fet tan anòmal com aquest. Aquí. però, ningú no ha piulat ni ha dit res, donant per fet que la resta d'espectadors europeus tenen un índex de coeficiència intcl·lectual baixíssim. No, no és aquesta la manera de voler igualar-nos amb els països que tenen un pes al món cultural modern. Pel que a mi respecta, només sé dir: ''Quina vergonya! " I em dol no poder desapun tar-me del país al qual pertanyo segons d iu el meu carnet d'identitat, de validesa oficial, per ara. i encara que sigui a contracor de molts. O potser més; continua essent vigent la frase: '·Àf,ica comença al Sud dels Pirineus", amb l'excepció d'unes llenques territorials sítuades al ord. a l'Oest i a l'Est dc la vella Pell de Brau. E alvador Brotons ha estat nomenat nou director titular de Ja Banda Municipal de Barcelona per a un període en principi de dos anys. D'aquesta manera, la fo1mació musical - ara aixoplugada sota el paraigua cada d ia més ampli de L'Auditori- de responsabili tat estrictament municipal dóna un nou pas endavant en el projecte iniciat recentment, destinat a recuperar el seu prestigi pretètit i Ja seva dignificació i alhora rendibilitat social en el si delmapa musical barceloní. Les paraules explícites del responsable de Cultura de l'Ajuntament de Barcelona. lord i Martí. en l'acte de presentació del nou titular. en aquest sentit constitueixen una afirmació explícita de la voluntat del Consistori: voluntat per a Ja qual el nomenament de Brotons com a màxim responsable artístic, i també el d'Abili Fort com a gerent, reblen el clau dc manera concloent. Per a l d irector ba rceloní. el compromís constitueix un repte delicat. ja que corre el risc de ser encasellat en l'àmbit de la banda, òbviament de menor transcendència i relleu musical que el simfònic al qual pertany per brillant historial, però alhora els seus mèrits poden fer recuperar a la formació un nivell que en altre temps havia tingut de la mà -el referent és inevitable- sobretot de Joan Lamote de Grignon. quan va rebre elogis convençuts dc grans personalitats. entre les quals Richard Strauss. Al mateix acte es va presentar la temporada vinent, integrada per onze pro· grames. cinc dels quals seran dirigits pel mateix Brotons, tres per col·laboradors seus de la mateixa banda - Joan Lluís Moraleda, Rafael Grimal i Jordi Moraledai tres directors estrangers convidats: el belga Norbert Nozy. l'holandès Jan Cober i el nord-americà Craig Kirchhoff. Hom comptarà amb un estol de solistes destacats. com són els pianistes Daniel Ligorio (R/wpsocly in blue). Antoni Besses (Oiseaux exotiques per a piano i instruments de 11ent dc Messiaen) i Lluís Parés (Concert per a piano i conjunt de cambra de Joan Guinjoan); la trompetista Mireia Farrés (obra per determinar). el contrabaixista Jonathan Camps (estrena del Concert per a contrabaix i instruments de vent dc Salvador Brotons), el percussionista Gratiniano Murcia (Concert per a percussió i banda de Pere Josep Puértolas) i el tenora Jaume Vilà (Romança per a tenora i banda de joan Lluís Moraleda). Cal fer esment del concert homenatge als compositors catalans en l'avinentesa d'aniversaris assenyalats: Manuel Saden·a (centenari del naixement), Rafael Ferrer i Josep Maria Ruera (vintè aniversari dc Ja mort) amb Ja participació dc la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona, la soprano Maria 1-linojosa, la mezzosoprano lnés Moralcda, el tenor Antoni Comas i el baix Josep Ferrer. Hom ha programat obres tan conegudes com Pins de Roma (Respighi), L'a· prenent de bruixot (Dukas). Daphnis et C!tloé (Ravel). Prélude à l'après midi d'w1 faune (Debussy), Obertura de Coriolà (Beethoven), Mort i transfiguració {R. Strauss), Francesca da Rimini (Txaikovski), Pastoral (Garreta). fragments de 'fristany i /solc/a i Els mestres cantaires (R. Wagner) i fragments de Ja Suite lberia (I ·aac Albéniz). A part també s'ha programat un petit cicle de dos concerts dc cambra amb direcció d'Alfons Reverté Casas. Tots els concerts tindran lloc a la Sala Oriol Martorell de L'Auditori, encara que la Banda continuarà assajant a la sala de l'Aliança del Poble ou. RRMC S RM-C 285-286 Guardonats del 9è Concurs de Cant Jaume Aragall a 9a edició del Concurs Internacional de Cant jaume Aragall , celebrat el passat maig a Sabadell. va tenir aquests resultats. En les veus masculines: Ir premi per al bari ton brasiler Rodolfo Giugliaru, 2n premi per al baix xinès Zhang Wenwei, i 3r premi (ex aequo) per als barítons coreans Seung-Gi Jung i Joung Min Park. Pel que fa a les veus femenines, van resultar guanyadores: I r premi (Prenú Amics de l'Òpera de Sabadell), la sopra· no japonesa Yasuko Salo: 2n premi. la soprano taiwanesa Li Chin L I luang, i 3r premi (ex aequo). per a Ics sopranos Diana Tugui (Romania) i Akiko Yamaguchi (Japó). La soprano Aramxa Calvo també va rebre el premi a la millor cantant catalana; la soprano Sophic Gordelaze (Geòrgia) va rebre el Premi Extraordinari cantant revelació i la soprano deb Estat. Units jacquelyn Wagner va rebre el Premi Extraordinari a lél musicali1at. Van rebre el Premi del Públic (ex aequo) Rodolfo Giugliani i Jacquelyn Wagner. 15 303 't'a·l¡tUC' NoTI e I ARI DEL SEU AFFM. Sr. Leonard Slatkin (en l'avinentesa d'una memorable versió de Haydn) Benvolgut amic: I®C 285-286 Permeti que m'avanci a dir-li que poques, molt poques vegades, una actuació musical solitària m'ha empès, ni motivat, a escriure una d'aquests cartes que endego en cada número. Tanmateix aq uesta vegada trenco el costum per causa del concert que va d irigi r al ca pdavant de l'OSC, concretament el dia 24 dc maig. I filant fi , malgrat que en totes les tres obres que formaven el programa va excel·Jir en gran mancra, remarco la dc la Simfonia núm. 67 de Haydn. M'explicaré. Ja des dels primers compassos em va impressionar la manera com la nostra Orquestra transmetia amb una fidelitat molt profunda la finor de la partitura de Haydn. Elegància en fraseig. domini exacte del tempo i de la respiració, riquesa i exactitud de la gamma cromàtica i tímbrica i transparència de les veus m'apareixien com quelcom gairebé somniat. I, és clar. com correspon a la naturalesa de l'obra, recolzat fonamentalment en la corda ... i per aquí anem al gra. Veurà, la nostra Orquestra gaudeix de mèrits indiscutibles, entre els quals, tanmateix, per ara no figura la proclivitat qualitativa envers el repertori més genuïnament clàssic. I alhora això testimoni na una certa manca de salut de la corda. Les successives -i excessives- giragonses que ha sofert , amb els consegüents canvis de titular d'ençà dels inicis dels vu itanta, han afavo rit un procés de pèrdua d'identitat que IMPROMPTU en tot cas només ha comptat amb l'excepció de la tasca, més dilatada en el temps i en geni i personalitat de Franz-Paul Decker, que aconseguí imposar-li el segell d'una atenció al repertori postromàntic que és en el que ha excel·lit més ... Aquel ls Mahler, aq uells Bruck.ner, aquells Strauss tan referenciadors de la bona mà del director alemany. En to t cas es tracta, òbviament, d'un món musical en certa mesura d'unes característiques estilístiques contraposades al clàssic, i sobretot al del primer classicisme. El tòpic del bon vent i de la feb le c01·da s'ha instal·lat d'aquesta manera més del compte com una seguretat definitòria sense major aprofundiment de Ja seva autèntica exactitud . Ara vostè acaba de situar amb major precisió què ru ha de real i què de tòpic. Amb el seu quefer mestrívol i amb un discurs clar, intel·ligent i sensible, l'ha fet miques i almenys l'ha posat en dubte en el subconscient col·lectiu ... que bona falta feia. Molt agraït, senyor Slatkin. per la seva estimable lliçó i naturalment pel gaudi que ha produït el seu pas entre nosaltres. Tant de bo que la confirmació del que vostè ha il·luminat no necessiti de fets tan excepcionals com Ja presència de batutes com la seva, sinó que s'instat· li en la plena normalitat. Del seu affm. Jaume Comellas La inspiració per FRANCESC TAVERNA·BECH i ens atenim al que diuen els diccionaris. la inspiració i totes Ics seves accepcions signifiquen: l'acció dc fer entrar aire als pulmons i també, però, fer néixer en l'ànim idees, afectes, resolucions, etc. Igualment, la inspiració ve a ésser la innuència divina quan se'ns il·lumina o ens estimula a realitzar una acció inqüestionablement encertada amb el nostre esperit o amb l'inteJ.Iecte. Quantes vegades els compositors, davant d'm1a nit de Uuna. d 'una posta de sol o bé de paisatge idíl·lic, no han escoltat dc qui l'acompanyi, el comentari de com aquesta circumstància ambiental o si més no purament contemplativa. és precisament el requisit imprescindible per escriure la més bella dc Ics obres... I potser el composi tm~ posan t cara d'home feliç, tot donant-li la raó, per dins seu deu pensar que, ni la lluna, ni el sol. ni les imponen ts muntanyes nevades li han solucionat els du btes sobre l'aire o el caràcter o bé la sonoritat que ha de donar al segon tema de la sonata que està component. .. Per altra banda, cm sembla que era Miquel Àngel qui deia que ell des bastava el bloc de marbre per extreure'n la Venus que hi ha a l'interior... D'alguna manera, doncs, el compositor, segons aquesta idea, per compondre la seva música hauria dc destriar les melodies i les harmonies de tota la munió dc sons i sorolls que entren desordenadament en la S 16 3()-1 seva oïda. Si això fos aixi, hauríem de convenir que l'artista és un simple agent que té el do de transcriure el que hi ha d'amagat en la natura, on ben segur ni la lluna, ni el sol, ni les muntanyes, en la seva impassibilitat, poc poden fer per moure'ns a crear belles Venus, o bé admirables simfonies... I també és cert, com afirmava Txaikovski, que la manera més idònia per compondre, venia a ésser com la feina que, en aquells temps, feia el sabater: fer sabates diàtiament i millor si aquestes eren d'encàrrec ... Tanmateix, però, quantes vegades no haurem escoltat del mateix compositor que aquella obra que li estem comentant és una de Ics més inspirades que té en el seu catàleg. Cert, la ins piració existeix. Una persona extraordinària, la grandiositat d' un paisatge o, fins i tot, entre altres factors, la lectu ra d'u n llibre poden incitar possiblement la creativitat del composi tor perquè ompli amb troballes s ublims els seus pentagrames. Am b tol, e l que sí és cert és que, el seu esperit ha d'estar exercitat, malgrat la lluna, el sol o les a ltes muntanyes i un llarg etcètera de causes, mitjançant una labor cultivada dia rere dia que li mantingui la sensibi litat desperta per trobar allò que desitja i imagina, i sempre posant en joc un ofici exhaustivament dominat... El violoncel torna a al Festival Pau Casals l dia 12 de juliol comença la 28a edició del Festival Internacional de Música Pau Casals. Es tracta d'una activitat que ja fa vint-i-vuit anys que es va repetint, els mateixos que fa que l'Auditori Pau Casals va ser inaugurat, i que en les darreres edicions ha mantingut un nivell d'ocupació ratllant el cent per cent, a la vegada que el nivell dels músics convidats ha estat d'una rellevància especial. A l'edició d'aquest any, el fonnat del Festival és el mateix, essencialment pel fi l conductor que passa per diversos concerts (no tots. és clar), en què l'instrument que tocava Casals, el violoncel, s'ctigeix com a protagonista de la mà de diversos instrumentistes, d iversos repertoris, que la música pot ajudar a recordar, si més no, aquest català universal nasAINHOA ARTET A cut al Vendrell, Pau Casals. Dintre d'aquesta línia d'actuació, hi destaca la participació de músics catalans com Amau i Abel Tomàs (violoncel i violí, respectivament) amb el pianista japonès Suguro Ito, els quals faran el concert inaugural el dia I 2 de juliol. Després hi podrem trobar l'Orquestra de Cambra del Garraf, amb Laia Puig al violoncel amb el Concert de Saint-Saens; la Cobla Sant jordi, amb jordi Camell al piano amb la Rapsòdia per a piano i cobla de Lluís Moraleda; l'orquestra Camerata XXJ, amb Ingrid Fujiko Hemming, amb el Concert per a piano núm. 21 de Mozart (aquesta mateixa intèrpret tocarà en solitari el dia 5 d'agost), i el concert familiar amb Xavi Lozano. Marc Vila i Guillem Aguilar. L'Orquestra de Cambra de Berlín hi actuarà els dies 15 i 16 d'agost, la Salzburg Chamber Soloists el dia 23 del mateix mes. La soprano Ainhoa Art eta amb el pianista Roger Vignoles hi actuaran el d ia li d'agost. un dels concerts més rellevants del Festival. Finalment, altres orquestTes tenen la seva representació en la City O f Sheffield Youth Orchestra (24 juliol), Orquestra de Cambra de Praga amb el Cor Filha1mònic de Praga i solistes (9 d'agost) amb la interpretació de la Missa Solemnis, op. 123 de Beethoven, i I'Orqucstm Simfònica de Novosibirsk (13 d'agost). També cal destacar el concert que el d ia 21 d'agost oferirà la violinista Al·la Voronkova amb els 24 capricis de Paganini. Aquest és el programa per al Festival Pau Casals d'enguany. El Festival s'apropa als trenta anys d'existència i és fruit de la voluntat de l'Ajuntament del Vendrell, a través del Patronat Municipal de l'Auditori, que continuï mantenint la flama de la cultura musical al Baix Penedès com un referent del món musical català. Albert Solé Galí E TANGENTS El Festival El Convent s'obre al jazz ntre els dies 24 de juliol i 16 d'agost tindrà lloc la Sa edició del Festival Internacional de Música El Convent de Blanes amb un total de cinc propostes musicals. El primer concert (24 dc juliol) compta amb l'actuació del pianista Mladen Colic (guanyador dc l'edició 2007 del Concurs Maria Canals de Barcelona), que oferirà un programa entorn de la proposta "El piano romàntic''. El segon conce11 (26 de juliol) anirà a càrrec del Libertango Quartet (Daniel Espasa, piano; joan Espina, violí: )onathan Camps, contrabaix, i Marcelo Mercadante. bandoneó). amb la proposta "La màgia de Piazzolla". Ja a l'agost, el dia 2 serà el tom del jazz amb el Raynald Colom Quartet-Raynald Colom (trompeta iflugelhom), josé Reinoso (piano), Tom Warburton (contrabaix) i Marc Ayza (batetia)-. amb la proposta "Sketches of groove -. El dia 9 serà el tom d'una gala lírica entorn de l'obra de Mozart amb la soprano Marta Mathéu (segon premi del Concurs de Cant Francesc Viñas d'enguany), acompanyada al piano per Ricat·do Estrada. Finalment, tancarà el Festival (16 d'agost) una versió de concert d'una òpera de Puccini a càrrec de l'Associació Amics de l'Òpera dc Sabadell. El Festival coincideix amb la Festa Major de Blanes i amb el 38è Concurs Internacional de Focs d'Artifici. per aquest motiu els dos primers concerts començaran a les 8 del vespre. La resta de concerts començaran a les I O de la nit. E La cançó és un gènere per JORDI MALUQUER a que hi ha una nova directora de Televisió de Calunya. cadascun dels àmbits de la cultura espera illorar posicions o simplement estar ben tractat. En música clàssica, ja ho hem dit altres vegades, cal programar a una hora més potable: ni les nou del matí és bona hora per a un concert ni la una de la matinada és adient per començarne un altre. Al damunt, l'anàrquica programació que s'hi dóna no està prou ben anunciada. Un escoltarà la Simfonia núm. 7 dc Bruckner depèn dc qui la toqui o la dirigeixi, no a cegues com es fa ara. La retransmissió d'òperes, en especial des del Liceu, s'hauria de recuperat~ tot donant-hi una informació equiparable a la que es dóna al cinema de les pel·Ucules que es projecten cada dia. Són prou interessants els progt·ames Nydia i Roda sons en què la música de cobla, el ballet popular. compositors i músics del país i la música de rel hi són ben representats. Un gènere que hi és absent -a part dels diversos gèneres de la clàssica que no són simfònics ni operístics- és la cançó. La cançó, que anava des de les antigues Pelleu amor, L'emigrant, E11 Pasqual i que va tenir en la seva recreació amb la Nova Cançó un gran esclat. Arraconada aquesta pels erronis criteris com que amb la democràcia s'inventava tot sense agrair gran cosa al que havia mantingut la identitat en èpoques fosques i que quasi es considerava antropològic, és hora per tornar-hi a jugar fort. Hi ha encara en plena fo1ma molts que pertanyien a la Nova Cançó. però han florit una sèrie d'intèrprets extraordinaris que mereixerien un programa amè, més que no pas llargs monogràfics, en què el gènere pogués estar present. Nina. Esthcr Formosa, Lídia Pujol, Laura Simó, Mariona Sagarra amb Maria del Mar Bonet, Marina Rosell, Raimon, Miquela Lladó i alguns més podrien obrir encara finestres melòdiques amb problemàtiques quotidianes que serien un toc de distinció davant del predomini incontrolat i, sens dubte. fomentat del món del ritme i dels decibels. 17 305 Onze clarinets baixos... amb Harry Sparnaay ui més qui menys, tothom pensa amb imatges . Amb imatges, o amb associacions, o fms i tot amb sensacions que, de vegades, porten a fer Ics connexions més insos pitades. És el cas de Marcel Proust amb la famosa magdalena, que el porta a rememorar tot el temps perdut. .. Una d'aquestes associacions es produeix quan es parla del clarine t baix. Per no sc sap quin ressort, el cerve ll dc qualsevol clarinetista, quan sent "clarinet baix", dispara immediatament el nom dc Harry Sparnaay. O potser sí que sc s~tp per quin ressort: Harry Sparnaay és un refe rent mundial del clarinet baix, no tan sols a nivell interpretatiu. s inó so bretot a nivell pedagògic. Dir una cosa. en gran mesura, significa dir l'altra. Des de fa uns anys, l'Escola Superior de Música dc Catalunya té la sort de tenir-lo en el seu claustre de professors. Dels dos alumnes amb què va començar, ha augmentat el gruix a deu. Molt probablement. no només per la bellesa pròpia de l'instrument (els colors que pot treure des del profund Do greu fins als elegants i sobris aguts són infmits), sinó pel seu caràcter entusiasta i la seva simpatia encomanadissa. Aques ta energia desbordant va portar-lo a programar una audició de cialinet baix que - tot i emmarcar-se en el pla d'audicions regu lar de I'ESMuC- tenia tocs d'excepcionalitat. El migdia del30 dc maig de 2008, Sparnaay va fer tocar tots e ls seus a lumnes. bé com a solistes (que bona, l'obra Pas de Maurizio Pisat i!, fantàsticament interpretada per David Romero, i Palindromon en palíndr0/1/0 de George Christofi), bé amb cinta (obres de Roderik de Man, Martin Wesley-Smith i Takayuki Ray), o bé en diverses combinacions (ob res de Roderik dc Man per a dos intèrprets, de Tzvi A vni per a 4 clarinets baixos, o de Herbcrt Grassl per a 5). El punt àlgid arribava, pc1·ò. en la novena obra, per a onze clarinets baixos!, que es presentava com a estrena mundial. El compositor era el xinès Hwang Long Pan, i l'obra es titulava Labyrinth: Promenade fX. Els deu alumnes. i Harry Sparnaay a l'onzè clarinet baix, van repartir-se entre el públic. Ajxí, el so viatjava d'un cantó a l'altre de la sala. envoltant l'auditori i deixant sentir ara aquí ara allà -quin treball de balanç!- els motius aleatoris de la partitura. Amb aq uesta experiènc ia sonora única es c loïa el concert. Abans. hi havia hagut les explicacions del mestre anunciant pe rtinentment cadascuna de les obres, cinc dc Ics quals eren estrenes a Espanya. No és estrany, s i comptem que totes sortien d ' una de les biblioteques de c larinet baix més impressionants del món. La biblioteca d'un Sparnaay que no només Ics conserva, les difon i les interpreta. sinó que Ics encarrega o n'és dedicatari d 'excepció. Josep Ban:ons Q 18 306 La pianista croata Martina Filjak guanya el Concurs Maria Canals a pianista croata de 28 anys Martina Filjak, amb una brillant interpretació del Concert per a piano en Sol de Ravel, va proclamar-se guanyadora del 54 Concurs Internacional de Piano Maria Canals. El pianista rus Jlia Maksimov, de 20 anys, interpretant el Concert per a piano núm. 1 de Chopin va assolir el premi del públic i segon premi del Concurs, i la pianista japonesa de 19 anys )un lshimura -amb el Concert de Txaikovski- va obtenir el tercer premi. Nascuda a Zagreb, Fi ljak va oferir el seu primer concert amb orquestra a ls 12 anys d'edat. Amb estudis realitzats els darre rs anys a Rottcrdam i Kars l_MART INA FILJAK ruhe, des de l'any 2004 estudia a la Hochschule de Hannover. Entre els anys 2007 i 2008 ha assolit nombrosos èxits en concursos internacionals de piano (Grieg de Noruega, Busoni) i va guanyar el prestigiós Viotti l'any 2007. Ara, amb un premi de I 0.000 eu ros concedit per la Fundació Lluís Ca rulla, Filjak serà invitada a actuar amb l'OBC en la temporada 2009-1 O. Per la seva banda, Maksimov, resident a Barcelona d es del 2005, estudia al Conservatori del Liceu amb Stanislav Potxekin, va obtenir un premi de 6.000 curos concedit per Montserrat Jsem de Coromina, i la possibilitat d'actuar amb l'Orquestra Simfònica del Vallès, formació que ditigida per Cristóbal Soler va acompanyar amb suma eficiència els soljstes en la final. LL Trullén L La veu, protagonista del Festival de Sant Fruitós de Bages l baríton Joan Pons és la ligura més rellevant de la catorzena edició del XJV Festival Internacional de Música Clàssica de Sant Fruitós de Bages. I amb ell la veu, que en diferents formes ocuparà tres dels quah·e concerts, tots d'un nivell qualitatiu elevat. Així, al ma rge del baríton menorquí, hi actuaran la soprano Núria Rial i la mezzosoprano Mireia Pintó, ducs dc Ics nost res veus joves més importants, que acompanyades a l piano per Vlad islav Bronevetzky obriran el cicle el dia I Ode juliol amb un recital Brahms, Schumann, Chausson. The Scholar Baroque Ensemble, un conjunt ensenya en la interpretació del repertori preclàss ic amb criteris historicistes, oferirà una selecció de l'òpera Dido and Aeneas de Purcell, i ja en e l terreny estrictament orquestral hi actuarà l'Orquestra de Cambra Terrassa 48. dia rere dia més consolidada. Joan Pons que clourà el cicle el dia 3 1 de juliol, actuarà acompanyat al piano per la seva filla Joana i interpretarà obres de Verdi, Martínez-Valls i Ginastera. Els concerts se celebraran al Mas de Sant Iscle de l'esmentada vila bagenca. E Vitalitzat Festival Joan Brudieu l concert que oferirà el dia 14 d'agost a la Sala Sant Domènec l'Orquestra Simfònica de Ja Ràdio d'Hongria dirigida per Josep Maria Sauret constitueix l'esdeveniment més destacat de la programació de l'edició d'enguany del Festival Joan Bruclieu de la Seu d' Urgell. El programa inclou la Simfonia núm. 7 de Beethoven i es presenta com una producció pròpia. Aquest Festival, que està consolidant el seu protagonisme i l'envergadura i ambició de Ics seves propostes dc la mà del seu responsable, l'esmentat josep Maria Sau ret, enguany presenta una oferta variada que inclou, juntament amb la que encapçala l'escrit, un altre destacat concert orqueslTal, en aquest cas de la veïna O rquestra Nacional dc Cambra d'Andorra, amb el seu d irector i concertino Gerard Claret al capdavant, alhora que fa una clara apos ta per joves talen ts, com és el cas de Ja violinista Carlota Ama rgós, recentment premiada en l'edició d'El Ptimer Palau, que actuarà amb el seu trio, el Zalas Trio, que forma juntament amb la clarinetista Beatrix Graf i el pianista Nikolaos Stav las. Un altre valor jove és la també violinista Maria Florea, guanyadora del Concurs Paper de Música i aLxi mateix destacada participant de la darrera edició d'El Primer Palau, que farà trio amb el violoncel·lista Christian Florea i el pianista Alan Branch. La programació es completa amb l'actuació de l'Spanish Brass Luur Metalls, el recital d'acordió de Dragan Vasilejvic i el trio. un pèl inclassificable, que fom1en el guitanista José Luis Encinas, el baix Ricardo Freire i e l percussionista José Luis Congosto. Els concerts es repartiran entre la Sala Sant Domènec, el claush·e de la Catedral i l'església de Sant Miquel. E Intimitat i calidesa de RaduLupu R esulta sorprenent la capacitat que té Radu Lupu per aconseguir que el públic experimenti sensacions musicals tan especials com les que es van pode r viure en l'últim dels concerts de la temporada d'lbercamera de Girona. I resulta sorprenent perquè els recitals de Lupu són visualment freds i estranys. Quan hom arriba. e l primer que crida l'atenció és la cadira amb respatller que usa el pianista romanès per tocar. Després, surt a escena un senyor d'aparença estoica, vestit de gris i negre, i amb aspecte de monjo ortodox. Camina tranquil·lament cap al piano i s'lli asseu. Llavors comença a tocar i el que era fred es torna cà]jd i l'estrany, perfectament natu ral i comprensible, i ho fa acaronant les tecles des de dalt, amb els braços lleument arquejats i amb un mínim moviment de carreU. La seva forma de relacionar-se amb el piano és molt familiar i sembla fer-ho com si estigués en la intimitat de casa seva. El seu posat al piano, separat del teclat i amb l'esquena recolzada sobre el respatller de la cadira, recorda, salvant totes les distàncies, el dibuix que Willy von Beckerath va fer de Brahms al piano el 191 I, catorze anys després de la mort del compositor d'Hamburg. Aquesta simbiosi entre el piano i Rad u Lupu, que visualment es mostra freda i amb una aparença d'a-.llament de qualsevol element extem, transmet una certa sensació de soledat, però també confereix a la seva manera d 'interpretar grans dosis d'immediatesa, com si estigués creant la música "in situ n. com si el que ofereix fos quelcom únic i irrepetible. Ja des de la Sonata per a piano núm. 19, en Re major, op. 53, D 850 de Franz Schubert que va interpretar a la primera part, Radu Lupu va fer gala d'una pulsació magistral i d'una tècnica brillant i precisa. Especialista innegable en l'obra pianística de Schubert, va oferir una gran versió d'aquesta Deuxieme Grande Sonata que e l compositor austríac va compondre a Gastein, als Alps salzburguesos, e l 1825. Va tocar sense amaneraments i amb un gran refinament, palès sobretot en e l "Rondo" final , i mostrant en tot moment un control absolut sobre les subtileses que anava desgranant d'aquesta magistral partitura. En la segona part, Radu Lupu va concebre la interpretació del primer lUbre dels Preludis de Claude Debussy de manera global, però dibuixant en cadascun l'atmosfera idònia. Va despullar una concepció interpretatjva impressionista típica, sovint massa amanerada, i la v¡1 torna r a vestir amb una gran serenitat i senzillesa, com si la música fluís del mateix piano i l'intèrpret només l'hagués d'extreure. Magistral va ser l'evocació d'amament que Radu Lupu va donar al sisè dels preludis Des pas sur la niege (27 de desembre de 1909), captant a la perfecció la solitud inefable amb què Debussy va impregnar aquesta pàgi na. Josep Jofré Cantània fa cantar escolars d'arreu de Catalunya l passat 16 d'abril es va oferir l'audició de la cantata El motí, composta per Josep Vila amb text de Josep Pedrals. La direcció va ser a càrrec de Josep Prats i hi va intervenir com a solista el baríton Jordi Ricart, comptant amb el suport d'un conjunt instrumental. El concert es va dur a terme a L'Auditori en el marc de les activitats que promou el seu Servei Educatiu, que dirigeix Assumpció Malagarriga. Es tracta d'una mena de cloenda de curs, centrada en aquest esdeveniment que cada any pivota a redós d'una obra encàrrec que s'ofereix en diverses 11·obades. la meitat dc les quals arreu de Catalunya. Altres autors que han estrenat en anteriors edicions són Miquel Dcsclot-Bemat Vivancos, Enric Casasas-Feliu Gasull, Salvador Brotons. Antoni Olaf Sabate r, Joan Albert Amargós i Carles Casas. En total, d'aquesta cantata, se n' han ofert 34 interpretacions. En cadascuna hi han pres part uns 800 cantaires i aquesta iniciativa, que té el nom genèric de Cantà· nia, involucra un total de 490 escoles amb aproximadament 18.000 cantaires. Això significa també comptar amb la col·laboració de 490 mestres de música de les escoles respectives, els quals assisteixen a sessions de fotmació obligatòries. Aquest projecte ara ha estat assumit també per la Universidad Carlos lli , que el traslladarà a Ics escoles del Sud de Madrid. Cada any estrenaran la mateixa obra que es presenti a Barcelona amb text traduït al castellà. Cantània forma part de les activitats que endega el Servei Educatiu de L'Auditori. que comprèn un total de prop de 400 manifestacions, per a edats entre 2 i 18 anys. amb una participació que supera els 110.000 escolars. E ARS SUBTILIOR lntrahistòria per XAVIER CHAVARRIA E n e ls darrers mesos, i arran d' una sèrie de conferències, diversos articles i una sèrie de programes per a Catalunya Música que he hagut dc fer amb motiu del Centenali del Palau de la Música Catalana, he tingut l'ocasió de submergir-me en la història d'aquest edifici a través de llibres form idables (dues joies indefugibles: el de l bon amic Pere Artís a Barcino, Pedres vives, i el de Lluís Domènech i Girbau, besnét dc l'arquitec te), i de converses amb experts en art, modemisme, arquitectura, història, c ronistes de la ciutat, alguns músics i persones estretament vinculades al Palau, d'on he extret una allau d'informació valuosíssima. Però explicant aquesta "història oficial" del Palau, n'he descobert una altra d'alternativa, la que no surt e n cap llibre, la que només coneixen e ls qui l'han viscuda de primera mà i que conserven a la memòria; una mina, un filó d'informació verge, en alguns casos inèdita i que, sense llaver rebut encara cap mena de ''taxació" oficial, m'atreveixo a considerar d' un valor incalculable. La descoberta ha estat arran d' un seguit de conferències que he tingut el plaer de rea litzar per a les Aules d'Extensió Università tia per a la Gent Gran de la UB, una entitat ad mirable i exempla r q ue ofereix a ls seus associats (més de tt·es mil, repartits en onze grups) cultura, coneixement i reflexió des de fa més de vint-i-cinc anys. En tots i cadascun dels grups he conegut diverses persones que, havent tingut contacte amb el Palau des de ben petits (alguns ja hi havien anat abans de la guen-a civil), m'han explicat un munt d'anècdotes, curiositats al·lucinants i vivències commovedores, amb punts de vista altematius de moments cabdals, d'aquells que no figuren als llibres: he conegut abonats a l'Obrera de Concerts, músics de la Jbérica de Concienos i fundadors de l'orquestra d'en Toldrà, gent que encara conserva les obligacions emeses per a la construcció del Palau, membres del Gracienc que hi eren, el 18 de juliol, cantant la Novena de Beethoven, i fins i tot la neboda de la senyoreta retratada en una de les muses; he sabut que en Toldrà aturava la música quan el públic estossegava massa, que en Morera tustava els cantaires que l'espifiaven, que hi havia censors franquistes que fe ien la vista grossa, i que les ga rlandes que penjaven de les baranes del prime r· i segon pis (actualment desaparegudes) realment molestaven els músics... Tot això no surt en cap llibre, però també és part de la històlia del Palau: és la història íntima, la petita històtia que tots po rtem dins el cor i que el fa encara més gran. I cal recuperar i reivindicar tota aquesta riquesa vivencial abans que desaparegui. perquè també mereix ser als llibres... wc 285-286 19 307 COBLA Catalana, jof course', a Peralada per JOSEP PASQUAL i és juliol, toca Peralada. Enguany, la 22a edició d'un festival que en IS ocasions ha comptat amb la cobla com un gènere musical més. Cal remarcar-ho perquè és l'únic que ho fa, tot i que durant aquesta intensa vinculació s'han produït a lgunes anècdotes que semblaven palesar que n'hi havia que no hi creien gaire (des de Pe ra lada, és clar). Per l'excel·lent criteri artístic del programa del concert d'enguany, sembla història passada, però s'hi mantenen a lguns detalls que fan intuir un substrat de certa descreença. S'anuncia amb el pompós nom de "Gran concert de música catalana". Per què aquest concert és més gran o més petit que els a ltres? No s'hi explica, ni tampoc per què la música que s'hi interpre ta és més o menys catalana que la dels a ltres. Què vol desctiure e l terme "música catalana"? De tan ambivalent. es fa ambigu. Què en marca la catalanitat? La nacionalitat de ls intèrprets? És dc "música catalana" un concert de Jordi Savall o Montserrat Caballé encara que interpretin Rossini o Strauss? Ho és un concert amb obres de Montsalvatge i Mom pou encara que siguin a càrrec d'intèrprets estrangers? S'anuncia així un concert de l'O BC amb un programa monogràfic Toldrà? Per mirar d'aclarir-ho, en el programa s'hi afegeix un subtítol: "Festa catalana en un espectacle de música, llum i color". Sembla que s'hi proposi un revival discotequer dels anys vuitanta. Molt quadribarrat, això sí. Però per si encara hi ha dubtes, s'hi acompanya una imatge on apareix una formació centenària amb deu persones amb instruments i vestits tronats, barrets de feltre i bigotis poblats. Aleshores la "modernor" discotequera es converteix en arqueologia etnogràfica. n·lustra realment aquesta imatge el que passarà en el concert? S'hi pot endevinar que se sentiran propostes de Marc Timón o de Xavier Pagès? La resposta és que no. De fet, Borgunyó i Garreta tampoc no hi tenen cabuda. La pretensió principal d'un concert de cobla en un aparador com Peralada s'hauria de basar en el fet de mostrar a un públic eminentment melòman totes les possibilitats musicals de què disposa un conjunt instrumental de cambra peculiar com n'hi ha pocs i en un marc en què només les qua litats artístiques tene n cabuda. En tot cas, els elements esmentats reforcen els santbe nets rò necs de sempre, tan avoni ts com fa lsos. D' una manera elegant, això si, però rònecs i falsos. El projecte artístic d'enguany és de molt a lta qualitat, molt atractiu, però dc la mane ra com es ven és difícil que e l públic neòfit ho pugui detectar. Qui comprarà I'entrada d'una proposta que s'anuncia sense dir exactament què és i que s'il·lustra amb una imatge historicista? De fet, res de tot plegat és important si la voluntat és dirigir-se estrictament al públic avesat. Però, és realment aquesta la intenció? S José Antonio Abreu, Premi Príncep d'Astúries, a Barcelona osé Antonio Abreu, recent Premi Príncep d'Astúries de les Arts, va ser a Barcelona convidat pel Consell Català de la Música per participar en el 11 Congrés Internacional de Música a Catalunya que es va celebrar a la Universitat de Barcelona. La seva presència i l'exposició de la ponència que va presentar en la darrera de les sessions del Congrés va constituir una autèntica lliçó magistral. Tot i conèixer el que el Dr. Abreu ha dut a terme a Veneçuela en benefici de la infància i la joventut dels més desvalguts socialment a l seu país, ens va deixar, a tots els que vam tenir el privilegi d'escoltar-lo, amb la sensació que Abreu era com un profeta en el món de la música que, coneixedor de la importància fonamental de la música en la formació de les persones, obre la porta a un nou món de revolució social dels sistemes d'educació general, on amb l'instru ment de la mús ica aconsegueix transformar una societat marginada en protagonista de fets socials i culturals de la màxima dimensió. La seva experiència va ser reveladora, per a tots els qui van participar d'aquest Congrés, sobre la situació i la importància de la música en el món actual, situant i definint la música corn el llenguatge vehicular per al desenvolupame nt social i cultural de les futures generacions de líders, amb la recuperació dels valors socials, culturals i cívics de la nostra societat, tan girada cap a sistemes únicament basats en una formació tecnificada, en valors all unyats dels sentiments i de la identitat pròpia, quan realment haurien dc ser la base dc l'educació i de la societat, i queden marginats i apartats per manca de la vertadera voluntat de renunciar a una part dels coneixements disciplinaris en favor de la formació de la persona com a motor de la societat del futur. J 20 Trobada internacional de cors d'homes romogut per la Federació de Cors de Clavé, del 12 al 18 de juliol se celeP brarà a Barcelona, i a diversos indrets de Catalunya, la Segona Trobada lntemacional de Cors d'Homes. S'hi han programat diversos actes que s'escamparan arreu del país, encara que la seu central serà Barcelona. Hom hi ha convidat les corals següents: Miinnerchor Leipzig-Nord e. V., Vocal Ensemble Slava, The Glostrup Male Voice Choir of 1883, London Gay Men's Chorus i Cor Jove de veus d'homes de Sofia. L'acte cenh·al tindrà lloc el dia 13 de juliol al Palau de la Música Catalana amb la participació de les esmentades corals convidades i el programa inclou com a obra obligada Les flors de maig de Josep Anselm Clavé. Entre el 16 i el 18 de juliol hom oferirà un total de quinze concerts en el mateix nombre de poblacions del país amb la presència dels esmentats cors convidats, així com el cor propi d'aquestes poblacions. La Federació de Cors de Clavé remarca que la Trobada s'insctiu en el context d'una tasca de desenvolupament del cant coral per a homes amb la fmalitat d'ajudar a desenvolupar i actualitzar els pressupòsits estètics de les nostres corals d'homes, de la mà del contacte i intercanvi d' idees amb els conjunts forasters que prendran part a la Trobada, representan ts de diversos àmbits culturals molt rics, que amb les seves aportacions poden col·laborar a l'objectiu indicat de contrast amb els corrents estètics i funcionals de fora. Les sopranos acaparen els premis del Concurs de Cant Manuel Ausensi E l passat 17 de maig s'atorgaren els premis de l'lla edició del Certamen de Cant per a Veus Joves Premi Manuel Ausensi (concurs organitzat per El Corte lnglés), en el qual hi va haver un clar domini de les sopranos. Així, dels 12 fmalistes, el primer premi, dotat amb 12.000 euros (i l'accés directe al concurs de cant Operalia i a la semifinal del Concurs de Cant Montserrat Caballé, així com l'oportunitat de participar en un muntatge del Liceu a criteri de la direcció artística d'aquest teatre), va ser per a la soprano canària Elisandra Pérez; e l segon premi, dotat amb 6.000 em·os, fou per a la soprano madrilenya Saioa Hern{mdez; el tercer premi, dotat amb 3.000 euros, per a la soprano de Barcelona Tina Gotina; i el quart, cinquè i sisè premis, dotats amb 1.000 cadascun, van ser per a les sopranos Auxiliadora Toledana (de Còrdova) i Patrícia Rojas (de Barcelona) i per al tenor biscaí Andeka Gorrotxategui. CONVOCATÒRIES X CURS D'ORGUE DEL MARESME 2008. Del 8 al 13 de setembre, tindrà lloc a Cabrera de Mar. Serà impartit per jan Willem )ansen, Montserrat Torrent. Guido lot li i Teresa Godall. Per a més informació i inscripcions: <www.cursorgue.redyc.com>. a/e: cursorgue@hotmail.com i tel.: 659 138 328, fax: 93 754 08 75. 27è CURS D'INTERPRETACIÓ DE MÚSICA ANTIGA PER A ORGUE DE MONTBLANC. Del 3 al 9 d'agost, el curs desenvoluparà la música hispànica i itaHana dels segles XVI al XVIII , amb atenció especial a l'origen i evolució de la tocata italiana en paral·lelisme amb els estils hispànics del mateix període, especialment l'obra de Cabanilles. També es dedicarà un interès especial a l'obra de Correa de Arauxo. El curs és impartit per Josep Maria Mas i Bonet i aquest any hi intervé com a professor convidat Wijnannd van dc Pol. Les places són limitades. Més informació: Josep M. Mas i Bonet, tel.: 977 77 37 99. CURS INTERNACIONAL D'ESTIU COS I MÚSICA. Del 5 al 12 de juliol. té lloc a Palma de Mallorca el 2 1 Curs Internacional d'Estiu Cos i Música, promogut per l'Escola dc Treballs Corporals i Artístics dc Barcelona. Aquest curs consta de dues parts. Una primera d'aproximació al Mètode Cos-Art aplicat a cada disciplina i una segona part específica, d'interpretació per tal d'aplicar i/o reforçar els coneixements adquirits del Mètode en cadascuna dc Ics especia li tals. Com a complement de tota aquesta formació, s'establirà un programa de concerts, espectacles de dansa i conferències que ajudaran els participants a establir connexions entre el treball teòric i la pràctica. L'equip docent està formal pels professors de l'Associació Espanyola de Professionals del Mètode Cos-Art, sota la direcció de Yiya Díaz i Mona Elizan. En Ics mateixes dates se celebrarà també a Palma de Mallorca. la Primera Trobada dc l'esmentada Associació. • 3r STAGE/CURS i CONCURS INTERNACIONAL DE MÚSICA FELIP PEDRELL A redós del 28è Festival Felip Pedrell, tindrà lloc entre els dies 16 i 24 de juliol a Tortosa i és adreçat a estudiants (amb prova de nivell prèvia) de violí, viola, violoncel. contra· baix, nauta travessera, trompa, oboè, clarinet, percussió i fagot. amb l'objectiu de formar una orquestra simfònica. El quadre de professors és forn1at per Albert Alene· llc i Guennadi Dzubenko (piano), Carles Trepat (guitarra), Volkmar Holz (violí). Marçal Cervera i Sergi Boadella (violoncel) i Marc Armengol (música de cambra). Tenen opció de presentar-se al concurs els alumnes de piano, violí i violoncel. La data límit d'inscripció és el dia 8 de juliol. Per a més informació i continguts: Rosa Caballol (caballol@cornt.es): joventuts Musicals de Tortosa, tel.: 977 51 04 38. fax: 977 51 04 39. PRIMERA SETMANA D'ÒPERA I GASTRONOMIA_A LLEIDA. De l' I al 5 de juliol. aq uesta activitat comprèn: curs divulgatiu Entendre l'Opera (quatre dies), a ci11-rcc dc Roger Alier i Ma rcel Gorgori; conferència concert "Les veus de l'òpera··, a càrrec dc Marcel G01·gori; espectacle concert L'Any Puccini, amb l'Orquestra de l'Acadèmia de l Gran Teatre del Liceu; concert del baríton joan Pons; projeccions cinematogràfiques amb l'òpera i la gastronomia unides com a leihnoti v; un tast de vins dirigit pel sommelier )O· scp Roca (Celler de Can Roca); sopars temàtics i conferència sopar a càrrec dels ger· mans Roca (Celler dc Can Roca). Per a més informació i inscripcions: <www.operagast ronomia.corn>. CURSOS DE L'INSTITUT JOAN LLONGUERES. Avanç curs 2008-09: Formació musical en el Mètode jacques- Dalcrozc, d'octubre de 2008 a juny de 2009: Curs de formació pedagògica del Mètode Cos-Art (segon cicle), de setembre de 2008 a juny de 2009. Més informació i inscripcions: <www.joanllongueres.com>. CURSOS DEL VIII FESTIVAL INTERNACIONAL DE MÚSICA DE TARRAGONA. Dirigits a músics, estudiants i professors, seran impartits per: Endellion String Quartet. música de cambra; josep Colom, piano; Marco Tamayo. guitarra; Ana Luisa Chova. cant; François Le Roux, cant/curs de mélodie frança i se (Nicolas Kruger. pianista): Magdalena Martínez, nauta travessera; Kai Gleusteen, violí; Rivka Golani, viola; Daniel Grosgurin, violoncel: Thomas Martin contrabaix; Agustí Charles. composició i anàlisi, i Carlos del Egido. reeducació postura!. Michel Camilo oferirà una classe magistral de piano jazz. Per a més informació: <www.tarragonafestivaldemusica.cat>, a/e: secreta· ria@tarragonafestivaldcmusica.cat XXVII CURS INTERNACIONAL DE MÚSICA DE CERVERA. Organitzat per la Càtedra de Música Emili Pujol i l'Associació d'Amics de la Música de Cervera, tindrà lloc del 21 a l 3 1 de juliol i és adreçat a alumnes de grau mitjà, superior i postgraduats. El professorat el componen Salvador Brotons, Anna Baget, Con·ado Bolsi, Mark Gothoni, Timothy Summers, Emile Cantor, Vinccnt Fillatreau, Ashan Pillai, Lito lglesias. Arnparo Lacruz, Laurcntiu Sbm·cea, Andrew Ackerman, Armando Marrosu, Carles Trepat, Emili Brugalla, Stanislav Pochekin, Jordi Vilaprinyó, Jaume Cortadcllas, Emili Pasqual, josep Fuster, Ramon Aragall. Miquel Àngel Bosch, Lluís Calduch, Aníbal Bañados. Alan Branch, Jordi Castellà, Santi Riu, Orpheus Quartett i Trio Kandinsky. Per a més informació: <www.cursmusicacervera.cat>. XVIII CURS INTERNACIONAL DE TÈCNICA I INTERPRETACIÓ PIANfSTICA. Dc l'I al 13 de juliol de 2008 al Conservatori de Lleida, serà impartit per Carles Marquès, amb els proressors convidats lmre Rohmann i David Westfall. Dirigit a alumnes actius dc qualsevol nivell. Més informació: <www.paeria.es/conservatori>. Diumenge. 17 d'agost · 2Lh MATTH1AS GOERNE, baríton ALEXANDER SCHMALCZ, piano l..ieder de Fran:: Schubert Dijous, 21 d'agost · 21h MATTHIAS GOERNE, baríton H ELMUT DEUTSCH, piano Lieder de FrmL Schubert Dissabte 23 d'agost · 2th JlJLIANE BANSE, soprano HELMUT DEUTSCH, piano Lieder de Car/ Lcewe. Johannes Bralnns, Robert Sclumwnn i Clara Schumann ~e z8s-z86 Dimecres. 27 d'agost · 21b ANGELIKA KIRCBSCHLAGER, mezzo RELMUT DEUTSCR, piano Lieder de Félix Mendelsso/m, ,fnlontn D••ortik, Johamres Bralrms i Franz Liszt Dissabte. 30 d'agost · 2Jb QUARTET CASALS KUSS QUARTET Quartets de Joseph Haydn. Ammrín D••ortik. Ludwig ••mr Beethoven i Octet de Félix Mendelssohn Divendres. 5 de setembre JESS-TRIO-WIEN 2th MARTA MATHÉU. soprano JAVIER ALONSO, tenor ANNA ALÀS, contralt JO,\.~ MARTL~-ROYO, baríton Tnos de Franz Schubert i Cançons de les liles Britàniques de Ludll'ig mn Beethoven Dissabte. 6 dc setembre IVAN MARTiN, piano 2th Obres de Scarlalli. Ludwig van Beethol'en Claude Debussy i Franz Sclrubert ínfo@jmfigueres.cat www.schubertladavilabertran.cat JOVENTUTS MUSICALS DE AGUERES telèfon 972 SO 01 17 (IMMS do 9 a 13h) 902 10 12 12 EII! •ENTRADA tl'lcontr.lda com CAIXA CATALUNYA. ~f: 21 309 PANORAMA A PROPÒSIT DE ... La jubilació, després de 41 anys a l'O BC, del violinista erra Uú l tim cap de setmana de març, en acabar el concert de l'O BC del diumenge al mati, el violinista va reb re un ram de fl ors, l'aplaudiment dels seu s companys i el de] púbJic que assistia al con cert Era el reconeixement a un mú- sic que s'acomiadava després de gairebé mig segle de dedicació a l'Orquestra. per ALBERT TORRENS 22 3/0 -En quin moment va entrar a l'Orquestra? - L'any 1967, quan l'Orquestra Mun icipa I es va reestructu rar i va esdevenir I'OCB. el Patronat va convocar oposicions per ocupar les places que faltaven i jo vaig guanya r-ne una de violí. El director titular era el mestre Ros Marbà i el mestre Rafel Ferrer, que venia de l'etapa anterior. n'era el subdirector. En aquella etapa vaig tenir la sort de compartir faristol amb instrumentistes de l'Orquestra Municipal com Sardó, Trota. Valcro o Ponsa. emre d'altres. De tots ells vaig aprendre molt i en tinc un gran record. - Ha canviat gaire el ritme de trebaU des de llavo rs? - I tant! Al principi de l'OCS i durant molts anys. només hi havia un concert cada quinze dies: dissab te i diumenge. Els assajos duraven dues hores i mitja i. per tant. hi havia més temps per estudiar el programa i no anàvem amb aquest estrès que els músics tenim darrerament. Convindria que I'OBC, com totes les orquestres importants, tingués plantilles més nombroses a cada secció perquè alguns músics poguessin alternar-sc. Això, a I'OBC, només es va aconseguir parcialment la primera època, amb Antoni Ros Marbà. Després, la plantilla sempre ha estat molt ajustada. -Aquesta i altres situacions han motivat protestes dels músics. Vostè n' ha viscut unes quantes... -Recordo especialment les de l'època que érem al Pa lau, perquè hi havia molts problemes d'infraest1·ucturcs. Des que van començar les obres de remodelació vam assaja r sistemàticamen t amb sorolls. No hi havia lloc on deixar els estoigs dels inst rumen ts, i en una ocasió i com a signe de protesta, vam deixar tots els estoigs a terra de manera que darrere l'escenari no podia passar ningú. Sovint teníem fred perquè no funcionava la calefacció i alguns companys es portaven calefactors. En passar a L'Auditori també vam patir els sorolls de les obres de la sala de cambra. Els directors que venien dc fora se·n feien creus. Una altra protesta va ser la relacionada amb les percepcions econòmiques dels concerts que enregistrava la televisió: l'acció dels instrumentistes va consistir a posar-nos ulleres fosques durant l'enregistrament. - Parli'ns dels directors que ha conegut a l' OSC. - He treballat amb tots els directors titulars a pa1ti r dc la f01111ació dc I'OBC. El primer va ser Ros Marbà, al qual ja coneixia perquè havia estat d irector i jo concertino de l'Orquestra dc Cambra de Joventuts Musicals de Vic. Després, Salvador Mas, amb qui vaig fer música amb l'Orquestra Studium Musicae de l'Ateneu Barcelonès. de la qual també vaig ser concertino. Des de lla- vors, hem tingut una coincidència de cliteris musicals i una amistat molt forta que encara dura. El considero un dels millors directors que ha donat aquest país i un erudit de la música. També em vaig fer molt amic - i encara ens esclivim- amb Franz-Paul Decker, que va remodelar l'Orquestra. En la seva època vaig guanyar, per oposició, la plaça de concertino associat. Després va venir García Navarro, un director valencià que ha mort fa poc i amb qui vam fer molts bons concerts i la primera gira al japó de l'OBC. El va substituir Lawrence Foster, que per a mi va suposar una època difícil perquè no ens vam entendre gaire. D esprés, Ernest Martínez, que ens va posar en contacte amb un repertori més contemporani i, finalment, Eiji Oue, que es relaciona molt bé amb els músics i això té bones conseqüències en els assajos i els concerts. A part dels d irectors titulars, també he tingut la sort de fer música amb molts directors i solistes convidats de gran qualitat. No dic noms. però repassi els programes de l'Orquestra des del 1978 i se'n farà una idea. Ha estat realment un privilegi. -Vostè també va ser fundador de la Simfònica del Vallès... -Sí, el director Albert Argudo m'ho va proposar. La vam organitzar i hi vaig ser en la primera època com a concertino i subdirector, combinan t-ho amb I'OBC. Va ser una època moll maca . També vaig ser fundador i intèrpret del Trio i Grup Bartók. amb Miquel Gaspà i M. Carme Poch ; de l'Orquestra Catalana de Cambra, amb Gonçal Comellas, i del Trio OBC, amb Lluís Sedó iM. Rosa Llorens. -Com s'bo ba fet per combinar totes aquestes feines amb la docència? - Des de 1967 fins a 2001 he estat professor de violí i viola a l'Escola de Música de Vic. Quan a l'O BC no fèiem PANORAMA JA ABANS DE COlVIE 'ÇAR L'E TREVISTA, SE'NS FA EVIDENT QUE RESUMIR E L RECORD DE QUARANTA ANYS DE CARRERA EN E L NOSTRE ESPAI SERÀ UNA TASCA DIFÍCIL. LES ANÈCD OTES ACUDEIXEN, AMB DESORDRE PERÒ AMB LA CLAREDAT DEL PRIMER DIA, A LA MENT DEL VIOLI lSTA, QUE LES EXPLICA COM SI LES TORNÉS A VIURE EN AQUELL MOMENT. D ESP ltÉS D'HAVER PASSAT MÉS DE MITJA VIDA TOCANT, E CARA ASSEGURA QUE, EN EL SEU ÚLTIM CO CERT, VA TENIR POR QUE E LS NERVIS O, MÉS BEN DIT, L'EMOCIÓ D EL MOMENT, LI F ESSIN U rA MALA JUGADA. l RECONEIX, AMB RECANÇA, QUE NO TENIA CAP GANES DE JUBILAR-SE DE L'ORQUESTRA 1 QUE CONTINUARÀ FE T MÚSICA, BÀSICAMENT DE CAMBRA. tants concerts, m'hi podia comprometre un dia a la setmana. A Vic fèiem grups de cambra amb els alumnes avançats, i conjuntament amb joaquim Maideu, que aleshores era director de l'escola, vam aconseguir formar una orquestt·a de ca mbra que va oferir concerts durant un temps a la plana de Vic. -Per últim, d'on li ve el fet d' haver· se dedicat a la música? -Jo sóc de Taradell, a la plana de Vic, i el meu pare, que tocava la trompeta a la cobla Lluïsos, va voler que estudiés música. El meu p1imer instrument. amb només 7 anys, va ser un violí que hi havia a casa, i vaig estudiar aquest instrument fins als cursos de virtuosisme. Durant els anys d'estudiant, el meu pare em va proposar que estudiés també la trompeta per anar a tocar sardanes amb els Lluïsos i començar a ser pro· fessional de la música. A la cobla, vaig passar a tocar la tenora perquè em va interessar molt i em vaig fer un bon tenora, perquè fins i tot em van fer propostes a La Principal de la Bisbal. Però llavo rs ja havia acabat la carrera de violí i vaig tenir l'oportunitat de tocar a l'Orquestra del Liceu, on vaig estar només una temporada. Decididament, jo volia ser professional del violí. Llavors ja vaig entrar a I'OBC i... fins avui. ---------------1 ¡-----------·--···..-·-·-..........- - - -- ------------------------------.. --.. ------------- I ~STA 'RM-C 285-286 MUSICAL ~ ATAIANA i : ~ BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA ! CI PALAU DE LA M ÚSICA, 4-6 . - 08003 BARCELONA l ¡:, Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu comptelllibreta ateng uin els rebu ts que els presentarà el Consorci del Palau de la Música Catalana. 1 pel pagament de la meva s ubscripció a 'Revista Musical Catalana' . I ~~~11:~mple:.......................~~-~-~-~ ~-~............~...:.....~....~...........~-~- ........L....~-- ~..................~~-~.:..~.~.:PT~~: 1 !. J....I.... • ~ BUTLLETA DE SUBSCRIPCIO ¡: Nom i cognoms del subscriptor: ~ ~ ~ ~ ~ ~. . . '..... .....1.... .... ... .... .... Signatura: I. ¡:, ~ ¡, I ...................................................................................................................................... 1 1 Adreça: .................................................................................................................................................................................................... 1 ! ......... . . . . . :, (o bé tal6 banc ari adjunt a favor de 'Revista Musical Catalana'). Per a subsc ripcions a l'esr.rangcr, consulte u el preu. :.·:. ::~:6~,:::;~:~,,:,:~;:~;~:·,:::~:,,:;:::::~:=~:::~,Tolòfuo• L ES SE!VES DADES SeRAN INCORPORADES ALS A'IXERS DEL GRUP PALAU DE !.A M USICA (ORFEÓ CATALÀ. FuNDACIÓ ORFEÓ C ATALÀ-PALAU DE LA ~: M úSICA I CONSORCI DEL PALAU DE LA M ÚSICA CATALANA) , AMB SEU AL CARRER PALAU DE LA M ÚSICA 4 • 6, D6 BARCELONA, CP 00003. PER FER-NE !.A GESTIÓ GENERAL. I EN AQUESTA ADREÇA POT EXERCIR T01'S ELS DRETS D'ACCÉS, Rs::TIACACIÓ, CANCEL·!.ACIÓ I OPOSICIÓ. L-------········-···-··········-..- .............----------------------------------·---------------------------- ¡ 1 _________ ¡ 23 --3 11 PANORAMA Granados i Casals Una amistat rememorada No és gaire habitu al parlar d'amistat entre m ú sics. Sempre sembla que l'art només tendeixi a crear rivalitats i competèn cies, cops de colze per arribar al cim més alt del reconeixement social. En canvi, la història en lletra petita està plena d'amistats immortals que van generar molta creació artística. Entre les més famoses, podríem esmentar la de Mozart i Haydn, o la de Schumann i Braluns, o la de Wagner i Liszt, tot _i que en aquesta hi va haver una relació de familia amb alguna batzegada. ' L per MÒNICA PAGÈS i SANTACANA RMC 285-286 amistat dc Granados i Casals està molt documentada i es pol seguir amb tol detall en l'exposició produïda per la Fundació Pau Casals que es pol visitar al Museu de la Música dc Barcelona fins al 28 de juliol. Des de la seva primera trobada a Barcelona, el 1891, tot i que els separaven deu anys de diferència, sempre es van professar un afecte i una admiració incondicional. Una amistat que va néixer d'uns orígens força semblants, amb la necessitat de lluitar per formar-se com a músic, entre cafès concerts com el Tost -on va començar a toCal· Casals- i el Delicias -on tocava Granados-, i mecenes com Eduardo Conde per a Granados, i com e l Com te de Morphy per a Casals. Vides en certa manera paral·leles que es van encreuar tot establint una relació complementària i molt fructífera fins a la mort accidental de Granados, el 1916. Per a Casa ls, Granados va ser un germà gran que el va aconsellar en tot moment, fins i tot quan Casals es plantejava tornar a Barcelona en el moment més difícil de París, sense la beca del seu protector. Granados va ser contundent: de l'època, com van ser Jacques Thibaud o Mathicu Cl"ickboom. És curiós comprovar com va canviant la mida de les lletres dels noms dels dos músics que sortien impresos en programes i cartells. Amb el pas dels anys, el protagonisme majúscul de Granados, el virtuosisme del qual gaudia de gran prestigi al final del segle XIX, va perdent força davant de l'emergència del fenomen Casals, sobretot després dels seus debuts consecutius per Europa. Tot i aquesta cursa en les seves carreres com a intèrprets, la seva relació es va anar enfortint amb cada estona compartida i va quedar completament segellada pel fet que, si bé en un primer moment és Granados el qui empeny Casals a no defallir i a intl'Oduirse en el món musical europeu, serà després Casals el que retornarà l'ajut de l'amic amb altres contactes intemacionals que faran possible l'estrena de l'òpera Goyescas al Metropolitan de Nova York i consells imprescindibles per conduir la seva projecció com a compositor cap a bons ports comercials. És emocionan t també troba r alguna de les partitures que Granados li va dedicar, com la que porta per títol Elisenda, o la versió de 1'/ntermezzo de Goyescas per a violoncel i piano, tot i que la que ha transcend it més és la que va fer Gas par Cassadó, deixe ble de Pau Casals. mb aques ta exposició es pot entendre la devoció mútua que es van tenir l'un per l'altre, fins i tot creant lligams familiars pel fet que Casals fou padrí d'un dels fills de Granados o en fotos compartides a la Vil·la Casals de Sant Salvador. L'homenatge pòstum que Casals va organitzar a Nova York amb la presència de grans figures com Kreisler o Paderewsky, tot just assabentat de la mort del seu amic en l'atemptat del Sussex, va ser el comiat més sentit que un artista pugui arribar a fer a un altre artista. En queden les cartes, i els objectes i documents personals que sortosament preserven les entitats del Museu dc la Música i de la Fundació Pau Casals per al bé de la nostra millor memòria his tòrica. A ''si tomes, en aquest país només podràs ser una mitjania··. li va dir sense embuts 24 312 amb un coneixement de causa que malauradament encara arrosseguem. Les seves constants col·laboracions en concerts. com trobem en els molts programes que s'exposen en aq uesta mostra que porta per títol ''Contrapunt: Granados-Casals", ens demostren que la seva amistat no va quedar únicament limitada a un caràcter protector de patt de Granados, sinó que van sentir en tot moment que el més important era gaudir de la comunió dc la música, en un generós bescanvi de les seves evidents genialitats. Uns concerts que també van compartir amb altres grans personalitats ENRIC GRANADOS PAU CASALS L'ESMUC gradua la primera cantant en l'àmbit de Música Moderna de tot l'Estat Ú:s Sílvia Scgtu·a. 31 anys. ascuda a Barcelon a. Ca11LanL La primera titulada superior oficial en l'especiaHtat de Música Moderna a Espanya. Explica: "Sóc filla de mare granadina i pare de Costa Rica; d'aquí que el meu context musical dc base hagi estat la música llatina i l'espanyo la. Però, a més, tinc una mare que adora el jazz clàssic. Una nil vaig sen tir una dona que cantava com si estigués plorant, am b un timbre de veu d'una riquesa de colors incre1"ble. Per a mi era normal escoltar la veu d'Ella Fitzgerald i de Louis ArrnsLrong però aqueUa interpretació angoixant em va co r·prendr·e, completament... M'hi vaig sen tiT pròxim a, em vaig iclenLili car amb aqu elJa gamma de colors vocals. Amb el temps valg descobrir que era Mahalia Jackson cantan t l'espir·i.tua l negr·e /!Vade in the water. Recordo, més tard, ca ntar- lo jo mateixa intentant reprodtúr aqueU so, amb l'anglès d'una nena de set anys que no comprèn el qu e diu. No entendre el text em feia estar més pendent de la música, de les característiques de Ja veu (modulacions, timbres, alçades, dinàmiques) i de tota la càrrega energètica i el dJ·amalisme melòdic dc la cançó". questa reflexió en veu alta, inclosa en el text explicatiu del seu Projecte Final de Carrera, Crossroads: una 11ida dins la música afroamericana, es converteix en una autèntica declaració de principis. Que Segura sigui la primera titulada oficial en l'especialitat de cant modern de l'Estat és, tan sols, el pretext per parlar de com la popularitat associada a aquest gènere sovint l'ha allunyat de criteris com el1igor o l'exigència. La Sílvia reflexiona a l'entom d'aquests aspectes amb valentia, sabedora de les seves virtuts, de la seva força, dins i fora l'escenari. Aquesta conversa ens desvetlla algunes de les seves pors i, sobretot, de les seves il·lusions. A p er RUT MARTÍNEZ 2 ESMUC - Què significa, per a tu, set· la pt"Ímera titulada oficial d'Espanya en l'especialitat de cant modern? - És veritablement un sentiment molt gran. Però deixant de banda que sigui la primera, ha significat un esforç immens que es tradueix en acabar Ja caITera vencent tota mena de pors. ParJo, per tant, d'un esforç tant a nivell tèc- nie, d'aprenentatge, com també personal i humà, de control de les emocions, de coneixement dc mi mateixa. -D'on smt aquesta aposta tan clara per la Música Moderna? - Durant anys. va ig formar-me tant en la tradició més clàssica com en el Taller de Músics. Aquestes són les meves an·els musicals. Després, vaig arribar a I'ESMUC però no hi vaig acabar d'encaixar. Sentia que la meva manera de ser i de cantar eren difc1·ents a les de la resta. Cantant et despulles del tot: has de ser valent i saber molt bé el que vols. Saber-te potser massa sensible et fa vulnerable. I jo me'n conside ro molt, de sensible. D'aquí que em costés acceptar que, tant a nivell tècnic com de repertori, la meva manera d'entendre el cant era una aposta nova. -I quina és aquesta " nova aposta"? Com l'entens, el cant? - Com una manera de viure. De fel. el meu Projecte Final està molt lligat A eT u AL 1TAT I fiU' li fOTO; TtO POR() a aquest concepte. El cantant, i més dins un conjunt de moderna. és la figura, és qui mana dalt rescenari. Aquest factor escènic caldria potenciar-lo també a nivell pedagògic, però sempre relacionant-ho amb el treball no només tècnic i vocal sinó també dc control de l'emoció. Aquests factors són bàsics també en la Música Moderna, que es presenta tan diferent al Jazz... Parlem d'una altra manera dc pensar, com també l'és aquella que associem a la Música Clàssica. L'estètica de la Música Moderna és molt més comercial. Conté, per se, una part important de negoci que desemboca no només en els arranjaments i en la composició sinó principalment en la mateixa indústria musical i discogràfica. - Parlem, doncs, d'entendre la Música Moderna d' una manera integral? - Integral... Visceral, també. (Silenci) Crec que sí. (S'atura de nou) Sens dubte. Però cal acostar-s'hi sense apriorismes, sense complexos. Penso en la pedagogia, per exemple. Cal ensenyar d'una manera honesta, treballar una bona tècnica de cant. complementada amb una explicació acurada del context cultural i fins social que acompanya cada tradició musical. I també, és clar, és necessa ri tenir consciència i control del propi cos. Tot això és molt recomanable per comunica r~ per entendre què estem fent. Per a un cantant, la manera de fer; la personalitat, l'emoció i el context són tan importants com la tècnica. I lot això, traduït en l'aula, significa que l'alumne ha de suar. Però el professor, també. Xerrem una estona al marge del que acabarà recollint aquesta entrevista. La Sílvia m'explica els dubtes que ha vençut al llarg d'aquests anys d'estudi i també exposa els que ara, un cop llicenciada, li arriben. Dubtes que tenen a veure, sobretot. amb la vida. Però que queden arraconats per l'energia i determinació amb què s'hi afronta. -Sembla especialment difícil encorsetar, com a clixé, la Música Moderna ... - Tot depèn dc com tu visquis el que estàs fent. Qui toca per tocar~ canta per cantar... Per a cadascú significa unacosa diferent. )o vaig barrejar els meus dubtes i conflictes alhora de cantar. Els vaig posar tots en un mateix sac, com si es tractés d'un autèntic calaix de sastre. Tot plegat, fins fa un parell d'anys, moment en què vaig patir un canvi , una evolució, també i principa lment a nivell físic, que ha marcat la meva manera de cantar. Sóc, per tant, resu ltat de tot el camí que he fetf·ïns ara, de tot el que he viscut. - Són justos els retr·ets que sovint acompanyen aquest gènere? Tota la pressió que el mercat, entès purament com a negoci, aboca als artistes... -No sempre, és una qüestió de jerarquia. Es creu que la Música Moderna està per sota de la Música Clàssica o del jazz. Però pa1·adoxalment, tothom és consumidor de música moderna. )a sigui inctirectament o directa. Per això no entenc perquè s'ha trigat tant en reglar l'estudi d'aquest tipus de música. Potser sigui una qüestió cultural: també ha passat amb el namenc, tot i ser una cosa tan nostra ... Amb lot, per jutjar també la Música Moderna cal saber com està feta, interpretada , quin repertOL·i integra .... Si són temes propis o versions. El més important és creure en allò que estàs fent i treballar honestament per assolir un bon nivell. Els artistes sabem quan ho estem fent bé, quan el que proposem té qualitat i quan no. Sabem , per tant, quan el que oferim és només per vendre, per consumir. -1 com es poden invertir, tots aquests apriorismes? -De moltes maneres: penso en les escoles. en els programes dc televisió... Malgrat sigui complicat. perquè sovint tot allò que consumim ràpidament té poc a veure amb la qualitat. I més en un àmbit on l'estètica hi té tant a dir. Estern massa concentrats en veure la música i no en escoltar-la. 1 si apostem per això estem potenciant una manera de fe r que té poc a veure amb la honestedat. Es tà molt bé cultivar el cos però jo diria rnés: ca l cultivar el cos, l'esperit i la tècnica . aJ mateix temps. S'ha de ser honest cantant, sentint, vivint... 1ram final de la conversa. Ens cal saber en quina direcció encaminarà les passes la Sílvia. Al llarg d'aquesta estona ha incidit. i molt. en aspectes com la honestedat, l'emoció, l'aprenentatge... Conceptes que vol aplicar en cadascun dels àmbits, dels vessants, als quals vol dedicar el seu temps. -On et trobarem? Quins són els teus projectes? - La veritat és que cm sento encara molt alumna, però també molt professora i. sobretot. molt intèrpret. Com a alu mna. em veig fora d'aquí. Probablement. si puc escolli!~ als Estats Units, potser a Juilliard. Pel que fa al vessant d'intèrpret. vull continuar treballant amb molts grups i, sobretot, c rear el meu propi conjunt. Créixer amb els "meus·· músics... És. sens dubte, la millor manera de poder ensenyar el que porto dins. 3 ESMUC i{j.',IIJj ARTICLE Feréstec i autodidacta? I per JOAN GAY i JOAQUIM RABASEDA principis d'any, ha començat a materialitzar-se una iniciativa llargament esperada: la publicació d'una col·lecció de música impresa amb el nom genèric de «Mestres gironins», sota la coordinació dc josep Pujol i Coll. L'Editorial Tritó sc n'ha fet càrrec, comptant amb el patrocini de la Diputació de Girona i la col·laboració d'altres entitats. com ara l'Ajuntament de Sant Feliu de Guíxols. I, precisament, el volum que inaugura la col·lecció està dedicat a Juli Garreta ( 1875- 1925), tota vegada que un dels object ius d'aquesta iniciativa és anar publicant, al costat d'altres propostes, l'obra completa d'aquest singular personatge, a qui la memòria popular idenlil1ca encara amb una producció sar- danística dotada dc gran personaUtat. Amb tot. la primera entrega que ha vist la llum - i que va presentar-se el gener d'engua ny a la casa Iria de Sant Feliu dc Guíxo ls i a l'Escola Superior de Música de Catalunya- no està pas dedicada a Ics sardanes sinó a un altre gènere de música. Es tracta d'impressions simfòniques, una composició en quatre moviments per a gran orquestra de corda que ens indica que Garreta, ja des de la seva joventut , va propiciar un productiu intercanvi d'idees i tècniques entre la música sardanística i l'orquestral. Aquesta obra. que va estrenar-se el 29 d'octubre de 1907 al Teatre Ptincipal de Barcelona, es mantenia inèdita des de fa un segle. Disposar ara, per primer cop, d'una edició, permet recuperar-la del silenci. I així, el proper vint-i-dos d 'agost tancarà la programació del Festival lntemacional dc la Porta Ferrada de Sant Feliu de Guíxols. Garreta havia escrit la seva primera sardana el 1897, La Pubilla, dedicada a la fi lla d'un conegut. Abans havia donat a conèixer ja un seguit de composicions breus per a piano sol, ben habituals a l'època: nocturns. valsos, masurques, im promptus ... En aq uests anys de joventut del músic ~n els quals s'inscriuen també una quarantena de sardanes-, una obra de l'envergadura d'Impressions A 4 ESMUC simfòniques en certa manera culm inava i tancava una època primerenca, alhora que assenyala la direcció que havia de prendre la seva trajectòria a partir d'aquell moment, i que va quedar confirmada uns anys més tard per partitures com Suite empordanesa, Pastoral o Les illes Medes. És, per tant, un Juli Garreta que encara no havia conegut Pau Casals i que tot just iniciava el seu treball compositiu. recisament, un dels tòpics més reiterats en tota la literatura dedicada a Garreta és el que li atribueix una formació au todidac ta i una intuïció gairebé genial. Les ((innates condicions temperamentals», la «naturalesa intuïtiva»... els podem resseguir en totes les referències posteriors a la seva mort 1 però també queda clar que. en vida, el propi Garreta no va preocuparse gaire de matisar-lo, o al me nys això semblen indicar textos com ara el programa de mà del concert en el qual l'Orquestra Pau Casals va estrenar la versió orquestral de Giverola i A en Pau Casals: «És el cas d'en Garreta un cas ben curiós en l'històtia de la música. Sense altre mestre que el seu pare, que li ensenyà les primeres nocions en l'art dels sons, sens haver assistit mai a cap escola de música ni conservatori. i allunyat dels centres musicals, s'és fet ell músic sol, eixamplant amb sa poderosa intuïció els curts estudis i els pocs coneixe- P El proper vint-i-dos d'agost Impressions simfòniques tancarà el Festival de la Porta Ferrada de Sant Feliu de Guíxols. ments adqu iri ts, fins arribar a ésser no sols un inspira t m úsic popul at~ sinó un veritable mestre de la tècnica, ço que és més curiós, i produint ben nous i sorprenents efectes orquestrals».2 A més, amb el temps, s'hi va sumar el mite del músic-rellotger, arrelat profundament a l'entorn guixolenc que li servia d'inspiració, i lluny del qual s'enyorava i perdia els referents. El temperament lliure i indòmit que, segurament, va fer exclamar a Lluís Millet, escoltant una sardana seva: «Que és salvatge, això». 3 L'oportunitat de fer una edició crítica de la seva producció pot donar lloc a una revisió paraHela d'aquesta construcció quasi mítica del personatge. La perspectiva d'uns quants anys i un equip d'estudiosos disposat a anar al fons, als materials originals i a tota la documentació disponible, obren una possibilitat renovada de confi1mar o desmentir l'estat de la qüestió. ' entrada, cal recordar que Garreta va rebre les primeres nocions musica ls del seu pare, Esteve Garreta i Roig ( 1850-1914), un rellotger nascut a Vilanova i la Geltrú que compaginava aquesta feina amb la de músic, com era normal a l'època en aquest ofici i en tants d'altres: sabaters, basters, fusters, espardenyers, sastres. Però, a més, va estudiar a l'escola de música de Ramon Novi ( 1856-1931), professor de piano i director de diverses formacions corals que van tenir part molt activa en la vida musical de Sant Feliu de Guíxols. El mestre Novi va fer debutar com a violinista Juli Garreta amb només nou anys en el transcurs d'una vetllada musical i literària que va celebrar-se el 1884. Probablement va continuar essent alumne seu dura nt quah·e anys, fïns q ue el 1888 el pare va enviar Juli Garreta a Vi lanova. Allí va fo rmar-se com a rellotger alhora que actuava com a violinista en una orquestra local. 4 Per això no és una especulació forassenyada pensar que el seu aprenentatge musical fou més ampli i desenvolupat del que assegura la idea recurrent del ((temperament iJmat»: Garreta tocava el vio- D ) ART I CLE ¡ í J lí i el piano, havia format part de l'orquestra del seu pare i havia realitzat arranjaments per a diverses obres, havia estat violinista a l'orquestra Urgellès de Vilanova i la Geltrú, l'estiu de 1905 havia viatjat a París, a Múnic i a Bayreuth -on va assistir a les reconegudes representacions wagnerianes- i, sobretot, havia tingut accés a un amplíssim repertori clàssic i contemporani, que arribava a Sant Feliu gràcies als contactes europeus que propiciava la indústria surera -i que va interpre tar a l llarg de molts anys en sessions de cambra amb el seu cercle d'amics ganxons. Els centres de formació musical barcelonins, que en aquells a nys to t just començaven les seves tasques pedagògiques, li quedaven lluny. No per això podem concloure que fos un autodidacte, sinó que la seva formació seguí un camí diferent, més vinculat a la pràctica musical quotidiana i a l'entorn local, un model consolidat i estès pel territori des de feia dècades, molt habitual i compartit per molts altres músics. er a ltra banda, el sobrenom de «el músic rellotger de Sant Feliu de Guíxols» funcionava bé en la me nta litat de l'època i s'adequava perfectament a la configuració del personatge. Ara bé, l'ofic i li resultava enutjós perquè l'apartava de la música, i només realitzava e ls encàrrecs a ls quals no podia dir que no. Quan un c lient portava un re llotge espatllat, sovint s'oblidava de reparar-lo o bé la seva muller l'enviava a Barcelo na. Segons paraules del propi Garreta -recordava Canut Pellicer-, «no sóc rellotger. N'he estat, però no en sóc. Aquest ofici (potser un altre P també) em fa fàstic perquè em destorba. [ ...] Un altre dia es presenta un desconegut amb un rellotge que no va. Quan aquell home ha passat la porta del carrer, ja no em recordo d'ell ni del rellotge».s L'estudi realitzat en publicar Impressions simfòniques ens ha portat a treballar amb un nombre important de materia ls d'orquestra, tots e lls manuscrits, que poden localitzar-se en dive rsos arxius, en absència de la partitura general au tògrafa. S'han revisat diversos jocs de particel·les que actualment estan dipositats a la Biblioteca de l'Orfeó Català, a la Biblioteca Pública de Girona i tam bé a l'arxiu de l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Destaca la presència a la Biblioteca de l'Orfeó Català d,un document únic i mo lt inte ressant. Es tracta del manuscrit més antic, i probablement autògraf, d'Impressions simfòniques, però que no duu aquest títol. Conté una partitura general amb una versió primerenca del que va acabar essent el quart moviment de l'obra, talment com si es tractés d' un exercici acadèmic. El més intrigant, tanmateix, és que en la part superior dreta del primer full hi aparegui anotat «Sr. Mas i Sen·acant», com si aquest manuscrit hagués estat adreçat a Domènec Mas i Serracant ( 18661944), sotsdirector de l'Acadèmia Granados des de la seva fundació l'any I 90 I i{j¿ill'l El tòpic més reiterat en la literatura dedicada a Juli Garreta li atribueix una formació gairebé genial. i professor d' harmonia, contrapunt i composició. És djfícil escatiT si el professor mai va rebre-la o si les modificacions que es va n introduir en la versió definitiva foren observacions seves. Ara bé, aquest extrem faria bones les observacions fetes per Francesc Civil ( 18951990), que explicava que Garreta havia rebut consells tècnics de Mas i Serracant.6 D'altra banda, resta per aclarir encara quins van ser e ls contactes, co· neixences o vinculacions que van propiciar que Impressions simfòniques, prime ra temptativa de l'autor e n el camp orquestral, enlloc de donar-se a conèixer primerament en l'àmbit gironí en el qual Garreta ja e ra àmpliament reconegut, s'estrenés a Barcelona, en la tercera sèrie de concerts de l'«Orquesta Fila•mónica Barcelonesa» que va ditigir josé Lassalle ( 1876-1932). Afortunadament, la col·lecció «Mestres gironins» tot just s'ba encetat i, amb ella, la publicació i estudi de tot el corpus garretià pot contribuir segurament a anar esborrant alguns del interrogants que, com el del títol, fa gairebé un segle que van units a aquest autor. NOTES ! .Oriol MARTORELL (2000): «Juli Garreta» dins Paraules i escrits. Tercer recull. Barcelona: DINS lC Publicacions musicals, pàgs. 34 a 36. Cal advertir que l'autor hi suma «uns trets rítmics i melòdics palesament catalans i uns d'estructurals d'arrels centreuropees». 2.Text sense signatura inclòs en el programa de mà del concert al Palau de la Música Catalana el 14 de novembre de 1920. 3.Canut PELLI CER ( 1926): «Juli Garreta», dins DD.AA. (2003) juli Garreta i Arboix (18751925), Barcelona: Publicacions dc l'Abadia dc Montserrat, pàg. 87. 4.Gerard BUSSOT ( 1992): El fet musical a Sant Feliu de Guíxols ( 1865-1965 i Apèndix), Sant Feliu de Guíxols: Setmanari Àncora, pàgs. 32-34. S.Canut PELUCER ( 1926: 83). 6.Francesc CIVIL ( J 970): El fet musical a les comarques gironines en e/ lapse de temps 1800· 1936. Girona: Caja de Pensiones pura la Vejez y de Ahorros de Catalunya y Balcares, pàg. 83. Joan Gay i Puigbert tJs musicòleg llicenciat per la Universitat Autònoma de Barcelona, és professor de música a l'lES de La Bisbal d'Empordà, i ha estat professor d'història de la música al Consen1atori de Girona i a l'Escola Superior de Música de Catalunya. gay.puigbert@esmuc.net Joaquim Ra ba seda i Matas és doctor per la Universitat Autònoma de Barcelona, és profes· sor de percepció auditiva. història de la música i de la música per a les arts visuals a l'Esca· la Superior de ¡\1/rísica de Catalunya. rabaseda.matas@esmuc.net 5 ESMUC UEscola se suma al Centenari portant els seus Conjunts de Cambra al Palau de la Música Ar 6 ESMUC ~m era d'autèntica Marató Muical, I'ESMUC va cloure el curs cadèmic 2007-2008 programant un cap de setmana de concerts dels seus Grups de Cambra a les instal·lacions del Palau de la Música. En aquest sentit, al llarg del matí-migdia del dissabte, 24 dc maig, van actuar al Palau (hali) diversos conjunts de Música Tradicional, tant catalana com també de llamenc, coordinats per Josep Moliner (fiscorn i cap del departament de Música Tradicional) i joan Asensio (guitarra llamenca), respectivament. Pel que fa al diumenge, 25 de maig, durant tot el matí i a l'escenari del Petit Palau, es van succeir les actuacions de diversos Conjunts de Cambra dc l'Escola en formats dc caràcter petit i mitjà (des de duos lïns a qu intets), integrats pels estudiants del departament de Música Clàssica i Contemporània i coordinats pel pianista i cap d'aquest departament, )ordi Camell. ja a la tarda, i sumant-se per primera vegada a la Marató de Cambra, van ser els grups de Jazz i Música Moderna els encarregats de festejar el Centenali del Palau amb un se- guit de concerts que es van allargar fins a mitjanit. Va cloure la Marató de Jazz i Música Moderna (articulada pel pianista i cap d'aquest departament, Manel Camp) la presentació del Projecte Final de Carrera de l'estudiant Gabriel Amargant (saxo tenor). El present musical de l' ESMUC al Palau, en l'any del Centenali. va incloure també una darrera tanda de concerts programada dilluns, 26 de maig, a la tarda i també al Petit Palau. a càrrec dels estudiants del departament de Música Antiga (tutelats pel violinista i professor Emilio Moreno). N O T (CI E S i{j41Jij Uactuació dels Grans Conjunts clou la segona temporada del cicle Els concerts de l!Acadèmia de l'ESMUC Joan Albert Amargós assajant amb la Big Band de I'ESMUC iri gits per joan Albert Amargós, Christopher Hogwood i Bernat Castillejo, respectivament, els estudiants que van integrar la Big band, l'Orquestra Simfònica i la Cobla dc I'ESMUC van realitzar tres últims concetis a L'Auditori el mes de juny passat, com a cloenda no només de l'activitat acadèmica del curs sinó també de la segona edició del cicle Els concerts de l'Acadèmia. Després de dues setmanes de treball intensiu, les formacions estables de l'Escola van actuar a les sales Oriol Martorell, Pau Casals i Tete Montoliu, respectivament, presentant programes ben diversos. D'una banda, Amargós va treballar la partitura de Porgy and Bess dc G. Gershwin que tant ell com el pianista i també professor de l'Escola, Lluís Vidal, van presentar amb l'Orquestra del Teatre Lliure fa una dècada. Per la seva banda, el prestigiós director Christopher Hogwood es va posar al capdavant de l'Orquestra Simfònica dc I'ESMUC per interpretar un repertori que, si bé variat, va incloure de manera destacada la simfonia de Haydn popularitzada amb el sobrenom d'El rellotge. Com a cloenda de la temporada, el flautista sabadellenc Bernat Castillejo va conduir la Cobla de I'ESMUC la qual, en aquesta ocasió, va apostar per incloure obres emblemàtiques d'autors com Manuel Saden·a i D La Cobla de I'ESMUC. amb Bernat Castillejo Puigferrer, Narcís Paulís o Manuel Oltra, al costat de títols de compositors vinculats a l'Escola com Salvador Brotons o Marc Timón (el primer, professor de I'ESMUC i el segon. postgraduat i tible. juntament amb Xavier Pinyol. de la Cobla de l'Escola). Avançament: tercera edició del cicle Els concerts de l71cadèmia de l'ESMUC ' Escola ultima aquests dies els detalls de la programació del seu cicle estable de concerts que durant la temporada 2008-2009 anibarà ja a la seva te~cera edició. Amb Els concerts de l'Acadèmia I'ESMUC vol ret1ectir la realitat de l'Escola. Es per això que hi convida tant estudiants com professors, postgraduats i músics convidats, i també hi integra les actuacions dels anomenats Grans Conjunts de l'Escola (Conjunt d' AJ1tiga, Cobla, Big Band i Orquestra Simfònica). Els concerts d'aquest cicle tindran lloc novament a la sala Tete Montoliu dc L'Auditori (excepte les actuadons dels Grans Conjunts). Enguany el concert inaugural anirà a càrrec dels estudiants que integren el conjunt de Música Moderna Arangu: joan Rovira, veu i guitarra: MiEl conjunt de Música Moderna Arangu reia Vi lar, veu; Karim Clement, mc; Marçal Muñoz, trompeta; Francesc Vidal. saxo; Roc Sa la, teclats: lñaki Marquiegui, baix i Pau Font, bateria. D'entre els noms propis que participaran en el cicle de I'ESMUC. destaquen la soprano Assumpta Mateu (acompanyada de Francisco Poyato, piano i amb la col·laboració especial de Josep Fuster. al clarinet), així com el duo Xavier Coll & Montserrat Gascón (guitarra i nauta travessera), el recital de Margarida Natividade, veu i Manucla Gouveia, piano. Adolf Pla (piano solo), Karst de jong, amb improvisacions per a piano sol. Han)' Spamaay. clarinet baix i ja en l'àmbit de Jazz. el trio fonnat per Joan Monné (piano), David Xirgu (bateria) i l'estudiant Bori Albero (contrabaix). entre altres. Enguany, la programació completa del cicle es podrà consultar a tTavés del blog següent: wwtv.esmuc-concertsacademia.blogspot.com. L 7 Félix caraz DIRECTOR DEL FESTIVAL INTERNACIONAL DE MÚSICA CONCERTS DE MITJANIT DE SITGES Esgarrapem ·una estona dc conversa amb aquest jove músic l gestor cultmal a pocs dies de Ja inauguració oficial de la cinquena edició del Festival [n ternacional de Música Concerts de Nlitjanit. Félix Alcaraz, titulat per l'ESMUC en l'especialitat de Promoció i Gestió (Títol Propi), emana grans dosis de sentit comú i il·lusió en un projecte certament complex. Però n o nom és això. Alcaraz aposta pel coneixement d'tma realitat, aquella que es vincula i fins deriva de la gestió musical, que demana de professionals cada vegada més cspecialüzats. per RUT MARTfNEZ 8 ESMUC -Com arribes a la direcció del Festival Internacional de Música de Sitges? -Suposo que arran d'un seguit de casualitats que, en primer terme, em van situar a Barcelona. Jo sóc de Valladolid però vaig cur·sar el Títol Superior en l'Especialitat de Piano al Conservatori del Bruc. Més tard, i a través d'un conegut meu, vaig'arribar al Port d'Aiguadolç, a Sitges, en un moment dc canvi i redefinició de propostes que vaig aprofitar per presentar un projecte dc programació musical que finalment va ser acceptada. D'aquí, doncs, que assumís la direcció del Festival des del seu inici. -Tot plegat, combinat amb els teus estudis a I'ESMUC? - Efectivament. Tot i que ja comptava amb certa experiència com a professor en escoles de música de caràcter més tradicional, sempre vaig tenir molt clar que em volia dedicar a l'àmbit de la gestió cultural; en concret, aplicada a la música. D'aquí que, en veure la titulació de Promoció i Gestió que oferta I'ESMUC, m'hi sentís molt pròxim. - Parlem del Festival. Malgrat la seva joventut (enguany en celebrareu la cinquena cdjció) es percep un arrelament notable a la ciutat de Sitges. Recordant precedents d'èxH desigual com el STI (Sitges Tcnlre Internacional) o el Festival de Cinema, a què creus que és deguda l'acceptació d'aquesta proposta musical? - No crec que sigui qüestió de gèneres sinó que l'èxit o el fracàs d'una proposta cultural depèn del compromís exercit pels qui el lideren així com de la qualitat de la seva gestió. Al Festival Internacional de Música sempre hem treballat a partir de grans dosis d'il·lusió, sumades a molta professionalitat i a una manera de fer i d'en- tendre l'organització del Festival fins a cer1 punt estratègica. Això ens ha permès evolucionar d'una proposta modesta fins a l'articulació d'una programació certament important. - Tot a punt per a l'edició de 2008... Què en destacaries? -Sens dubte, el concert inaugural (28 de juny, estrena a l'Estat Espanyol) amb Katia Labèque, qui es presenta amb una proposta absolutament novedosa i plena d'ambició. Labèque lidera un conjunt molt particular: parlem d'una banda de rock que fusiona la música clàssica, l'ari conceptual, el pop, l'electrònica ... Tot amb la música de The Beatles com a base. A més d'aquesta proposta. i ja des d'un punt de vista més personal, també destacaria els recitals d'Andrei Gavrilov (9 i IOd'agost) i Eva Marton (2 d'agost), així com d'altres artistes que, si bé coneixem com a membres de formacions de prestigi, a Catalunya encara no s'han presentat com a solistes. - Ha costat molt trobar les complicitats necessàries per tirar endavant aquest projecte? -Potser encara és massa aviat per valorar-ho. Parlem d'una proposta que tot just s'està donant a conèixer. Dc moment, les reaccions són moll bones. El nostre objectiu és, especialment enguany, abocar un esforç extra en la promoció d'un Festival que es defineix no tant en termes comercials sinó que busca la proximitat i complicitat amb l'espectador; que vol recollir l'interès estricte del públic. Potser és aquesta sensibilitat el que ens fa diferents i explica, fins a cert punt, com hem passat en tan poc temps de gestionar un pressupost de 30.000 euros (primera edició) fins als prop de 400.000 eu ros d'aquest any. En aquest sentit, ha resultat clau l'entrada en el Festival dels patrocinadors així com del Mjffisteri de Cultura i de la Generalitat de Catalunya. -Què pot aportar una persona del teu perfil i formació a un Festival com el de Sitges? -Crec que és bàsic comptar amb aquest doble vessant. És a dir, no cal tenir el Títol Superior de Piano per diJigir un festival però un gestor que no hagi desenvolupat aquest perfil més especific té molts números per articular una proposta abocada al fracàs. Oit d'una altra manera: jo em segueixo considerant músic i és aquest fet el que em permet saber molt clarament on sóc. També et diré que, per liderar un projecte com aquest, no és suficient saber música. Calen indiscutiblement coneixements de gestió. jo intento combinar les dues facetes. Per exemple, sóc un programador una mica insistent... Demano certes propostes pensant només en el meu públic. Si saps de què estàs parlant, des del punt de vista estrictament musical, pots participar de manera més directa en la programació, fins i tot al marge de les modes. -Tot just acaben les primeres promocions de gestors especialitzats en l' àmbit cultural i, més concretament, musical. Com ho valores? -Molt positivament, s'està millorant notablement, tot i que encara queda moll camí a fer. Penso en els grans festivals. també. Cal començar a invertir algunes dinàmiques. Per exemple, donant sortida als més joves. Volent integrar· les sensibilitats de tots els qui formen part de l'engranatge musical. Penso en l'ESMUC, per exemple, on conviuen futurs tècnics, futurs músics, futurs gestors ... O'aquí que enguany hàgim volgut evidenciar aquest acostament als més joves programant unu Mitjanit ESMUC (1 1 de juliol) que ens permeti donar suport als bons intèrprets; a aquells que encara no tenen accés als circuits professionals. I n'estem especialment contents. Més infonnació: www.concertsdemitjanit.com. L'Orfeó érem tots CONCERTS DEL CENnNARL Bobby McFerrin i l'Orfeó Català. PALAU DE LA MÚSICA. 9 DE MAIG DE 2008. per Mercedes Conde Pons undialment conegut per la seva encomanadissa cançó Don 't worry, be happy, Bobby McFerrin traspassa qualsevol barrera que la fama d'aquesta cançó li hagi pogut atorgar. Similar als homes instruments, com són els beatboxers, McPerrin fa servir la seva veu d'una manera molt particular, sense pretendre, però, imitar el so de cap instrument; l'efecte aconseguit és el de fer creure que la seva veu té tots els registres, i el seu espelit els conjuga tots mitjançant la música en un sol espetit. Magnífica idea la d'aplegar un home mediàtic i un artista únic amb l'01feó Català en un dels concerts estrella -així és com es "venia"- del Centenari del Palau de la Música Catalana, tot i que potser l'esdeveni- M ment resultés eminentment mediàtic per a alguns, mentre que per a d'altres sobrepassés les expectatives generades, tot convertint la nit en molt més que un concert. Perquè, com si es tractés d'un guru, Bobby McFerrin va encisar l'audiència des del primer instant i va convèncer tothom que aquella nit l'Orfeó Català érem tots. Només començar l'espectacle. McFerrin va provocar una reacció en cadena de cares - litera lment- bocabadades en sentir la diversitat de ritmes, sons, i gairebé polifonies, que és capaç de crear amb el seu cos. L'Orfeó Català va entrar de seguida al seu joc, ja que només calia veure les cares de felicitat i divertiment dels seus membres, que malgrat vestits llargs i esmòquings van ballar, cridar, riure. sonar i, és clar, cantar plegats sotmesos a la voluntat d'un McFerrin honest i discret, posseïdor d'un do que és fruit d'un treball, però sobretot d'una imaginació desbordant, que util itza per comunicar, per fer de la música un vehicle de vivències personals, socials i humanes. Només així s'entén la sortida espontània d'una noia del públic que va accedir a ballar improvisadament al ritme de la seva veu, o el duo trompeta (baix dc l'Orfeó) amb McFerrin. d'estil jazzístic, absolutament entranyable. Per això, tots érem l'Orfeó quan cantàvem el que Bobby McFerrin demanava , quan aplaudíem les improvisacions dels membres oficials, quan rèiem les ocunèncics sonores del músic afroamerici1 i quan frisàvem al final del concert, aplaudint i cridant com poques vegades es deu haver sentit al Palau de la Música. Britànics amb aires mediterranis ELS DIUMENGES AL PALAU. Orquestra Nacional Clàssica d' An· dorra. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Paul Cortese, viola. Dir.: Daniel Mestre. Elgar, Britten, Vaughan Williams. PALAU DE LA MÚSICA. 25 DE MAIGDE 2008. per Xavier Chavarria nteressant i agradable, el concert de cloenda del cicle dominical al Palau, no només per l'acW'ada execució, sinó per un repe11od gairebé inèdit, d'aquells que no acostumen a sonar per aquestes latituds. Un repertori homogeni. coherent, però monocrom, d'aquells que generen poc entusiasme, no pas per manca d'entitat, sinó per la marcada contenció expressiva, distància emocional, per una certa monotonia de paisatge. Certament, això va a gustos, i algú en podrà vew-e obres mestres de la literatura musical , però la veritat és que fredor i un punt d'ensopiment van envair el respectable (tot i lacorrecció interpretativa, hi insisteixo). La recerca de coherència en els programes no hauria I de mutilar la diversitat expressiva, els extrems estilístics, els "gustos reunits"; incorporar el contrast al repertori n'enriqueix la visió global, dinamitza l'audició: algun Toldrà, TuJina, Morera o Lamote. per posar només alguns exemples propers, hauria sacsejat el concert i hauria donat una altra dimensió als anglesos que hi van sonar. En qualsevol cas, la dir-ecció destra, fresca i expansiva de Daniel Mestre va inocular una dosi vivificant d'apassionament a totes aquestes obres, buscant la nexibilitat agògica, el joc dc dinàmiques, provocant onades de so a les quals l'orquestra va respondre amb una homogeneïtat admirable: així van sonar la Introducció i Allegro op. 47 d'Elgar. i les Lac/zymae op. DANIEl MESTRE I PAUl CORTESE 48 de Brillen, per a viola i corda. En aquesta darrera peça, que evoca el caràcter recollit. dolent i introspectiu de la cançó dc john Dowland en la qual es basa, Paul Cortese va mostt·ar una 1ica gamma de co· lors, amb atenció al detall i la subtilesa. i brodant tots els efectes sonors i expressius amb què Britten esquitxa la seva part. Dues obres de Vaughan Williams van ocupar la segona part: les Tfuee Shakespeare Sangs, per a cor mixt a cappe1/a, ben resoltes pel Co1· dc Cambra pel que fa a fraseig. dinàmiques i tensió, tot i cerles imprecisions rítmiques; i Flos Campi, suite per a viola solista, pelita orquestra i cor sense text, una obra evocadora i de regust impressionista en què novament Paul Cortese va fer "parlar" el seu instrument. amb un so agredolç i vellutat. ben agombolat per la lectura equilibrada i càlida que en va fer Daniel Mestre. 25 313 Sant Jordis al Palau COBLA, COR IDANSA AL PALAU. Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Coral Sant Jordi. David Malet, orgue i piano. Jordi Ricart, baríton. Dir.: Xavier Pagès. U. Lloansí, J. Solà, J. J. Blay, X. Pagès, X. Montsalvatge, S. Brotons, R. Ferrer, A. Borgunyó, M. Saderra Puigferrer, E. Morera. PALAU DE LA MÚSICA. 10 DE MAIG DE 2008. per Josep Barcons ------------------------------- E n ple cap dc setmana plujós, la Cobla i la Coral Sant jordi presentaven a I Pa la u un concert - podr·ícm dir-ne-d'aiguabar- reig, en què les ducs for·macions de nom homònim (però ben independents runa de l'alb·a) s'unien per presentar diverses obres conjuntament. El plat fort del concert era l'estrena del Cant espiritual de Xavier Pagès (director de la Cobla i del concert) sobre text delr'CCCntmcnt desaparegut Josep Palau i Fabre. La música és enormement evocadora del RMC 285-286 dramatisme poètic palauifabrià: «No crec en tu, Senyor, però tinc tanta necessitat de creure...» Els onze instrumentistes de cobla s'unien a una efectiva Coral Sant Jordi (amb una dicció claríssima del text). a dos percussionistes. a un organista i al baríton Jordi Ricart (de veu acurada però de poca projecció) per presentar una versió rodona d'aquesta obra de factura elegant i balanços sonors molt intel·ligents. Abans d'aquesta obra, la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona va fer gala del seu alt ni- vell interp retatiu i de la seva pulcri tud sonora (sense estavellaments en els fortíssims i amb un gran control del rang dinàmic) abordant tres sardanes d'estil ben diferent, característic de cada un dels seus compositors: la clàssica Flor de neu de Lluís Lloansí, la més jazzística Aires ibèrics de Josep Solà i l'humorística Nacional /f de Joan Josep Blay. La Coral Sant Jordi obria la segona part amb la interpretació no excessivament reeixida de dues obres i dues sardanes, a les quals es va sumar Ja cobla per fer-nos somn iar amb Manel Sadena Puigferrer (per més que es toqui, Somni continua dibuixant somriures !) i delectar-nos amb una de les sardanes més boniques d'Enric Morera : Les neus que es fonen . Neu al principi amb Lloansí i neu al final amb Morera (si descomptem els dos bisos) per sortir i tornar a trobar la pluja fantàstica de maig. Festa musical al Palau amb l'Escola Coral COBLA, COR I DANSA AL PALAU. Escola Coral de l'Orfeó Català. Conjunt instrumental. Dir.: Esteve Nabona, Buia Reixach i Elisenda Carrasco. Brotons, Brahms, Gasull. PALAU DE lA MÚSICA. 24 DE MAIG DE 2008. per X. Ch. ' L 26 314 Escola Comi de l'Orfeó Català s'afegia amb aquest concert festiu i l'estrena d'una gran obra inspirada en el Palau, als actes de celebració del Centenari dc l'edifici. Un concert que també va servir per constatar la progressió dels quatre cors que la integren, i el seu bon estat de fonna. El Cor Jove, dirigit per Esteve Na bona, va obrir el foc amb les Quatre estacions per a cor i piano dc Salvador Brotons, una obra continguda, contemplativa i am b passatges compromesos que van superar amb destresa, bona afin ació, un timbre bonic a Ics veus femenines i bona conjunció global. Molt bona sensació va deixar també la interpretació dels Quatre càutics op. 17 de Brahms, per a veus blanques, ducs trompes i arpa, a càrrec del Cor dc Noies i dc les veus femenines del Cor Jove, dirigides per Buia Reixach, que va Fer una admirable feina de fraseig, matisos, empast i dicció. L'aire fesúu de debò va aníbar a la segona part. Els quatre cors de l'Escola Coral (Cor de Petits, Cor Infantil, Cor de Noies i Cor Jove), dirigits per Elisenda Carrasca, van estrenar conjuntament l'obra encarregada al compositor Feliu Casull amb motiu del Centenari del Palau: Blau, roig, groc, verd, bru... estampes per a divuit muses, una enorme cantata per a quatre cors i conjunt instl"Umental basada en textos de Miquel Desclot; una obra sorprenent, suggestiva, juganera, entremaliada i d'una enotme complexitat. Sobre un tema de cinc notes que corTesponen als cinc monosíJ.labs del títol, Feliu Gasull elabora un edifici sonor fascinant construït amb tota mena de recursos sonors de la veu. més enllà del cant: onomatopeies. percussió vocal, sons corporals. crits, recitats, clústers, glis- sandos, veritables contrapunts rítmics basats en sorolls que es combinen amb melod ies de gran lirisme dc caràcter modal o atonal... Música enginyosa, trepidant i que exigeix una absoluta concentració als intèrprets, però que també els ho fa passar d'allò més bé. I aquesta va ser la sensació, la d' una mena dc gimcana musical que el centenar llarg de cantaires dels quatre cors van superar amb bona nota. l-li van contribuir decididament els deu músics (dels quals el programa de mà no donava ni el nom; tampoc no hi eren els textos de Desclot, essencials per entendre l'obra), però per sobre de tot, l'artífex de l'èxit va ser la directora Elisenda Carrasco, que amb un control absolut sobre l'obra i un gest precís i minuciós va transmetre seguretat i confiança a tots els cantaires i els va encomanar l'entusiasme necessari per convertir una obra complexa en una festa musical que va acabar captivant tot el públic. C R fT ICA Quines veus per a.; 11-i:C•i¡f¡i .f,(i 1na 'Valquíria'! DIE WALKORE (en versió de concert) de Richard Wagner. Placido Domingo. René Pape. Alan Held. Waltraud Meier. Evelyn Herlitzius. Jane Henschel. Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Sebastian Weigle. LICEU. 28 MAIG DE 2008. per J. Comellas l despullament que comporta sempre una versió en concert d'una òpera, la desvitaminització del seu caràcter genuïnament wagnerià d'obra total, només pot ser ponderat o contrapesat amb interpretacions especialment potents que siguin capaces de donar una cobertura acceptable a la manca de l'espectacle. En tot cas, les caracteñstiques de determinades obres també poden afavorir l'assoliment d'aquest objectiu. Fet que curiosament s'esdevé en bona part de l'obra wagneriana, justament el fixador teòric de l'esmentat concepte. I aquesta explicació tan òbvia és a l'arrel de la satisfacció que va produir tot el que va passar la nit del 28 de maig damunt l'escenari del Liceu, amb un fons massa discretament protegit per una pantalla acústica elemental. Una interpretació voca lment de gran nivell ho va poder superar tot amb una sufi ciència absoluta, fins a convertir el concert en E un dels esdeveniments més explícitament celebrat pel públic d'aquesta temporada. Die Wa/küre -com altres obres- té una estructura dramàtica molt centrada en els soliloquis de base narrativa molt extensos en la seva vocació detallista i també en llurs ramificacions argumentals. I també en uns duets, especialment en el segon i tercer actes, dilatats, d'un estatisme espès. Des del punt de vista de la vertebració dramàtica, els Llibrets tenen una fluïdesa estructural discutible, encara que això no els impedeix que a la fi siguin d'una gran eficàcia pel que fa als objectius de l'autor. Eficàcia que en aquest cas es manifesta en tota la seva plenitud en l'impressionant duet final entre Wotan i Brünnhilde, sens dubte una de les pàgines més emotives de la història de la lírica. Alan Held i Evelyn Herlitzius ho van interpretar amb una intensitat vivencial impressionant, superant amb sobrada suficiència les mancances WALTRAUD MElER, Pl.ACIDO DOMINGO I RENÈ PAPE d'unes veus de color no excepcional-un pèl opaca la d'ell i un pèl dura i massa lleugera en ella-; tot plegat amb un mínim moviment escènic ben resolt -algú és el responsable d'aquesta parcel·la tan ben reeixida al llarg dc tot el concert?-, que va arrodonir un dels moments més corprenendors viscuts de força temps ençà al Liceu. Abans Waltraud Maier -es pot tenir més classe i senyoriu com a artista'?- i Placido Domingo - qui pot confirmar ara els auguris dc ser la dan·era vegada dc poder-lo veure al Liceu?- havien ofert un primer acte admirable i René Pape, massa llarg de capacitats per a un paper tan curt, i jane Henschel. una veterana amb unes riques reserves de recursos, havien ofert un complement d'un ni veU global poques vegades vistes abans. La resta, un escenari ple de llors, no sé si algunes adreçades a Sebastian Weigle, que va tenir més fortuna en el que va passar damunt l'escenari que dessota el fossat. Llàstima! Però, és clar, es tractava de clos nivells, i no solament de localització física . La 'Fantàstica'... de Haydn TEMPORADA OBC. Dir.: leonard Slatkin. J. Haydn, S. Barber, H. Berlioz. l 'AUDITORI. 24 DE MAIG DE 2008. per J. B. a paraula ho diu per si sola: els plats forts són allò més robust. potent i abassegador d'un àpat. En canvi, els entrants acostumen a ser plats no1malmentmés senzills, amb la qual cosa les subtileses culinàries hi poden aparèixer sense tantes traves. Potser tenen menys pretensions..., però aquesta nuesa fa que es puguin digerir sense l'isc d'ardors i que el gust a la boca no sigu i mai excessiu ni pugui arribar a ferse pesat. El trenta-dosè concert de la temporada dc l'OSC presentava com a plat fort la Simfonia Fantàstica d'Héctor Berlioz. La L seva exuberància és gairebé enfarfegadora. la qual cosa satisfà els estómacs més vigorosos. Com en tot estofat, si l'espessor pròpia del plat no s'oxigena o es mitiga tot destacant la riquesa -que hi és- única dc cada sabor, el resultat final pot empatxar (i fins i tot avorrir) una miqueta. Això no vol di r que el plat no hagi estat ben cuinat ni que no sigui bo, però demana una migdiada llarga i, innegablement, no queda gravat al paladar del gutmet. L'entrant fou una altra cosa! Es tractava de l'esplèndida Simfonia núm. 67 en Fa major de loseph Haydn, que va presentar-sc com l'antítesi perfecta de la melopea sonora berlioziana. Leonard Slatkin la va abordar amb una plantilla no gens escassa. a la qual va treure un so exquisit: la corda va estar molt expressiva i disciplinadíssima en la precisió con· junta dels cops d'arc; i el vent (oboès, fagots i trompes) va lluir les seves cxccl·lències so· nores en equilibri perfecte amb tot el conjunt. Amb aquest equip davant, Slatkin va mostrar el seu gust extraordinari, deixant clares totes les seccions de l'obra, jugant amb les cesures forma ls i permetent-se fins i tot l'scherzo dc donar un bit· llet al duo de violins que Haydn posa (sembla que bromegi: 2 en el 3!) en el trio del Minuet. Entre plat i plat. l'A ssaig wím. 2 de Samuel Barber: Slatldn el va presentar amb la claredat que sembla que dóna la proximitat geogràfica . i condtúnt perfectament l'orquestra en el procés de creixement de l'obra. Al final, ovació merescudíssima (també dels músics) cap a un director que col·laborava per primer cop - i esperem que no sigui l'últim!amb I'OBC. 27 315 iii;J:C.i¡f.i¿(i eR rT I e A La mort com a camí estètic DEA1lt IN VENICE de Benjamin Britten. llibret: Myfanwy Piper. Hans Schopflin. Scott Hendricks. Carlos Mena. Uli Kirsch. Claudia Schneider. Leigh Melrose. Josep Ruiz. Enric Martínez·Castignani. Begoña Alberdi. Dir. escènica: Willy Decker. Dir. musical: Sebastian Weigle. Nova coproducció: Gran Teatre del Liceu, Teatro Real de Madrid i Deutsche Operam Rhein Düsseldorf·Duisburg. UCEU. 20 DE MAIG DE 2005. per M. C. P. I descobriment de la bellesa. El misteri de l'art. L'amor contemplatiu. L'experiència estètica. Thomas Mann i Benjamin Britten van sentir la inquietud, el desassossec d'aquests sentiments en moments cabdals de la seva vida. La consciència de la mort es situa molt a prop d'aquests sentiments exaltats. Perquè aquesta consciència implica la coneixença de la rinitud, de la limitació dels éssers humans, sovint relegada a un segon terme per por o per desconeixement, però que emergeix a la superfície quan el gaudi de la vida es manifes ta en tota la scva plenitud. Així com en l'època romàntica la mort i la bellesa anaven de la mà com a concepte estètic lligat a la sublimitat, també Mann -en ple decadentisme ri de segle- recupera el tòpic en la seva no· vel·la Tod in Venedig (Mort a Venècia) pub~cada l'any 1912. Benjamin Britten va recuperar l'obra de Mann per convertirla en una òpera -que estrenà el 16 de juny de 1973 al Fcstiv<ll E d' Aldeburgh- al mateix temps que Luchino Yisconti va estrenar la seva versió lilmogràfica estrenada l'any 197 1. Lluny de nodrir-sc dc la versió de Yisconti, Brittcn va voler compondre la seva òpera sensc haver vist la pel·lícula de l'italià, per tal d'evitar concomitàncies estètiques que malbaratessin la seva inspiració. Tot i això, és molt probable que ambdós artistes trobessin en la novel·la de Mann i en el seu protagonista Gustav von Aschenbach un símil de la seva situació íntima i personal: una homosexualitat de difícil acceptació en una societat en la qual encara prevalien els prejudicis sobre aquesta realitat. Wtlly Decker sembla haver volgut retre homenatge a tots dos artistes, unificant en la seva nova producció de Mort a Venècia -en l'esb·ena absoluta a Espanya- tots dos conceptes estètics: el visual de Yisconti i el musical de Brillen. En aquest sentit, la seva producció funciona, ja que tant l'element visual com el musical lliguen en una mateixa línia decadentista i eclèctica. Malgrat això, pesa excessivament la connotació homosexual a què aboca la situació personal de tots dosartistes: Britten i Visconti. tot deixant en segon terme la important càrrega que Ascbenbach potta a les espatlles: l'aguait de la mort. La presència física d'un Tadzio esplèndidament interpretat per Uli Kirsch i la visió de Ja dansa onírica entre Ascbenbach i el jove púber tenen un pes específic molt més evident que no pas les intermitents i poc clares al·lusions a la mort. En el pla musical, malgrat tractar-se d'una òpera musicalment exigent per al públic, l'òpera va funcionar bé, fet que el públic va saber valorar. Sebastian Weigle va dirigir amb èxit l'Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu, no sent aquesta una tasca fàcil, perquè l'obra de Britten està farcida de recursos sonors de gran sub· tilitat. El tenor Hans SchopOin, substituint l'inicialment anunciat Thomas Moser, va superar amb escreix el seu paper, de gran exigència per la quantitat de recitatius que conté, fet que Ull KIRSCH I HANS SCH0PFLIN incrementa la importància del matís. També Scott Hendricks va resultar magnífic en la seva multiplicitat de rols, tot evidenciant també una gran facilitat per mutar d'aspecte i caràcter. Llàstima, però, que la veu d'Apol·lo encarnada en Carlos Mena quedés massa deslluïda per una amplificació poc afortunada. Entre l'especulació i l'expressió TEMPORADA OBC. Piotr Anderszewski, piano. Dir.: James Judd. Sa· tué, Beethoven, Vaughan Williams. L'AUDITORI. 17 DE MAIG DE 2008. per F. Taverna-Bech ------------------ bra molt treballada, la seva creació és l'expressió de l'interès que sent l'autor per les tècniques del caos i en particular pels ob· jectes fractals, així com l'assistència de l'ordinador en el procés de composició. ·• Aquestes eren les parau les que encapçalaven el comentari que el programa dedicava a l'audició de Líneas de fuerza de Carlos Satué. Efectivament, tant en l'atenció al caos com a l'assistència informàtica. l'obra en donà indicis; quant a la qüestió de l'interès pels objectes fractals de Satué, no quedà, o O 28 316 millor no està gaire definit i decididament: em plauen més els resultats que obtingué Ligcti quan abordà la composició basada en càlculs fractals ... També s'afirmava que l'autor estava convençut que els resultats eren rics en gest emocional. Més aviat diria que el garbuix sonor constant a plena or· questra incitava a esperar el si· lenci final. En definitiva. la sensació no va passar del fet que la partitura venia a ésser una pura especulació més que s'afegeix a la llarga llista d'obres que res tenen a dir. En canvi, a dos-cents anys de distància, encara avui! el Concert núm. 1 per a piano i orquestra de Beethoven ens pot interessar i incitar la nostra r·cflexió sobre tot el que Beethoven aportava de nou al classicisme haydinià i mozattià, amb conceptes autènticament innovadors i d'innegable força emotiva. D'aquesta obra va oferir-ne una correcta i vital versió el pianista polonès Piotr Anderszewski. El seu virtuosisme, no inclinat a l'espectacularitat sonora i, en canvi molt centrat en el joc expressiu del matís, va proporcionar a la música de Beethoven veritable to poètic. Si el director James Judd va conduir amb ericàcia les intervencions orquestrals per crear una suggestiva dialèctica entre solista i conjunt simfònic en l'obra de Beethoven, també va assolir notables resultats en la seva versió de la Simfonia núm. 5 de Vaughan Williams. Com en la majoria de les creacions d'aquest compositor, la música posseeix una mena de monumentalitat que sembla expressar la grandesa de l'imperi britànic. Per una banda, el discurs simfònic, tot i ésser auster -marcadament victoriài eclèctic, no deixa de manifestar el gust per l'eloqüència de caràcter èpic, amb la qual cosa el lirisme, sense apartarse de la noblesa i la calidesa expressiva, assoleix també moments de força dramàtica imposant. En defmitiva, l'obra ens suggereix tot un món dc contrastos de suggerent plasticitat en què el director lames Judd va obtenir notables resultats de l'Orquestra Simfònica i Nacional de Catalunya. El piano sublim de Pires TEMPORADA OBC. Maria Joao Pires, piano. Dir.: Eiji Oue. Mozart: Concert per a piano núm. 27. Xostakóvitx: Simfonia núm. 5. L'AUDITORI. 30 DE MAIG DE 2008. per Lluís Trullén ' L OBC dirigida per Oue va tancar la seva temporada regular de concet1S amb un programa que tenia l'atractiu de la participació de Maria )oào Pires interpretant e l Concert per a piano núm. 27 de Mozart. Una Pires que tornava pocs mesos després a L'Auditori, i que es troba en un moment interpretatiu pletòric, amb un aprofundiment musical, amb una claredat en l'expressió, amb una dic- ció pulcra gràcies a un articulat i un legato acurats, sempre mantenint aquella predisposició quasi innata en les recreacions de Mozart. El dar- rer dels Concerts per a piano de Mozart va ser encara més prodigiós a les seves mans: una serenitat amb moments que s'allunyava d'aquelles recreacions tendents a un tempo més accelerat que la pianista havia mostrat anys enrere, i una sobrietat clàssica amb pinzella- des en els efectes de color pròpies del gran piano romàntic van marcar aquesta recreació brillant d'una de les joies creades per Mozart, estrenada el darrer any de la seva vida. Fora de programa una subtil recreació del Noctum núm. 3 de l'opus 9 va constituir el comiat elegantíssim d'una Pires inspiradíssima. L'O BC va presentar un acurat acompanyament a Pires, malgrat que en alguns passatges la secció dc vent mostrés una sonoritat excessiva. La segona par! va est·a•· reservada a la Simfonia núm. 5 de Xostakóvitx, escrita com a reu·actació després de la creació de l'òpera Lady Macbet/1 i que tal com apunta en la seva biogra- fia. més que explicar sota un llenguatge acadèmic una victòria del règim és una victòria personal contra el règim estalinista. Obra d'orquestració monumental que va anar in crescendo en la seva interpretació, amb un Oue que va assolir els millors moments en l'aprofundiment del temps lent (tal com ja va succeir en aquella memorable recreació dc la Novena de Mahler) i en la força i brillantor d'un darrer moviment interpretat amb un tempo decidit i una força i convicció inqüestionables. Un final de temporada brillant que serà recordat per l'actuació estel·lar de la pianista portuguesa. Bones vibracions TEMPORADA OBC. Alba Ventura, piano. Dir.: Eiji Oue. Soler, SaintSaens, Brahms. L'AUDITORI. 11 DE MAIG DE 2008. per X. Ch. A quest concert ens ha permès escoltar una magnífica obra orquestral de josep Soler, un dels més grans compositors catalans de tots e ls temps: Le Christ da ns la banlieue, basada en textos dc G. Flaubert, pertanyent a la seva segona òpera, i convertida en peça de concert l'any 199 1. Una obra intensa, d'una gran força expressiva, amb passatges d'un gran li risme que contrasten amb d'altres inquietants, i amb un paper exigent per al vent metall. Un Eiji Oue molt involucrat i una orquesh·a especialment inspirada en van oferir una bona versió, en presència de l'autor, que va rebre, en acabar, una càlida ovació del públic. També era la primera audició per a l'orquestra del Concert per a piano núm. 4 de Saint-Saens, una obra d'escàs lluïment però complicada tant per al solista com per a l'Orquestra. L'entesa, però, va ser òptima i la versió, rodona. Alba Ventura es va mostrar fidel a si mateixa i al seu estil: és tot equilibri i hannonia, elegància i noblesa: de so, de concepció i de gest; en tota la música que fa hi ha una sàvia barreja d·emoció, sensibilitat i contenció, apassionada però sense concessions ni arrabataments. amb tem pi naturals i idees clares i ben exposades; no amaga e l seu virtuosisme però sempre el posa al servei de la música, sense ocultar-la mai. Eiji Oue va fer una bona labor de connexió, seguint amb atenció i respecte la lectura de la solista, i convidant l'Orquestra a escoltar-se-la. El bis que va ofetir Alba Ventura va ser la millor signatura del seu tarannà: poques vegades hem sentit l'Arabesca de Debussy tan cristal·lina, poètica i emocionant alhora. Ja en la segona part, la Simfonia núm. I dc Brahms va evidenciar que l'O BC sona di- ferent quan té Eiji Oue al davant, agafa un altre aire, més concentrat. més homogeni. .. La versió no va ser per llençar coets, però va tenir la solidesa i la consistència imprescindibles per a llunyar aquesta música del pur tràmit. Oue deixa sovint de fer anar la batuta (no pas de dirigir) i mostra el que vol amb una actitud integral de gestos poc ortodoxos però eloqüents amb els quals aconsegueix precisió, intensitat de so i un batec interior: el delicat pizzicato del quart moviment va sonar quadrat com poques vegades l'hem sentit. Oue fa sonar I'OBC com un sol instrument, com un equip: aquest hauria de ser el senyal d'identitat de l'Orquestra i no pas una simple circumstància ocasional. ~e 285-286 El refinament dels Virtuosos de Viena EUROCONCarT. Virtuosos de Viena. Mozart: Quintet per a clarinet K. 581. Mendelssohn: Konzertstock op.114. Brahms: Quintet per a clarinet i cordes op. 115. PALAU DE LA MÚSICA. 27 DE MAIG DE 2008. per LL. T. E ls Virtuosos de Viena, integrat per solistes de la Filharmònica dc la capital austríaca, posseeix des de la seva creació pel clarinetista Ernst Ottensamer un magnetisme que li ha obert les portes als festivals i temporades de concerts més rellevants del món. Després de la seva darre ra actuació per a Euroconcert l'any 1992, els virtuosos tornaven a ser invitats per la temporada en el concert de clausw·a de la XXIII edició del cicle. Els quintets per a corda i clarinet, amb Emst Ottensamer i Daniel Ottensamer al costat del quartet de corda, base del conjunt, van oferir-nos una mostra d'aquella sonoritat vienesa que Mozart va manifestar en el seu prodigiós Quintel, ofert amb refinament, tendresa i una elegància interpretativa segell d'identitat d'aquest conjunt. El virtuosisme del Konzerts/ück per a dos clarinets de Mendelssohn ens va apropar a la sonoritat més radiant. a la música presentada com a diversió. com a entreteniment i que de manera desenfadada i mostrant una fascinant naturalitat en el virtuosisme van resoldre sense escull. Ja a la segona part, amb el Quintet de Brahms, tomava la reflexió, el caire de nocturn, la serenitat i la poètica més profunda assolida amb Ics sonoritats contrastades d'unes cordes de colors quasi transparents - i inconfusiblement vieneses pel seu traç i ús mesurat d'un rubato expressiu summament efectiu- i la sonoritat melangiosa i serena en l'expressió assolida pel clarinet de Daniel Ottensamer. Un concert refinat i elegant assolü per un conjunt de cambra exquisit en la recreació d'aquest repertori. 29 317 riacions Goldberg de Bach a Nous aires de futur càrrec de Kenneth Weiss -malgrat el terrible trencament que per M. Conde Pons l XXXI Festival de Música Antiga de Barcelona es va cloure el passat 18 de maig -després d'un mes sencer d'activitat concertística- amb l'assenyalada notícia de l'adéu de Maricarmen Palma al capdavant de la direcció artística, artífex principal de la seva creació i, per tant, màxima responsable del nivell que el Festival dc Música Antiga de Barcelona ha assolit al llarg de les més de trenta edicions que sc n'han celebrat. El relleu artístic no podia ser més indicatiu del paper que el dit Festival ocupa en el marc internacional dels cicles dedicats a la dita música antiga, apel·latiu heterogeni que comprèn un ampli ventall d'estils musicals, compositors, fo1macions i formes d'interpretació d'una música que paradoxalment aplega, sens dubte, el més gran percentatge de públic jove que en l'àmbit de la música culta es pot trobar. Jan Van den Bossche, nascut a Bèlgica l'any 1970, violagambista, director de cor i director del Festival dc Música Antiga d'Utrecht des de l'any 2000 lins a l'aciUalitat, pren el relleu de Maricarmen Palma: un relleu d'alt· nivell qualitatiu -que permet no deixar orfe el Festival d'una personalitat fo11a com ha estat la seva predecessora-, pc•·ò també generacional: ell és fill dc la •·evolució i renovació que la música antiga va experimentar durant la segona meitat de segle xx i. per tant, pot ser un nou estendard per a l'assentament d'aquest Festival a L'Auditori de Barcelona tenint en compte el prestigi internacional del Festival d'Utrecht, al E ~e 285-286 qual ha estat lligat durant vuit anys. Amb aquesta destacada noticia es posava punt i fmal a un festival marcat per la gran diversitat de formacions convidades i pel retorn als origens pel que fa referència a la temàtica de la present edició, un repàs general d'una època, la del barroc, de gran floriment musical. Entre els concerts als quals qui signa va poder acudir, cal destacar els oferts per la formació Capriccio Stravagante liderada pel clavicembalista Skip Sempé, el grup instrumental n Ciardino Atmonico, el clavicembalista novaiorquès Kenneth Weiss, l'organista Juan de la Rubia i el grup Ricercar Consort. Aquesta edició del Festival de Música Antiga de Barcelona es va inaugurar amb dos recitals d'orgue a la basílica de Santa Maria del Mar; dos recitals protagonitzats per dos organistes de característiques ben diferents. En el pd mer, José Luis Gonzalez Uriol, un veterà del teclat; en el segon, el valencià Juan de la Rubia, un dels noms més destacats de la nova fornada d'intèrprets d'aquest instrument tan misteriós com és l'orgue. Aquest darrer va basar el seu programa en la interpretació d'obres de Joan Baptista Cabanilles -organista dc la catedral de València- i la improvisació sobre aquestes obres en l'estil barroc característic del seu entorn; tota una demostració de virtuosisme instrumental, i alhora també creatiu. El grup d'oJigen alemany Cantus COin va oferir un concert amb cantates i peces vocals de compositors barrocs alemanys com Bach, Buxtehude. Schein i JAN VAN DEN BOSSCHE I MARICARMEN PALMA Schütz, tot destacant per sobre d'una interpretació COJTecta però no excelsa, l'interès d'un programa ben construït, mentre que Capriccio Stravagante no només oferí un concert amb una gran coherència programàtica -amb obres del barroc francès: Leclair, Matho, Coupetin, de la Barre i Marais-, sinó també una interpretació d'alt nivell artistic, en què destacà el lideratge al clave d'Skip Sempé. El violinista italià Enrico Gatti. acompanyat de l'excel-lent clavicembalista Anna Fontana i la violonceHista judith-Maria Beckcr - reunits amb el nom d'Ensemble Aurora- van ofelir un programa íntegrament dedicat a les sonates per a aquesta agrupació cam- b1ística d'Arcangelo Corelli, tota una delícia per a Ics oïdes. També Tl Giardino Atmonico va delectar amb el so polidíssim dels seus instrumentistes, amb uns Enrico Onofri i Marco Bianchi als violins impecables i un Giovanni Antonini a la nauta de bec més pirotècnic que no musical. El programa. però, era de gran bellesa, i van destacar per sobre dels concerts per a piccolo de Vivaldi, les obres de Dano Castcllo, Tarquinio Merula i Baldassare Galuppi. Dos dels moments àlgids del Festival van ser sens dubte la interpretació al clave de les Va- suposava la disposició de dues parts en el concert, i deixant mutilat el transcórrer del discurs musical que contenen les 30 variacions sobre l'ària en Sol major que inicia i clou aquesta magna obra- i el concet1 de cloenda del Festival amb el grup Ricercar Consort i les veus de la soprano Maria Espada i el contratenor Cm·! os Mena. En aquest dan·er concert, les veus d'ambdós solistes es van fondre de forma absolutament idònia en I'Stabat Mater dc Pergolesi, en una inteqxetació impecable, amb el recolliment just i necessari. Mena, a més, va interpretar el Salve Regina del mateix compositor, tot demostrant la bellesa andrògina del seu instrument, de característiques peculiarment atractives. Finalment, cal fer esment dels concerts protagonitzats per les formacions més joves d'aquesta disciplina musical. L'Orquestra Antiga de I'ESMUC va protagonitzar un concert amb alts i baixos, però de nivell superim- al del darrer any, en què la sobtada substitució del violoncef.lista Roel Dieltiens per l'exceHent clarinetista Lm-enzo Coppola va fer pujar el nivell amb un Concert per a clarinet de Wolfgang Amadeus Mozart d'execució solista impecable. El Fringe, feüç cap de setmana musical que inunda Ciutat Vella dc Barcelona, va petmetre descobrir gm ps de gran qualitat i futur prometedor com l'Ensemble Barocum - amb una gran soprano en la veu d'Stefanie Tru~ o Voyage en Block, amb una àmplia demostració de la família de les Elautes de bec. Altres grups, com Concertato a Ouattro, no assoliren el nivell mínim exigible en una actuació en públic dins del marc d'un festival d'aquestes característiques. --------------------------------------------------- ---------------------------------------------- Que esplèndida és la música de Britten EN OCASIÓ DE DEA TH IN VEN/CE. Cor del Gran Teatre del li· ceu. Ensemble Epicurus. Dir.: José Luis Bassa. Presentació: Jaume Creus. Obra coral de Britten. FOYER DEL LICEU. 26 DE MAIG DE 2008. per J. C. C. obre el paper la proposta d'aquesta nova sessió del Foyer no tenia gaire de mengívol, sinó més aviat tot el contrari: encara que la major part fos interpretada per un cor. I tanmateix al final es va establir un clima de satisfacció ge- S 30 318 neralitzada inqüestionable. Les causes són tan clares com no sempre confluents: per una patt Ja música de Britten, malgrat no moure's en el terreny de la figuració musical convencional, fins i tot la més abstracta té una enorme capacitat de seducció. Per l'altra, encara que a alguns els pugui resultar in in- teHigiblc, el públic és molt més receptiu a la novetat del que es pensa. I finalment el programa va ser objecte d'un tractament interpretatiu treballat i tigorós. I així el compromís de l'excellcnt quartet que f01maren Kai Gleusteen, Liviu Morna, Paul C01·tese i Herwig Coryn va ser resolt amb uns resultats esplèndids, superant els obstacles d'una obra -<:om pte, en cinc mo· vi ments-, dilicil d'interpretar i d'assumir. El cor va fer front amb gran autoritat a un programa que va començar amb una bellíssima i insòlita Missa Brevis en quatre parts i va afegir tres motets deüciosos, d'una expressivitat profunda i al mateix temps comunicativa i elegant. La Missa és una filigrana de calidesa expressiva i amb els motets configura un tot en el qual el compositor plasma uns sentiments religiosos en què es donen la mà l'elevació mística i el pla humà. Una hora i quart de música de debò, sense pretensions, en un context familiar i enormement gratificant. Gràcies senyor Benjamin Britten... i programadors. Magnífic discurs narratiu en ballet HAMBURG BAL.LETT. Tod in Venedig. Coreografia i direcció escè· nica: John Neumeier. Música de J. S. Bach i Richard Wagner. Piano: Elizabeth Cooper. UCEU. l9 MAIG DE2008. per J . C. C. o és gaire corrent que el ballet modem recorri a contextos na1Tatius tancats per a les seves propostes. Les dificultats del llenguatge corporal per traduir-los suposen obstacles importants, que en tot cas el ballet romàntic va saber superar amb notable suficiència. Tanmateix, al N contemporani li resulta més complicat en accentuar la dimensió abstracta de la seva gestualitat pròpia. Si alguna companyia actual pot fer-hi front, sens dubte és l'Hamburg Ballett amb el seu director Tohan Neumeier al capdavant, entre altres raons segurament per la fidelitat a la tècnica clàssica malgrat que Ja concepció coreogràfica sigui moderna. Aquest creador ha trobat en una obra tan intimista com Mort a Venècia de Thomas Mann un material de base que ha sabut conve11ir en un bellíssim espectacle coreogràfic. Amb canvis circumstancials irrellevants - Aschenbach és un coreògraf i no un escriptor-, el ballet segueix amb precisió dcscdptiva el fi l de l'argument, tot reforçant la dualitat misticointeHectual i dionisíaca que tensa el drama del protagonista, musicalment vertebrats respectivament amb obra de). S. Bach i Wagner. Aquella. a més, finament mostrada en directe damunt l'escenari per la delicada interpretació d'Elizabeth Cooper. en certa mesura convertida en una protagonista més de l'acció. Neumeier no pretén forçar ni epater res que no sigui essencial de l'argument; i això és possible comptant amb una companyia excepcional en la qual emergeix Lloyd Riggins, que viu el personatge Aschenbach amb una identificació absoluta. L'oportutútat de disfrutar de la versió operística i de ballet, un regal impagable, tot sigui com a afegitó de justícia. Els Casals amb Christophe Coin QUARTET CASALS Christophe Coin. violoncel. F. Schubert, F. Mendelssohn. l'AUDITORI (SALA MARTORELL). 5 DE JUNY DE 2008. per J . B. ense esperar el silenci absolut a la sala (serà mai possible?) s'encetava el concert amb les ràfegues que Schubert escriu al primer violí en l'inici del seu cèlebre Quartettsatz D. 703 en Do menor. La fúria escoladissa dels primers compassos deixava pas al desplegament de l'intens lirisme del compositor vienès, molt ben explicat pel Quartet Casals, que preparava l'auditori per escoltar les meravelles -compositives i interpretatives- S que s'havien de succeir en l'opus 13 de Mendelssohn. El Quartet en La menor és un prodigi, i els Casals va presentar-lo en tota la seva bellesa magnífica. L'orgànica escriptura quartetística de Mendelssohn es deixa impregnar aquí per Ja fuga i pel coral, mentre que eleva a Ja màxima expressió la seva volada lírica. Les hmmonies compactes i estretes dels primers compassos es van obrint com el descloure's d'una flor, en què se sent el néixer d'una fulla (que bé la presència iJ.luminadora en un contratemps de la viola de )onathan Brown!), o l'acaronament del vent (de caràcter canviant entre els motius severs dels greus i Ja dolçor comprensiva del primer violí). DetaUs subtils com aquests (fruit d'una mirada tan perspicaç com respectuosa: cal amanyagar les flors!) van deixar-se sentir al llarg de tot el quartet, i van fer de l"'lntermezzo" un moment d'encís: Mendelssohn regala l'auditori amb una melodia tan senzilla com excelsa al primer violí, acompanyada en pizzicato (a mode d'clegantíssima guitarra) per a la resta del quartet. A la segona part, Coin s'unia als Casals per acostar-se al Qui11tet op. 163 en Do major de Schubert, que va aixecar una ovació espectacular. Hi ha músics que fan Música amb els elements més minúsculs. tal com es va poder veure fins i tot en els pizzicati del cèlebre vioJoncel·Lista normand. que va aportar sobdetat de gest i més elegància a tota Ja fo1mació. tot ajudant a dibuixar encara més somriures de felicitat a l'auditori. Un goig poder sentir Coin al costat dels Casals: no només pel plaer del concert, sinó perquè això dóna raó del bon nivell d'aquest quartet, del reconeixement de què gaudeixen, i del camí que els queda per recórrer. Col·laborant amb mestres així, i impregnant-se del seu art, aquest camí de ben segur que serà grat. --------------------- ---------------------------------------------------- ------------------------ Brillant concert de Maria-Eiisabeth Hecker IBERCAMERA. Orquestra Simfònica de Viena. Maria-Eiisabeth Hecker, violoncel. Dir.: Fabio luisi. Dvorak: Concert per a violoncel i orquestra op.104. Bruckner: Simfonia núm. 7. l 'AUDITORI. 5 DE JUNY DE 2008. per LL. T. n el darrer concert de la XXIV Temporada lbercamera, la presència de la més prometedora figura del violoncel de l'actualitat com és amb poc més dc vint anys Marie-Elisabeth Hecker, va constatar que aquest seguit dc triomfs a escala internacional queden del tot fonamentats. Acompanyada per l'Orquestra Simfònica de Viena sota la batuta del seu titular, Fabio Luisi (figura ja habitual dels nostres escenaris), la violoncel·lis- E ta alemanya va afrontar una de les obres emblemàtiques del repertmi com el Concert de Dvorak. Hecker transmet dol-çor, comoditat; mirar com toca el violoncel sense gestos excessivament temperamentals permet concentrar-nos en una sonoritat que emergeix amb una puresa subtil de sonoritat de càlida transparència. Dins una obra en tantes ocasions presentada com apassionada i brillant, Hecker aposta per la seva vessant poètica, pel refina- ment, per una constant exposició de sensibilitat que s'acomoda d'una manera personal i original als cànons estètics del compositor. Hecker va despertar admiració pel fraseig deliciós de Ja monumental pàgina de Dvorak, i aquesta humilitat amb la qual sembla acaronar les cordes del violoncel Luigi Bajoni, explica part dels secrets d'un talent musical dc tècnica depurada i musicalitat exquisida. Per descomptat que una orquestra com la Simfò- nica de Viena va servir un gran acompanyament a la solista i més enca ra va mostrar el seu talen t amb una versió de sonoritats colpidores de la Setena de Bruckner. Recreació marcada per la solemnitat, per la contundència del so per una secció de metalls ex- traordinària i unes cordes encapçalades per Anton Sorokow (interpreta amb un violí Guarneri del Gesú de 1731, ex Sorkin) conjuntades fins al minim detall. Davant d'aquesta veritable màquina de fer música com Ja Simfònica de Viena, Luisi plantejava una versió sempre tendent a la recerca d'una solemne i majestuosa austeritat, tan propera als ideals estètics del compositor. Ja fora de programa, el segon moviment de Ja Simfonia núm. 8 de Beethoven i la celebèrrima Dansa hongaresa núm. 5 de Brahms (autors que per la seva trajectòria tanta vinculació van tenir amb Viena), van cloure un concert maratonià i de qualitat interpretativa de primer ordre. 31 319 De llunyanes terres El passat mes d'abril, l'Orfeó Català visitava en pocs dies diverses ciutats europees, convidat per una de les millors orquestres del món especialitzades en música antiga. Una experiència que ja abans de començar se sabia enriquidora, com sempre ho és conèixer tot allò que ve, parafrasejant l'obra pianística de Schumann, "de llunyanes terres'~ pe r ALBERT TORRENS l món és un llibre, i aquells que no viatgen només en llegeixen una pàgina .., Les paraules d'A- E gustí d'Hipona, un viatger de fa prop de dos mil anys, continuen tenint plena vigència en el món globalitzat dels nostres dies, en què les distàncies han quedat reduïdes a una qüestió de temps i de diners. Per això, l'última gira de l'Orfeó Cata l i~ - la primera d'una certa entitat i que l'ha tornat a dur a l'estranger després de nou anys sense sortir de l'Estat espanyol- va ser, més enllà d'una fascinant experiència musical, una vivència personal i humana tan o més brillant. És clar que va ser la música el que va marcar l'agenda de set jomades farcides d'activitat. L'Orfeó sortia de casa per mostral', a banda de les seves idiosincràsies i qualitats sonores, com afrontava, una vegada més, una dc les obres emblemàtiques de la producció simfonicocoral que ho ha esdevingut també, amb els anys, del seu repertori: La Creació de Haydn. L'artífex, l'Orquestra del Segle XVIII -un conjunt excel·lent que resumeix amb el seu nom tota una filosofia i la seva pròpia raó de ser-, convertia aquestes audicions de l'oratOJi clàssic en un repte renovat. Al seu capdavant, Frans Brüggen, que va ser considerat el millor flautista de bec del món i a qui els anys h'an envoltat d'un hàlit màgic, una figura d'aparença feble però d'intel·ligència i sen- l'ORFEÓ CATAlÀ A ROTTERDAM, A l'AUDITORI DOELEN, El DIA DEL CONCERT DEL 22 D'ABRIL sibi litat musical supremes, a les quals -aquesta veg-dda, sí- la històlia ha fet justícia. Recóner molts quilòmetres en pocs dies, enllaçant vols de durada mitjana amb actuacions en públic amb poques hores de marge, potser impedeix el descans necessari i no permet &ribar a cap grau de profunditat en el coneixement dels indrets que es trepitgen, però en canvi accentua els contrastos -si n'hi ba- entre els llocs en qüestió. I en aquesta ocasió, el xoc cultural no podia ser més gran. La ruta proposada per l'orquestra, consistent en tres audicions al nostre país -Bilbao, Madrid i Barcelona-, dos concerts a Holanda -Rotterdam i Utrechti un a Itàlia -Nàpols- va propiciar, entre altres anècdotes, un sobtat contacte amb el captivador encant del caòtic Sud d'Itàlia a poques hores d'avió del refinament nòrdic-juntament amb l'aparent rrcdordels Països Baixos. Un contrast que es va poder copsar, també, en la reacció diversa -gairebé antagònica- dels públics en cadascun d'aquests països. Quina millor manera, d'altra banda, de palesar una vegada més el poder unificador de la música, que tot ho agermana: les audiències situades als extrems del Vell Continent, una fonnació instrumental en la qual conviuen vint-i-dues nacionalitats i un cor català que és, des d'ara, una mica més intemacional. Si el món és un llibre, aquesta gira de l'Orreó Català en constitueix l'últim capítol. JULIOL 2008 32 320 Dia 18 de juliol (21 h) BARCELONA. L'Auditori Dia 27 de juliol (20 h) BARCELONA. L'Auditori Concerts participatius dc l'Obra Social "la Caixa". En col·laboració amb L'Auditori i I'OBC. Orfeó Català (dir.: josep Vila). Orquestra Simfònica dc Barcelona i Nacional de Catalunya. Raquel Lojendio, soprano. Jordi Domènech, contratenor. jeremy Huw Williams, baríton. Coral Cantiga (dir.: Josep Prats). Coral Cànnina (dir.: Femando Marina). Participants individuals. Eiji Oue, director. Orfeó Català (dir.: josep Vila) . Cor Lieder Càmera (dir.: Glòria Coma). Cor Madrigal (dir.: Mireia Barrera). Polifònica de Puig-reig (dir.: Ramon Noguera) jove Orquestra Nacional de Catalunya. Joven Orquesla Nacional de España. Linda Watson, soprano. Charlotte Hellekant, mezzosoprano. Nikolai Schukoff, tenor. Francisco Vas, tenor. josé Antonio López, baix. Barbara Sukowa, narradora. Josep Pons, director Car1 Orff: Cannina Burana I Schónberg: Gurre/ieder EL REREMÓN HISTÒRIC DE LA SARDANA Una aproxim_ació a la realitat objectiva de la nostra dansa vegades els fets i les realitats que de manera generalitzada es tenen com a més conegudes, tanmateix amaguen darrere de la seva línia de flotació, com a immensos icebergs, tresors sovint d'una gran importància. Aquest és el cas del Tema que oferim aquest mes, que gira a redós de quelcom tan de domini públic en el context cultural i social català com és la sardana, explícitament la dansa nacional de Catalunya. La seva condició de fet gairebé connatural en el quefer quotidià del país, i també la dimensió mítica, amb la seva corresponent cà rrega afectiva identitària, fa que hom hagi assumit la seva realitat més per decantament natural que per procés de coneixement objectiu. Unes quantes dades esparses, que de tan gastades arriben a esdevenir tòpiques, i uns quants referents més vinculats a la llegenda que no a la veritat, sov int han esdevingut caminadors solitaris damunt dels quals s'ha bastit de manera genera- litzada el coneixement del fet intrínsec sardana. El Tema que oferim, ben altrament, ofereix un recorregu t històric sistemàtic i aprofundit a redós dels orígens de la nostra dansa, de la seva evolució, també dels seus clarobscurs i d'aliò realment important que ha marcat la seva concreció en el que ha esdevingut. El treball, d'un rigor exemplat~ defuig tota mena de complaença i de caiguda en el tòpic i en l'exa ltació heroica, per, ben alh·ament, mosh·ar la veritat més exacta. Tot en aquest treball és matèria noble, tot està al servei de l'objectivitat històrica, amb la qual, a més, hom mostra aspectes de la nostra història i de la de les relacions socials i polítiques d'un interès nota bilíssim. La serietat i amplitud d' horitzons d'aquest Tema configura d'aquesta manera una aportació valuosíssima, que amb tota seguretat servirà per obrir els ulls, ara despresos de tota càrrega espú ria, sobre quelcom que és molt més important que la percepció que hom en té de manera generali tzada. 33 321 Les sardanes proscrites de entura Moda italiana, crítica a l'Antic Règim i propaganda revolucionària La sardana llarga empordanesa de mitjan segle X IX no era una dansa tradicional, ni tenia orígens en Ja Grècia clàssica, ni era higiènica, ni moral, i els qui la ballaven m ai s'havien plantejat si anava bé per desenvolupar «las carns dels membres inferiors del cos humfÍJ> o si contTibuïa <<en gran manera a la assimilació de las substancias alimentosaS>) 1• De bon com ençament, la sardana llarga va néixer com un ball de moda m és - al costat dels valsos, les polques i els rigodons-, i a poc a poc esdevingué, en l'imaginari dels joves republicans federals, un símbol de llibertat i de canvis politics i socials. Esqueixà les velles estructures de l'Antic Règim i s'imposà al contrapàs i als privilegis de l'Església i de l'aristocràcia. per ANNA COSTAL ------------------------- Del teatre a la plaça: sardanes sobre temes d'òpera i sarsuela A 34 322 l llarg del segle XIX, l'òpera itaHana i els balls de moda es convertiren en dues de les diversions més popu lars i concorregudes arreu d'Europa. Catalunya no va ser-ne una excepció, i les òperes més desta· cades de Bell ini, Rossíni, Donizetti i Verdi anibaren als teatres poc després de la seva estrena absoluta gràcies, sobretot, a una xarxa de companyies líriques que actuaven des del Gran Teatre del Liceu fins als escenaris més modestos. Les òperes de Gounod i Auber també s'anaren fent un racó als programes, i la música francesa aconseguí l'èxit més reeixit amb l'arribada de les operetes d'Offenbach. La música fresca, satírica i picant dc l'opéra comique va ser ràpidament imitada per compositors com Barbieri, Oudríd o Regel, tot donant lloc a un bon nombre de sarsueles que foren representades, també, en escenaris catalans. Paral·lclament a l'activitat teatral, les orquestres amenitzaven balls dc societat en casinos, salons i envelats de festa major, uns espais que. més enllà de l'esbarjo i la diversió, esdevenien aparadors de la vida política i cu ltural de les ciutats, sovint a redós de societats i entitats amb ideologies ben diferenciades. A la zona central i costanera de la província de Girona, sobretot a l'Empordà, la Ganotxa i la Selva, les orquestres de saló es transformaven en orquestres de plaça segons el repertori i els instruments que usaven en cada ocasió. El líder carismàtic de cada una era qui els donava nom i prestigi, com Pere Rigau a Torroella de Montgrí, Pep Ventura a Figueres o Antoní Agrament a Castelló d'Empúries. Molts músics d'aquestes agrupacions també fonnaven part de les orquestres dels teatres, i combinaven les òperes i sarsueles als escenaris, els ballables als salons i les sardanes a la places. Gràcies a la versatilitat d'aquests intèrprets, els diversos gèneres musicals es mesclaven i es relacionaven amb facilitat, i mentre que els ballables pujaven a l'escenali, la música lírica inundava els balls. En aquesta època, Figueres era una ciutat musicalment molt activa, amb un nou Teah·e Municipal inaugurat el 1850, quatre casinos, diverses sales de ball, quatre orquestres i la Sociedad Cora l La Erato. Dins aquest ambient musical propic;i, Pep Ventura (Alcala la Real, 18 17-Figueres, 1875) va desenvolupar la seva activitat musical en àmbits diferents: fou professor de música de l'Institut de Figueres, destacà com a líder de la seva pròpia cobla, formà part de l'orquestra del teatre, va ser un dels fundadors i primers directors de la Sociedad Coral La Erato, i va escriure un extens catàleg d'obres. Les seves composicions per a cor d'homes van aconseguir molta populmitat -sobretot l'¡Arre, Moreu!, peça amb la qual La Era to guanyà el Festival de Cors Clavé de Barcelona l'any 1864-, i més encara les seves sardanes llargues, fins al punt que davant la demanda de còpies va fer-ne li tografiar per als seus col·legues i en féu reduccions per a pianoforte: A l'època de Pep Ventura, Figueres era una ciutat musicalment molt activa i comptava amb quatre orquestres. «Según se nos ha asegurado, nuestro amigo, el conocido profesor de música, O. José María Ventura [Pep I l ... ] hace litografiar una colección de Sardanas I/argas, de su propiedad, de lo mas selecto que se con oce en su género. También [... ] ha arreglada algunas para piano forte. que se litografiar{m al igual que las demós» 2• Com a intèrpret de l'orquestra del teatre. Pep Ventura coneixia perfectament les novetats líriques i tenia al seu abast les partitures. o és casualitat, doncs. que entre els anys 1863 i 1866 s'estrenessin a Figures les òperes Un ballo in maschera i La Traviata de Verdi. 11 barbiere di Si viglia de Rossini i La sonnambu/a de Bell ini , i que aquests mateixos anys la seva cobla interpretés la Sardana sobre motivos de la Tra viatta , la Sardana del ballo, la Sardana del barbaro de Sevilla i la Sardana Sonambula. Amb la mateixa coincidència temporal, entre 1865 i 1871 va compondre Los dos ciegos, ACUDIT GRÀFIC PUBLICAT A «LA FLACA» (24 D'ABRIL DE 1873), QUE DESCRIU LA SITUACIÓ DE GUERRA CIVIL QUE VA VIURE CATALUNYA DURANT LA TERCERA CARLINADA El diablo en el poder, Los Magyares, Fray José (de Los Magyares), Catalina i El joven Telémaco, sardanes homònique, entrat el Nou-cents. hi hagué diversos intents per recu- mes dc les sarsueles de Barbieri, Gaztambide i Rogel que s'interpretaren a Figueres en aquelles temporades. Les novetats musicals de la cobla d'en Pep no passaven desapercebudes al públic, sinó que es convertien en una de les atraccions principals de les festes majors empordaneses i eren un motiu d'orgull per als figuerencs. L'estiu de 1866, «Lo noy gran de can Miquel>> animava els seus conciutadans a participar en la Festa Major de Vilafant, aprofitant que la cobla d'en Pep hi actuava: «tots los anys 1/ogan ó'n Pep. Saben lo perar-lo. Amb aquesta voluntat. Salvador Rauricb -personatge polifacètic nascut a Londres i establert a Begur- es dedicà, a principis de segle xx, a preguntar a músics i personalitats empordaneses sobre les seves característiques i els motius de la seva desaparició. Al Fons Salvador Raurich de la Biblioteca de Catalunya es conserven les cartes de resposta que va rebre. i algunes, com aquesta d'anònima, expliquen la mort del contrapàs per causes polítiques: <<Aquesta dansa ba comensa perdre importancia per los fets politichs añ 69. temps de que valia seva copia y estich segur que encara que haguesin de suprimir'/ relleno pasarian gustosos que aquesta privació con tal de que en l'ofici, en lo sarau y en la plasa poguesin disfrutar de l'harmonia que dels dotce músichs, que son'ls reys, no tan sols del Ampurdó, sino que també de la provincia. Aquest any tucaban entre altras (totas bonas) aquella sardana qur:!'ls inteligents diuen qu'es la Sonambula. ¡Alió si, alió si, que 's bó! ¿Qui no balla, sentin aquella música tan airosa?» 3 . febre de llibert ad y de rebolucions com la llefre es los pasos de la J>asió'l poble comen só pera fema burla y vinguéren las sardanas I/argas d'en Pep Ventura y cuan el final de la guerra wi 75 que es bó acaba de quedar en desús ballanse solament la sardana en tota la Garrotxa y Empurda»4 • Els «temps de febre de llibertad i rebolucions» no eren altres Pep Ventura no va dubtar a incorporar la moda de l'òpera italiana i francesa així com temes d'operetes i de sarsueles al seu repertori de sardanes llargues, un gest clar i significatiu que demostra que la sardana llarga de la dècada de 1860 era un ball d'actualitat i que no tenia, en absolut, res de tradicional. Amb menys de sis mesos la música es traslladava del teatre a la plaça. de la temporada còmica a les festes majors d'estiu. Sardana republicana versus contrapàs carlí urani la primera meitat del segle XIX i fins a la Revolució de 1868, les sardanes c urtes i els contrapassos eren dues danses molt populars a l'Empordà i amb una tradició que venia de lluny. Amb diverses variants i tipologies, el contrapàs era una dansa en semicercle de temàtica religiosa i amb text de la passió de Jesucrist que, tant pel que ra a la seva cstTuctura musical com pel que fa a la ritualització i a la distinció pública de les classes socials privi legiades, mantenia les característiques de les danses de l'Antic Règim. Al llarg de la segona meitat del segle X IX, el contrapàs va anar desapareixent de les places empordaneses fins al punt D RMC 285-286 que els mesos posteriors a la Revolució de 1868. Inicialment, La Gloriosa havia d'introduir canvis polítics i socials, havia d'abolir els privilegis de l'aris tocràcia i havia de permetre ins taurar la república com a forma de govern. Però mentre Isabel 11 marxava per la porta del dan-ere. el general Prim ja s'afanyava a cercar un alt re monarca, el futur Amadeu I de Savoia. Fou llavors quan els republicans federals, els més molestos pel no acompliment de les reformes promeses des de les Corts de Madrid, realitzaren diversos aixecaments arma ts. malgrat que, per la seva naturalesa desorganitzada, no fructificaren. L'Empordà era un dels feus republicans federals més destacats no només de Catalunya sinó també de tot l'Estat. De la ciutat de Figueres en sortiren grans polítics republicans. el pioner i més destacat, Abdó Terradas. Els figuerencs arcís Monturiol, Joan Tutau i Francesc Suñer també van tenir un paper important en la política del país, sobretot entre La Gloriosa i la Primera República, el període anomenat Sexenni Revolucionari ( 1868- 1874). L'ideari dels republicans federals, seguidors de Pi i Margall, recollia la separació definitiva de l'Església i l'Estat, i defensava el lliure examen i la lliure actuació de l'home - una concepció oposada frontalment al catolicisme-. s així com la divisió dc poders i el dret a l'armament del poble per a la revolució. Per als republicans federals d'aquella è poca, la sardana llarga significà el ball dc la nova societat contemporània, sense privilegis ni distincions de classe. La Uibertat que prometia el nou règim es traduïa en una perfecta metàfora a la plaça de la 35 323 vila: controlar el ball i destacar entre la resta dels balladors ja no era una qüestió de diners o de posició social; només qui per mèrits propis podia resoldre-la, dominam la tècnica de «comptar i repartil"» aconseguia sobresortir entre la resta. El contrapàs, però, no va desaparèixer a tot arreu. El continuà ballant un grup social i polític molt ben definit: els carlins, els favorables a la monarquia més reaccionària i a l'Església que li donava suport. És aquest el motiu pel qual es conservà més temps a les zones interiors i de muntanya. Ics zones tradicionalment carlines, i va desaparèixer ràpidament de l'Empordà republicà federa l. La hipòtesi de la desaparició del contropàs per· temes polítics i no pas estètics o d'altra mena, es palesa també en una altra carta de resposta per a Salvador Raurich, escrita per Pere Costa l'any 1921: «[...1se viaJ[a en/onces en una época política tal vez nunca vista en Espatia. la revolución de/68, la gue"a Carlista, la República, todo el mundo era polftico y las luchas de aquellos tiempos casi puede decirse que Lnoj consistían en otra cosa que en la conquista de la Libertad contra la Religión representada por los Carlistas, y como la /etra del Contra pas como es sabido és un fragmento de la Pasión de fesucristo, representa ba la reacci6n, y la Sardana Largo representaba la tan luchada Libertad, por esta causa al pueb/o te parece tan simpótica la Sardana Larga».6 Fins i tot a les viles empordaneses que eren governades per ajuntaments carlins, s'arribaren a celebrar festes majors dividides, ja que els republicans reivindicaven la sardana, menlre que els carlins s'hi oposaven: «En el vecino pueblo de Vilanant ha bran celebrada su ftesta mayor el día 15 del corriente. [... 1 Como en dicha localidad preponderan los carlistas, y el ayuntamiento tiene el mismo color político, estos 1/evan la batuta en la fi esta. Los republicanos han pretendido hacer la fi esta aparte, dando bailes en una sala particular para divertirse en fam ilia, y tal vez ha cer ejecutar su orquesta en público para el bai/e de las populares sardanas. El alcalde de aquella loca/idad lla impuesto su veto a los que querfan doblar la fiesta y estos llan acudida a la autoridad superior de la proa1incia para obtener el permiso».1 directa a l govern d'Amadeu de Savoia. Més exemples. La sardana Fray José és una clara referència a la implicació de l'Església en els afers d'Estat. Fray José és un dels personatges de la sarsuela Los Magyares de Gaztambide i Olona, un llec que ajuda la reina Maria Teresa d' Àustria -exiliada del seu país i refugiada a Hongria- a salvar l'hereu al tron, el seu fill de tan sols un any. Observem el ràpid i perfecte paral ·lelisme amb la situació d'Isabel 11 l'any 1868, a qui l'Església donà tot el seu suport. Una altra sardana amb càrrega política és El barón de la Castaña. La sarsuela homònima, amb música de Vicente Arc he i llibret de Liern, és una caricatura de l'Antic Règim. La melodia que canten els tres personatges principa ls de la sarsuela en la sardana de Pep Ventura, no deixa dubte que la vella aristocràcia ha passat a la història: «De lo feudal, bel/o ideal! Raza especial, paramídal! Fue una raza colosal!» Pep Ventura també va escriure sardanes de les anomenades bèf.liques, les quals incloïen instruments de percussió per imitar trets i canons i una instrumentació protagonitzada pels instruments de metall que imitava les bandes militars. En són clars exemples la sardana Catalina (amagada durant anys darrere una inofensiva i romàntica Caterina) de la sarsuela homònima de Gaztambide, la qual inclou dos fragments de guerra i una «Canción y marcha de reclutas», la Sardana sobre molivos del Faust, amb el «Cor de soldats» del Faust de Gounod. i Fra Diavolo, amb un fragment de l'obertura de Fra Diabolo d' Auber. Aquestes sardanes eren un miJ·all sonor de l'Europa revolucionària de l'època, però tingueren una finalitat més específica: fo ren una picada d'ull a les tesis de Francesc Pi i Margall a favor de l'armament del poble per a la revolució, i esdevingueren un dels emblemes propagandístics dels republ icans federals del Sexenni Revolucionari. Els himnes i les cançons revolucionàries, com La Campana d'Abdó Terrades o La Maquinista de josep Anselm Clavé, es convertiren en símbols republicans federals, i fi ns i tot, en alguna ocasió, el fet de can tar-los pel carrer havia provocat baralles entre federals i «amadeistes», entre republicans i carlins. Si a vegades les ballades acabaven en conflictes i ganivetades8 era justament per enfrontaments polítics, perquè les sardanes constituïen encara una provocació més gran que les cançons: ocupaven un espai estratègic de les viles i ciutats empordaneses, la plaça. A determinades viles empordaneses s'arribaven a celebrar festes majors dividides amb republicans vindicant la sardana i els carlins oposant-s'hi. RMC 285-286 El diablo en el poder i les sardanes revolucionàries A 36 324 banda de l'oposició ideològica entre la sardana llarga i el contrapàs, els temes politics impregnaven també Ics sardanes de Pep Ventura. Sobretot les que es servien d'arguments de sarsuela, reproduïen, a la plaça, la sàtira i la crítica al govern espanyol que ja era implícita en Ics obres líriques que els servien de model. Pocs mesos després de l'estrena a Figueres de la sarsuela El diablo en el poder, amb música de Barbieri i llibret de Carn prodon. Ventura adaptà una estrofa de l'ària del Conde de Sauce per a una nova sardana. L'ària que escollí és una sàtira política en clau d'humor: el moment de l'obra en la qual un dels personatges, pensant-sc que arribarà a ministre, enumera un seguit disbarats que proposarà al rei -com fer arribar el mar a Madrid i convertir la Puerta del Sol en port marítim-, mentre el cor que acompanya el solista, hi afegeix cullerada cantant: «NO es posi ble que te nombren I es muy ton to; puede ser». El fragment de la sarsuela. estrenada el 1856, és una crítica explícita als ministres de la reina Isabel 11, mentre que en la sardana de Pep Ventura, escrita entorn de 1871. és una aJ.lusió Pella i Forgas i el procés de depuració de Pep Ventura omés vuit anys després de la Restauració borbònica i de la mort de Pep Ventura, el begurenc Pella i Forgas encetava el tercer capítol de la Historia del Ampurdón ( 1883) amb tota una declaració d'intencions: «Es nues/ra danza nacional: saludadle». Pella inaugurava el nou discurs entorn del ball empordanès, a partir de llavors considerat una dansa moralment modèlica, arribada a l'Empordà directament de la Grècia clàssica a través d'Emporion i Rhodc. higiènica, fratemal i súnbol de pau: «Depuestos odios y ren cores, los que danzan sedan las ma nos ya dejadas 6 parle también las edades, condiciones y la fortuna; que es maravilla la fratemidad que esta antíguisima danza insipira. y mayor en los alborotados tiempos presentes sin collj'ormidad los hom bres, unión ni concierto de voluntades y pareceres»9. N ¡, , '" i 'tl ,.. , '/ / f• 1 j ~ I ESQUE.RRA. PARTICEL·LA DE PRI MERA TENORA DE LA SARDANA EL DIABLD EN EL PODER DE PEP VENTURA. DRETA,DIBUIX DE PAHISSA QUE ENCAPÇALA EL TERCER CAPITOL. DEDICAT A LA SARDANA, DE LA HISTORIA DEL A MPURDAN (1883) DE JOSEP PELLA I FORGAS (IMATGE EXTRETA DEL FACSIMIL DEL LLIBRE. PUBLICAT A OLOT EL 1979 PER AUBERT IMPRESSORS) Aquesta imatge totalment manipulada de la sardana republicana federal empordanesa encaixà a la perfecció am b les reivindicacions dels primers congressos catalanistes i amb la transformació del catalanisme històric i literari de la Renaixença en nacionalisme polític. Uns anys més tard, els burgesos conservado rs de la Lliga Regionalista pretenien desma rcar-se d'un Estat espanyol centralis ta, amb fortes fractures polítiques, que acabava de perdre les darreres colònies d'ultrama r i que restava amat del concert polític, cultural i econòmic europeu. En aquest context, la sardana els proporcionà també una eina de propaganda molt útil, ja que darrere Ja dòcil dansa folklòrica hi havia una immillorable definició del <<nosaltres», els catalans, enfront dels «altres», els espanyols. En el procés d'expansió de la sardana arreu de Catalunya a principis de segle xx, Pe p Ventura fou popularitzat com el «Pare de la sardana», tot multiplicant-se ràpidament les publicacions i biografies sobre la seva vida i la seva obra. Però, ai las! Què podien fer els historiadors i els polítics amb les seves sardanes hos tils i contràries al nou discurs? Com amaga r les sardanes a la moda, bèl·liques o amb continguts polítics? Com ocultar uns incòmodes títols en castellà? Van haver d' inventa r-se un argument creïble i en troba ren un de perfecte: el músic de Figueres hauria comès «errors de joventut», i la :wbacanería de l'època l'hauria arrossegat inevitablement a incloure melodies de moda al re pertori de sardanes llargues. Pous i Pagès fou un dels inventors del nou argument. Així ho escrivia al pròleg de la primera edició de la sardana Per tu ploro, arra njada per a piano per Ll uís Millct l'any 1906: «De bell començament el music empordanès paga també tribut a la xabacanería de /'época, posant en ritme de sardana els motius dels operistes italians més a la moda. I ¿com havia de lliurers'en, pobre music isolat en Lm recó del món, de retre homenatge a lo que era tingut per indiscutiblement superior, en opinió de les persones enlletrades?». Pep Ventu ra era un home cult ivat i distingit, que es dirigia als coristes de La Erato com a «pobres jom aleros», 10 que feia reduccions per a pianoforte de les seves sardanes i que era capaç de tras lladar la plantilla orquestral de Verdi als instruments de plaça. Va escriure les seves sardanes sobre temes d'òpera i sarsuela els últims anys dc la seva vida, del 1863 al 1875, amb la voluntat explícita de reivind icar la Re pública federal, ctiticar els govems provisionals i fer front als qui defensaven l'Antic Règim. I no vivia en cap «recó del món». sinó a la capital federal de Catalu nya i de tot l'Estat, per on passaven companyies d'òpera i sarsuela amb les últimes novetats líriques. Més enllà del seu valor musical, les sarda nes sobre temes d'òpera i sarsuela de Pep Ventura, encara av ui proscrites i oblidades, aporten una informació inèdita de la història política del nostre país. Darrere l'innocent símbol de les mans enllaçades de la dansa és bella, encara s'hi poden sentir els ecos de les revolucions i les lluites franicides del Vuit-cents. Només cal voler sentir-los. Article elaborat a partir del treball d'investigació Pep Ventura: moda, sàtira i re11olució. Anàlisi musical, política i social de les sardanes sobre temes d'òpera i sarsuela (1 864-1875). dirigit pel Dr. Francesc Cortès i defensat el 2008 a la Universitat Autònoma de Barcelona. ~ ~ NOTES: 1. «Lo ball de las sarda nas reporta a fgunas ventatjes que 110 posseheixen los altres balls que s'usan en Catalunya, puig tocant primerament la part l1igiénica dels balls observarém qu'hi ha balls, com la polka y'l valz. que'n 1/oclz d'assegurar la permanencia de las funcions de la vida en lo seu estat normal, per/urban la inteligencia, indigestan los menjars, y marejan 6 tot lo cos. N'hi lza d'altres, [... ] que per lo poch moviemnt muscular que exigeixen no tenen la importancia higiénica de las sardanas. Lo ball de las sardanas desarrolla las carns dels membres inferiors del cos humtí; contribueix en gran manera ó la assimilació de las sustancias alimentosas y enforteix sobre tot las camas y'ls peuS>>. Lluís Romaguera s: Explicació del Ball de las Sardanas. Barcelona: Tipo-litografi a La Condal, 1890. pàg. I 03. 2 . «El Arnpurdanés», 2 de març de 1862. 3. «El Ampurdanés». I Od'agos t de 1866. 4. Manuscrit M444 1/6, Biblioteca de Catalunya. Barcelona. S. Àngel Duarte: Història del republicanisme a Catalunya. Barcelona: Eumo Editorial i Pagès Editors, 2004, pàg.8 1. 6. Manuscrit M4446. Biblioteca de Catalunya. Barcelona. 7. «El Ampurdanés», 17 d'agost dc 187 1. 8. Ayats, jaume (dir.) Montserrat Cañellas, Gianni Ginesi, Jaume Nonell, joaquim Rabaseda (2006): Córrer la sardana: balls, joves i conjlictos. Barcelona: Rafael Dalmau editor. 9. josep Pella i Forgas ( 1883): llistoria del Ampurdón. Barcelona: Luis Tasso y Serra. Segona edició facsímil (1979); Olot: Au bert Impressor. 10. «[ ... ] y Fosotros, pobres jomaleros, que no esperais ó COll O- cer tambien vuestras humildes aspiraciones dando al aire esos bel/os conceptos con que eiPate Clavé arrebata el alma» (MEl Ampurdanés", 25 de juny de 1863). 37 325 Tot i que fa anys que treballa al n ostre país, hom té la sensació que el renom de Johan Duijck encara no és prop orcion al a la m agnitu d de la tasca que té encomanada : és l'en carregat de formar els futurs directors de cor de casa nostra, tot i que aquesta és només una de les seves múltiples facetes. Pianista i compositor, a m és - o potser hauríem dc dir "a bans"- de director de cor i mestre de directors, h a transformat la vida coral belga gràcies al treball fet amb els seus conjunlS excel-lents i a una personalitat captivadora que aflora en cada pregun ta d'aquesta en trevista. Johan •• RM-c Uhorne que ensenya a fer música runb el cor 285-286 per ALBERT TORRENS 38 326 - La seva dedicació a di verses disciplines musicals, a més d' intensa, ha estat precoç. Hi va te nir alguna cosa a veure la tradició de música antiga dels Països Baixos? - Dc fet, la tradició de música antiga dels Països Baixos només fa trenta o quaranta anys que va començar. Però la vida musical de tots els països es compon de molts àmbits diversos i jo, personalment, no vinc d'aquest entorn, perquè d'origen sóc pianista i el meu món són els segles XIX, xx i XXI. A mi, a Bèlgica, no cm consideren un especialista en música antiga, tot i que n'he rebut la inlluència perquè de nen, per exemple, vaig cantar al cor de la catedral de Bruges. Però a partir dels 8 anys ja vaig desenvolupar allò que jo en dic un doble "amor": un pel cant coral i l'altre pel piano. I mai no he abandonat cap d'aquestes dues activitats. Finalment, també caldria esmentar la figura del meu parc, que encara que no m' ha format mai musicalment de manera d irecta, va ser director de la banda militar de la Marina i un reconegut compositor. D'ell, n'he heretat la part més disciplinada del meu caràcter. - Entre els noms propis que figuren al seu currículum, hi destaca el de Liíszlo H eltay. Q uè ens en pot dir, d'ell ? - Ha estat una persona molt important per a mi i m'ha in lluït molt. A més d'haver treballat junts en un centenar de cursos de direcció arreu, ara és el meu millor amic. El meu primer contacte amb ell va ser en un festival d 'Europa Cantat a Anglaterra el 1976 a Leicester, on el vaig veure dirigir el cor i l'orquestra de Saint Martin in the Ficlds amb El Messies de Handel. Allò va ser un xoc, per a mi: era la pri mera vegada que veia un cor tan perfecte, virtuós, lleuger, sèmblava ben bé d'un altre món. Però aq uell cop no vaig arri bar a parlar-hi. L'any següent va venir a Flandes a fer-hi un taller en què s'havia d'i nterpretar el judes Maccabeus de Handel, i jo havia de ser e l seu pianista. Com que ens van avisar que arribaria un dia tard. l'organització em va demanar, a més, que preparés algunes pàgines de l'obra amb el cor i jo, en un sol dia, vaig munta r tot l'oratori! Q uan Heltay va arribar, es va sorprendre molt de la feina que havia fet i es va interessar per mi. Anys més tard, em va demanar que fos el seu assistent en un curs internacional de direcció coral i gràcies a aquestes coJ.Iaboracions he après a treballar professionalment amb un cor d'aficionats. De fet, jo mai no n'he rebut una classe com a alumne, però el nostre treball conjunt m' ha influït molt. És cert que Heltay potser no busca cap mètode concret ni té bones dosis de paciència pedagògica. Ell, en pri mer lloc, és un intèrpret i no té gaire interès a explicar les coses. -Ha parlat de mètode. Existeixen diverses tècniqu es de direcció coraJ i cal que l'alumne les conegui totes? -Sí. Jo, quan començo amb els alumnes, els dic que hem de construir un armari on càpiguen tots els diversos gestos o mètodes. l llavors, durant el treball amb cors diferents. cal saber quin has de fer servir en cada moment i fins a quin punt et pot ajudar una tècnica o bé si, més enllà d 'aquest punt, un determinat gest pot ser contraproduent i hem de buscar-ne un altre. En això, per a mi, ha estat fonamental , a més dc tenir un professor de base com a pianista, compositor i director de cm~ l'experiència de cantar molts anys en els cors pilot organitzats per la federac ió flamenca de cors aficionats per a les seves sessions de treball periòdiques amb altres directors d'Europa. - Diu que cal escollir la tècnica segons el cor i el rep ertori. Cal buscar, doncs, un mateix so amb cors diferents? RMC 285-286 - No, el que sí és fonamental és que el cor ofereixi una gamma de sons tan àmplia com pugui, tot respectant - això sí- l'instrument. D'altra banda, crec que és un deure d'un professor donar la raó a la gent si la tenen, però també, de tant en tant, discutir-los. Si, per exemple, tinc un alumne de piano que és molt cerebral i té predilecció per les coses objectives, jo busco el seu altre costat, per potenciar la seva intuïció. En canvi, si hi ha un alumne amb molt bona intuïció, però que no s'ha ordenat la vida gaire bé, sóc una altra persona. Per això, els meus alumnes se sorprenen perquè mai no saben quin és !'"autèntic'' Johan. De vegades, em diuen q ue m'he contradit i jo els dic que "per sort ", perquè sempre busco la contradicció, escaparme, ser imprevisible. - Quines quali ta ts ha de tenir un alumne per arribar a ser un bon director? - La direcció cora l, més que cap alh·a d isciplina, necessita molts talents d iferents: un bon gest, bona oïda, coneixement del funcionament dc la veu, anàlisi de partitures, tècnica d'assa ig, psicologia per a l tracte amb la gent, conèixer la història de la música, tot el repertoti. tots els estils, ser un pianista, ser un músic amb intuïció... Hi ha tantes coses, que és inevitable que cada di- rector tingui un punt més for t que un alb·e, perquè no es pot ser especialista en tot. Per ajxò, jo sempre dic als alumnes i a mi mateix que cal aprofita r els punts forts i treballar els dèbils perquè mi llorin. Per a mi , per exemple, va ser un descobriment poder treballar amb el Cor de Ràdio Flandes amb Eric Ericson. Ell ja tenia 80 anys o més, però mantenia aquesta cosa màgica que li pe1met influir en el cor amb la mirada, i en canvi mai no canta ni una sola nota o frase com a exemple. Quan no li agrada el so que obté del cor, s'asseu al piano i ensenya allò que vol, perquè ell és pianista. Jo no sóc cantant, també sóc pianista, però sé que moltes vegades, sobretot amb cors d 'aficionats, cal cantar perquè dónes una imatge més personal d'allò que vols aconseguir. Els meus alumnes de d irecció gairebé mai no s'atreveixen a cantar l'exemple i s'ha de fer. En canvi, quan treballo amb cors professionals, com el de Ràdio Flandes, canto molt poc. - Encara no ba esmentat un dels principaJs cors que dirigeix com a titular, el de Saint Martin in the Fields dc l ondres. Com és aquest cor? - A Saint Martin in the Fields hi ha l'orquestra, que és professional, i el cor, que funciona per projectes. Tenim una llista de 120 persones i les escollim se- gons el repertori. Hi ha molta gent que vol cantar-hi, sobretot joves estudiants del Royal College of Music de Guildhall que volen tenir l'expetiència del treball que hi fem. Encara que sigui un cor no remunerat, els cantants tenen veus fantàstiques i no tindrien cap problema per entrar en un cor professional. Amb ells, jo només dirigeixo els conce11s amb piano o a cappella. El repertori amb orquestra el preparo jo, però el dirigeix Neville Marriner, que amb 84 anys encara té una vitalitat enonne i una agenda plena de compromisos. - Parlem de la seva activitat com a docent. Com va arribar a I'ESMUC? -Crec que, naturalment, perquè coneixien la feina que he fet en aquest terreny. Fa anys que ensenyo a Bèlgica i a Anglaterra. A Espanya, a més d'haverhi fet molts cursos -per exemple, a Lleida, am b Laszlo Heltay i Pep Prats. amb molt d'èxit- . també he treballat sis anys amb el Cor de l'RTVE. Un dia vaig rebre una trucada del subdirector de I'ESMUC. amb qu i havia treballat feia trenta anys, cm va parlar del centre i em va proposar ser director a temps complet. Jo li vaig dir que no podia, pels molts compromisos que tinc tant amb els cors dels quals sóc titular com amb d'altres. Però com que va insistir, finalment ens vam posar d'acord que vindria vuit set- 39 327 i4i(ji(1if;i RETRAT Ens adverteix que cada pregunta pot donar lloc a una resposta de dues hores, i de seguida ens adonem que, efectivament, el mig mati que havíem previst dedicar a l'entrevista se'ns farà cw·t La nostra conversa és fluida i distesa, rica i en riquidora en si mateixa, perquè hi ha molts tem es de què tractar l perquè Duijck amaneix el seu discurs metòdic i ordenat, propi d'un bon centreuropeu, amb frases gairebé filosòfiques que extreuen de qualsevol anècdota un ensenyament vital. S'expressa en un castellà perfecte i p le de matisos i recorda amb precisió matemàtica dates i dades del seu passat, fet que ens impedeix de confondre'ns en la densitat del seu currículum. ~e 285-286 40 328 manes per any. -Què en pensa de I'ESMUC i del noc que ocupa en la formació musical al nostre país? -He sentit a dir sovint que l'oferta de places per estudiar música en aquest país és escassa. Potser és cert. Però si ho comparem amb Flandes, on hi ha quatre conservatoris -i tots dos països tenen pels volts de sis milions d'habitants-, de vegades penso que allà n'hi ha massa. Allà som setze professors de piano d'educació professional, i entre tots hem d'acceptar massa alumnes, mentre que si només tinguéssim un conservatori, seríem quatre professors i podríem escollir més. Per als millors estudiants, els que tenen més talent i treballen més, això no és cap problema, perquè passen igualment, però d'altra banda acceptem massa alumnes amb talent però que no treballen prou perquè ja se senten còmodes o bé perquè són mandrosos. Crec que el nivelJ, en conjunt, no és baix, però encara podria ser més alt, perquè encara que, naturalment, cada persona té la seva personalitat i el seu dret, la vida és competència. Pel que fa als cors, per exemple, Cant és una ciutat molt rica, hi tenim sis o set cors dc nivell molt alt i jo ho agraeixo molt, perquè això m'obliga a treballar perquè el meu cor sigui el millor. - Com a compositor, parli'ns de les obres que ha escrit sobre textos espanyols. Per què l'atreuen d' una manera tan especial? -Primer de tot, he de dir que sóc un enamorat de Catalunya i d'Espanya, de l'idioma, de la gent, del sol, de tot. Cap a l'any 1995, als 40 anys, vaig decidir escriure la meva primera gran obra per a solista, cor i orquestra, d'uns quaran- ta minuts de durada i que vaig dedicar a Uíszlo Heltay. Llavors, vaig parlar amb Pep Prats, director de la Coral Cantiga, un cor comparable al Cor Madrigal que jo dirigeixo, i li vaig dir que volia escriure una gran cantata per als dos cors junts i que buscava textos castellans, concretament un text que es pogués considerar una oda al poder dc la música i a l'amistat. Ell em va proposar l'Oda a Salinas de Fray Luis de León, en què l'autor explica com entra a la catedral de Salamanca, hi escolta el seu millor amic, SaJinas, que és un organista cec, i l'impacte de la música sobre la seva ànima li fa retrobar els ideals i la puresa de la seva joventut. Per a mi, aquest text significa moltíssim. i això queda reflectit en la música. L'obra, la vam estrenar amb tres concerts a Catalunya i tres a Flandes. Després, he escrit altres dues obres sobre textos castellans, un de Santa Teresa d'Àvila i un de San Juan de la Cruz i sempre he fet el mateix, he demanat a amics allò que estava buscant. Finalment, hem gravat en CD les tres obres, que duren setanta minuts i comparteixen la paraula clau "alma", per això les vaig titular El camino del a lm a. -En quin moment de la seva carrera se sent, en cada especialitat? - He observat en mi mateix una cosa molt estranya: després dels 6 anys, en què rebo la fotmació preparatòria, tot s'ha desenvolupat sense pretend re-ho en fases de dotze anys. Dels 6 a 18 anys vaig al col·legi i començo a cantar i a tocar el piano. Dels 18 als 30, em formo en els tres camps alhora -pianista, director de cor i compositor-, als 30 anys em nomenen professor de piano al Conservatori Superior de Cant, i fins als 42 anys em dedjco sobretot al piano, com a professor i concertista. D'aleshores ençà, he treballat amb el Cor de Ràdio Flandes i he dirigit cada vegada més, però sempre he continuat tocant el piano i component, fins que ara, al juliol, deixaré de ser director titular del cor i passaré a ser-ne el compositor resident. Durant els propers quatre anys, els escriuré molts encàrrecs i el cor estrenarà i enregistrarà cada obra. Això a mi em permet compondre més i acceptar més invitacions com a director convidat, ja que els últims dotze anys no ho he pogut fer gaire i he hagut de renunciar a moltes coses. A banda d'això, cada dia estudio una hora de piano. - Hem d'anar acabant. No volem evitar una pregunta tòpica: a què dedica Johan Duijck el seu temps lliure? -Tinc dues grans aficions. La primera és llegir: sempre estic Uegint de tot -novel·les, obres teòriques, biografies-, perquè a casa no tinc televisor ni ordinador. no en vull, pertanyo al segle XIX i em sento bé així. La segona afició és l'esport, sobretot la bicicleta i la natació. Potser no l'agafo cada dia, però sí que, com a mínim, cada setmana faig cent quilòmetres amb bicicleta. Aquestes són les meves vitamines: necessito la natura, sempre estic amb la finestra oberta, no em puc imaginar estar tancal. D'altra banda, encara que sóc molt sociable i m'agrada treballar amb gent, necessito Ja solitud. I això em sorprèn també de molts músics amb què parlo: que ens agradi tant el silenci i el busquem sempre. És clar que també és cert que, aquí a Espanya, no em molesta tant el soroll . De vegades, em diuen que quan sóc aquí sóc una persona diferent. Deu ser l'ambient, no ho puc explicar, però la veritat és que aquí em sento més relaxat. EL MES DE JULIOL-AGOST, A L'ABAST Maurice Béjart Antològic al Liceu ' L per J. COMELLAS ombra de Maurice Béjart és poderosa i el seu art fugisser i immatèric, manté una irrenunciable capacitat de perpetuació. Això és el que hom podrà constatar i gaudir en la proposta que posa fi a la com sempre curta temporada de ballet del Liceu, per bé que almenys substanciosa en valors. I naturalment això val per a La nova presència del que fou "seu" Béjart Ballet Lausanne, aquesta companyia a la qual el coreògraf belga va dedicar els darrers anys de la seva existència; encara que per força el geni d'aquest gran creador no pugui aportar cap novetat, car com és ben sabut va morir justament a l'esmentada ciutat suïssa el dia 22 de novembre de 2007. Amb el titol ben suggestiu, per tant, de Béjart, l'amour, la danse, hom no fa altra cosa que fer un recorregut per algunes de les seves creacions més notables, algunes de les quals ja vistes al Liceu, entre les quals, "Le Presbytère .... " Homenatge a forge Donn i Freddy Mercury que es va oferir al ma- teix Liceu el mes de juliol de 2001. Viatge per a la nostàlgia d'un geni excepcional tomat a viure mitjançant l'alta categoria d'un conjunt que cal su- posar que no ha perdut la grandesa que li va inocular el seu creador. BÉJART BAIJ.EI' LAUSAME. Béjart, /'amour. la danse. Coreografies de Maurice Béjart. Música de Mozart, Bellini, Berlioz, Stravinsky, J. Strauss, Theodorakis,lmam, Queen i altres. UCEU. DEL24 AL 29 DE JUUOL DE 2008. Inscripcions: fins 1'1 d'octubre (inclòs) de 2008. lnscripcíó, informació i lliurament de partitures: Edat: poden participar tots els compositors d'edat no superior als 35 anys el 31 de desembre de 2008. joventuts Musicals éle Barcelona El Premi lntemacional Fredetic Mompou consta de 5.000€. edició de la partitura i estrena de l'obra. Jm1t • !11111- ..c- "":""" ...:""' :.:::::'- llUll::...- Pg. de Gràcia 108, lr 2a 08008 Barcelona, Espanya Tel.+ 34 93 215 36 57 jmb@jmbarcelona.com www.jmbarcelona.com •1-·- .....,..._ - ..- . BOILEAU &rucs1v' 11 • Ha nascut el canal de música clàssica catalana CATC LAS SI CA. CAT Amb obres d'autors i intèrprets catalans, les portades dels àlbums, informació sobre el que està sonant, notes biogràfiques dels autors, galeria d'imatges i l'avanç d'allò que sonarà després. També incorpora un arxiu de programes temàtics per escoltar o descarregar, un arxiu de músics, l'accés a la informació de la programació del canal, l'agenda de concerts i un ampli ventall de notícies i destacats d'actualitat relacionats amb l'univers musical. Cat només per internet MUSICAL IA PAPE R D'ASS AIG U n monument, per sort, fallit per JORDI CORNUDELLA POETA l l ~08, Évrard TitOl: du Tillet tema trenta-un anys 1era mestre de palau -per entendre'ns: majordom- de la duquessa de Borgonya. Sota el regnat de Lluís XN -que havia accedit al tron el 1643, tot just als cinc anys-, França havia adquirit en el concert europeu, a més de la supremacia política i militar. un gran prestigi en el conreu de les arts de les Muses. Évrard Titon du Tillet, que era un entusiasta d'aquestes arts i molt especialment dc l'apogeu a què havien arribat a la França del seu temps, va concebre aleshores un projecte al qual va consagrar una bona part dels cinquanta-quatre anys que encara va viure. La idea consistia a erigir un monument dc grans proporcions. al mig d'un parc, per immortalitzar els artistes francesos de més relleu durant el regnat del Rei Sol. En record dc la muntanya grega que, segons la mitologia clàssica, estava consagrada a les Muses i a Apol-lo, el monument s'havia de dir «el Parnàs francès". Tal com Titon du 'lillet va iJnaginar-lo, havia de consistir en una peça de bronze de divuit met1·es d'altura, que 1'Cpresenta1ia la muntanya. amb tot d'arbres -llorers, palmeres, murtres, roures recoberts d'heura- i amb tretze figures humanes distribuïdes convenientment. Al cim, Lluís XIV faria d'Apol·lo, amb la lira a les mans. En un segon nivell, assumint el paper de les tres Gràcies, tres poetesses: Madamc des Houliêres, Ja comtessa de la Suze i Madamc de Scudéry. En un tercer nivell, les nou Muses estarien encarnades per les estàtues de vuit escriptors -el dramaturg Corneille primer. i després Molière, els poetes Racan, Segrais, La Fontaine i Chapelle, el tràgic Racine i el preceptista Boileau- i per l'estàtua d'un mú- E sic. El músic, naturalment, havia de ser Jean-Baptiste LuUy, que duria a les mans un medalló amb l'efigie de Philippe Quinault, el seu llibretista més assidu. La resta de la muntanya havia de recordar un munt d'artistes de segona fila a còpia de medallons com el de Quinau lt, penjats a les branques o portats per genis silvans. urant prop de deu anys. l'escultor Louis Gamier va treballar, per encàrrec i a costa de Titon du Tillet, en l'elaboració d'una maqueta, també en bronze, que va quedar enllestida el 1718. En l'endemig, el 1715, havia mort Lluís XlV; el 1723 , Titon du TiJiet va presentar al seu successor. Lluís XV, un dibuix del monument que havia encarregat al pintor Nicolas de Poily i fet reproduir a l'impressor )ean Audran. Amb això pretenia donar a conèixer el seu projecte i, sobretot, obtenil· el finançament per dur-lo a terme, però el Tresor públic no va voler esmerçar-hi la suma necessària, colossal com el mateix monument. Per als que hem vingut després, la gasiveria dc l'Estat va ser en aquest cas una immensa sort. Perquè, veient que no se'n sortia, Titon du Tillet va publicar, el 1727, una "Descripció del Parnàs francès, executat en bronze, seguida d'una Llista alfabètica dels Poetes i dels Músics aplegats en aquest monument''; la Llista, desmesurada en el seu afany de compleció i plena d'autors que aleshores ja havien passat de moda. va suscitar. entre moltes altres reaccions, un epigrama esmolat de Voltaire. Però el 1732 Titon du Tillet va b-eure una segona edició del seu "Parnàs fTancês". acrescuda amb notícies sobre la vida dels poetes i els músics. I encara hi va afegir un parell de suplements, el 1743 i el 1755, amb més informació. Així, gràcies a la dèria insatisfeta d'aquell amant de les a11s emprenedor i excessiu. sabem un munt de coses que altrament no sabríem sobre més dc cent D JEAN-BAPTIST E LULLY cinquanta músics del barroc francès. Les Vides dels Músics i altres Instrumentistes del regnat de Lluís el Gran - tradueixo el títol d'una edició recentsón, a més d'una font d'informació impagable, una lectura preciosa. No em vull estar de posar-ne un exemple. Parlant de Lully, Titon du Tillet diu que els seus cants "són tall naturals i insinuants, que per poc que una persona tingui gust per la Música i bona orella, els reté fàcilment a la quarta o cinquena vegada que els sent". I afegeix: "tant les Persones distingides com el Poble cantaven la majoria de les se11es àries d'Òpera; els Palaus i les millors estances, i també les cases burgeses. i fins i Iol els carrers, se'n feien ressò: diuen que Lully estava encantat de sentir-les cantar al Pont-neu[ i a les cantonades amb estrofes de lletra diferent a la de l'Òpera; i com que tenia un caràcter molt agradable. de vegades feia parar la carrossa i cridava el Cantant i el Violinista per ensenyar-los el ritme precís de l'ària que executaven". No em direu que no és suggerent. El vell segle XVII. rediviu. Quina delícia, imaginar com una música estrenada a Versailles. en presència només de la noblesa més granada. s'escampa per la ciutat -de dalt a baix: dels palaus a les cases i de les cascs al can-er- a mesura que la bona gent (i l'altra) se I'apropia... 43 Música ~r EDUARD V. PATSI encreuada 2 3 4 51 - - t - - t - - t - -61----11- - - t - - 1 · --, 8 9 lO Música encre uada de juny (núm. 284) Horitzontals. 1. Mesura musical e¡cpressada en Hertz (plural). 2. Emesto. compositor Cubà. Limiten en Marais (Marin). 3. Episodi propi de les òperes dramàtiques en què sempre hi ha algú que es rabeja amb alguna dona (plural). 4 . Unió de Pianistes. Cinquanta romans. Esclat d'aplaudiments al final del concert. 5. Hem pluralitzat el nom arristic d'en Soler, el guitarrista. L'extraterrestre que volava amb bicicleta a ritme de John Williams. Unió de Llaütistes. 6 . L'avi que em parlava de bon mati al portal ha perdut el cap. Fa major. Mi-La. Serpentó. 7. Autor rus de ballets russos. 8. Autor italià de sonates diabòliques italianes. Mi major. Ludwig Alois Ferdinand Ritter von Kochel, musicòleg austríac que va col·locar la seva inicial a totes les obres de Mozart. 9. La major. Opera verdiana. En música, el de lluna és el més típic. 10. Rornberg, Respighi o Ruera. Òpera de Verdi. 11. Acabar la fe ina (el torero o el compositor). Lla, Ssi, Ddo ... Verticals. 1. Rampal, per exemple. Ravel, Rostropóvitx o Rameau. 2. Frase musical imitativa. A un to de Do. 3. Uix, quin fàstic. A ella va dedicar-li el seu cant en Mahler. Mussorgski, Mozart o Morera. 4 . En música és especialment més important que la quantitativa. 5. Ous remenats. Les costes de Garraf. Hi va fins i tot el director d'orquestra a fer neteja (ni que l'haguem posat aquí amb v baixa). 6 . Penso que he perdut el cap. Morirà a l'últim acte de l'òpera, segur. 7. Corrent artístic que valora Ja ingenuïtat i la simplicitat. Nino (Rota), Nijinski (el ballarí) o Nin (Culmell). Adora la part consonàntica. 8 . Cent romans. La part blanca del suís (plural). Cent romans més un. 9. Ordinador de la casa Apple (res a veure amb la discogràfica dels Beatles). El de Cervera és festa grossa a l'estiu (i s'esmuny per l' 11 horitzontal), però prefereixo el cinquè moviment de la Fantàstica de Berlioz. 10. El de Vivaldi o el de Piazzolla. Enh·e I'X i la Z. Artistes Nostrats Reconeguts. 11. Sibelius, Schubert o Serra (Joaquim). Acostumen a estar-hi els pianistes quan assagen. Javier, cantautor madrileny, sense la intercalada. Solucions en el número següent. sidokus.com Ins truccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més Sl RE Ml FA 00 LA SOL gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a FA SOL LA 00 Ml Sl RE completar aquesta particular composició musical. I encara hi ha una DO LA Sl RE FA SOL Ml altra pista: si s'interpreten les notes que hi ha a les caselles ombreLA Ml DO SOL RE FA Sl jades (en ordre: d'esquerra a dreta i de dalt a baix) sonen els primers RE FA SOL Ml Sl DO LA compassos de la peça musical que s'indica al peu del sidoku. SOL 00 RE Sl LA Ml FA Ml 44 332 Sl FA LA SOL RE DO Sidoku de juny 2008 (núm. 284) La primavera (A. Vivaldi) Solucions en el número següent. Ml DO FA MI MI LA RE Ml RE FA FA SOL DO SOL SI RE <www.sidokus.com> Summertime (G. Gershwin) Ml traven! d'un context corsecaha tingut continuïtat en la plàsdor i que des de totes les instàntica del seu fill. cies possibles -Joventuts MusiA través del Llibre hom refà Xavier cals, Can Bartomeu, Cercle Males petjades de la llarga camidel nuel de Falla a l'aixopluc de creativa i existencial nada . Benguerel l'Institut Francès, Club 49...compositor, des dels seus iniBúsqueda van fer possible una vivència a cials estudis al Xile de l'exili i casa nostra de dosis de "norespecialment des del retorn a intuición malitat" musical europea. Barcelona, a l' inici dels cinBenguerel va viure intensaquanta, amb prou feines amb FUNDACIÓN AUTOR-SGAE. ment aquesta època i hi va deivint anys d'edat i tanmateix xar la petja d'una obra que amb uns idearis estètics si no abasta totes les formes -camdefinits, molt ben olientats. bra, música simfònica, òpera, Anys encara de fom1ació que avier Benguerel, una de doni fe amb caràcter d'exhausoratori-, que queda com una comencen una mica a les paltivitat de la trajectòria -persoles trajectòries més reaportació cabdal a la creació pentes amb Ricard Lamote de nal i artística- d'aquell a qui va conegudes de la creació musical catalana de la seva èpoGrignon -molt breument per dedicat. I aquest mèrit, el concatalana contemporània, compca. El catàleg amb què es clou incompaúbilitats d'orientaciér té en grau superlatiu l'obra que ta en aquest complet, volumil'obra ho confirma. i que es consoliden ja amb pleha escrit Jorge de Persia. nós i documentat llibre, amb Cal destacar el mèrit de l'auna identificació amb Cristòfor El fil conductor és el croun document valuosíssim com tor del llibre, Jorge dc Persia, Ta !tabuli, autèntic bot de salnològic, amb l'inici, corprenca "fixador" referencial fiable de tant pel que fa a la naturalitat vament per a la formació dels do~ de la tragèdia de l'exili amb la seva existència i de la seva de la seva escriptura, que fa que compositors catalans més inla seva família, viscut quan el obra. Amb un format gran i el llibre es llegeixi de manera quiets sorgits de la postguerra. compositor era un infant, que 260 pàgines, aquest llibre té el fluida, com per saber ordenar Aviat començarà a obrir-se tanmateix ja havia donat promèrit de complir les expectade manera clara i ben estrucpas en una Barcelona miseraves d'una vocació per la músitives que ha de merèixer semturada el doll d'infonnació que ble de recursos però no d'il·luca molt explícita, que trencava pre aquest tipus de producte: ofereix, mèrit especial"\fl.,.t·~- O .,. ~ sions i inquietuds d'una geneamb la ben coneguda i reconeque contingui el "tot" de la per('I marcable. J. C. C. ració que va saber lluitar a conguda literària del pare i que no sona a la qual és dedicat. Que ~~~7 ~~~~--------------------------------~ JORGE DE PERSIA e X cia i la paciència imprescindibles per trobar explicacions a allò misteriós. l és que ja fa temps que Lara mira de trobar resposta al misteri que al seu parer envolta la cobla: com és que, malgrat els atzars històrics i culturals, un conjunt instrumental tan peculiar (i rudi- mentari?) com la cobla ha sobreviscut durant tants anys sense gairebé variar la seva estructura primigènia? És més: com és que tots els grans noms de la creació musical catalana dels últims 150 anys hi han estat apassionadament vinculats d'una manera o altra? I una altra cosa: quin ha estat, quin és i quin serà el pes de la cobla en una societat tan mutant com la nostra? Des de la perspectiva panoràmica que li dóna el fet d'haver-ne format part com a instrumentista i d'haver estudiat diversos episodis cabdals de la música catalana des de la tribuna de redacció del pro- 1 ~~~~~ gra ma Nydia de Tclcv ~ Catalunya, Jordi La ra fa de ~ capítols que configuren la sev ''màquina d'espavi lar ocells" una mena de muntanya russa que osciJ.la entre escenes costumistes de la vida rutinària d'una cobla i episodis històrics genuïns i genials d'alguns dels protagonistes principals de la ~e història de la cobla. Assaig? 285-2-86 Novel·la? Autobiografia? Tesi? Conte? Qualsevol estil literari és bo, i tots alhora encara millor, per mirar d'explicar i raonar tot allò que ha fet de les peculiaritats de la cobla l'cina instrumental més característica de la música catalana. Josep Pasqual tos, i Josep Baucells, pedagog i compositor vigatà, que es responsabilitza de les músiques. Les lletres tenen orígens diversos. D'una banda, hi ha contrafacta confegits a partir de cantarelles tradicionals passades pel sedàs de la fina autoria d'Anglès, que, a més, juga amb encert amb Ja idea de divulgar textos de caràcter local ("Nit de Quintos" de l'Aleixar, "Cant de la SibiJ.la" de Manacor, dels Països Catalans). D'altra banda. la UetJista enl1la, per exemple, l'himne final amb un text propi volgudament globalitzador que vol ser l'expressió d'un desig universal: que la pau sigui dc veres. Anglès fa, doncs, una aportació reeixida a l'apropiació culta del cançoner popular tant pel que fa a temes (calendari festiu) com pel que fa a formes (corranda, entre d'altres) i assaja la creació literària ben travada amb bastides mètriques sòlides. Finalment, també hi ha textos extrets de la Bíblia catalana interconfessional. que entrelliguen les cançons i cohesionen la cantata. Estructurada en tretze parts o moviments, la cantata té una gran diversitat de recursos musicals, atès que s'hi combinen des de ritmes i sons acompanyant el text parlat fins a melodies amb connotacions importants de la música tradicional, amb trams que contenen certs elements propis d'una harmonització a la manera de la música contemporània. Hi trobem, doncs, d'una banda, el ritme de bressol i la politonalitat que acompanya el text parlat; d'altra banda, l'austeritat rítmica, melòdica i harmònica o el regust viu de la música tradicional de la "Nit de cap d'any", que presenta polirítmia. Fins i tot hi té cabuda la intertextualitat musical mitjançant la referència, en el duet de la "Nit dels Innocents", en la composició A Ceremony o[ Ca rols (op. 28) de Benjamin Brillen. La combinació de veus infantils i adultes dóna una gran amplitud de possibilitats pel que fa a la participació de cantors, per la qual cosa la pròpia fesomia de la cantata atorga ple sentit al missatge que adreça a tothom, sense exclusió d'edats ni de tarannàs. Ultra la lletra i la melodia curosament relacionades sil· làbicament i amb justa correspondència entre accents prosòdics i musicals, embolcalla tota l'obra la instrumentació, protagonitzada per la trompa, l'orgue i l'a1pa, a més de petits tocs de percussió i fins i tot sons de corn marí. jugant i dialogant tant amb les veus parlades com amb les cantades. La riquesa de timbres és palesa i una execució acurada ha de permetre gaudir d'una audició de totes Ics possibilitats sonores d'aquesta cantata. Les recomanacions per a la interpretació incloses al pròleg han d'ajudar a fer-ho possible. l la difusió de l'obra entre el ric panorama del cant coral als Països Catalans, estudiat i impulsat per Pere Artís i tants d'altres, també. Biel Ferrer i Xavier lnglès JORDILARA Una màquina d'espavilar ocells de nit EDICIONS DE 1984 (COL-LECCIÓ MIRMANDA). a personalitat literària de Jordi Lara es belluga entre la rigorositat de l'historiador, la veracitat del periodista i la inquietud de l'investigador. En el seu cas, amb el punt adient d'emotivitat i de passió que fa compatibles tots els vessants i amb la constàn- L Nit de nits. Cantata del Cicle de Nadal FINA ANGLÈS (TEXT) I JOSEP BAUCELLS (MÚSICA). DINSIC PUBLICACIONS MUSICALS. strenada a Vic a finals de l'any 2006. Nit de nits és una cantata que ara podem llegir i que ens agradaria poder tomar a sentir per tal dc reprendre aquesta passejada que ens proposa per les nits de les festes que configuren el cicle de Nadal en els nostres temps, és a dir, amb clara intencionalitat de posada al dia, tant en l'expressió literària com en la musical. Els autors que ens presenten aquesta obra coral són dos: Fina Anglès, escriptora i filòloga de l'Aleixar (Baix Camp), que signa els tex- E 45 333 Mestres Quadreny Múslc:a de cambra 11 P""- ~. -- MESTRES QUADRENY Cop_de poma 7. Música de cambran BARCELONA MODERN PROJECT. Direcció: Marc Moncusí. REMA 12 I ARS HARMÒNICA. 67:28. op de Poma és un nom que - altres referents a banda- evoca tant el «Coup de Dés» de Mallarmé com l'an~cdota que donà lloc a la l'ísíca newtoniana ... Que per presentar la seva obra completa, Mestres Quad reny esculli el títol d'un llibre objecte publicat l'any 1963 per Joan Brossa en col·laboració amb el C mateix Mestres, joan Miró, Antoni Tàpies i Moisès Villêlia, no deixa de ser significatiu. Significatiu perquè aquesta col·lectivitat artística dóna una idea de globalitat que és la que s'obté amb una integral discogràlica; però significatiu sobretot perquè Brossa i Mestres sembla que comparteixen una poètica de l'enginy, de la ironia i RAMONHUMET Escenes del bosc MÚSICA PER A PIANO I DE CAMBRA (2003-2007). snvia Vidal, piano. Ensemble Proxima Centauri. Teresa Garrigosa, soprano. REMA 121 ARS HARMÒNICA. 59:09. l fullet del disc és senzill i elegant, i és enormement encertat que a l'última pàgina es reprodueixin els pri mers compassos de les pri· meres Escenes del bosc, que deixen l'oient amb ganes de llegir més... A manca de lectura, l'oient s'endinsa entre els arbres gràcies a l'hàbil, precís i E subtil guiatge pianístic de snvia Vidal, que en Ics vuit primeres pistes del disc recrea fa ntàsticament les parti tures no gens senzilles de Ramon Humet. Per això la portada ha de ser verda, amb franges marrons i negres: per evocar la mirada a voltes microscòpica, a voltes LLORENÇ BALSACH Classes de música ala granja. Música concreta SÈRIE PHONOS I ARS HARMÒNICA. 75:07. ona la pista u i saltem immediatament a Bremen! Durant prop de 25 minuts sentim galls, gallines, ascs, vaques, porcs, gats, cavalls i a1h·es animals de granja, que sota l'hàbil direcció de Llorenç Balsach interpreten tota mena de melodies. Melodies que es presenten, a més, amb un acompanyament de piano que aj uda a la seva comprensió harmònica. El que apareix al disc - amb un llibret explicati u S 46 334 que ajuda a situar les obres- és part d'una proposta més extensa, que tenia dimensió d'ins· taJ.lació: l'any 1993 Ràdio Nacional d' Espanya entrevistava una científica argen tina que deia haver «descobert una droga que activava les aptituds musicals dels animals». la qual cosa va suscita•~ evidentment, la reacció d'oients que es van empassar la «bola». intressantsc pel suposat experiment científic. Sense cap ànim d'ir- re- del joc que sens dubte va obri r una escletxa de llu m (moltes vegades sun:eal) en la grisor totalitària de la dictadura. L'aventura començava fa ja 6 CD, quan sota l'hipònim «Cop de poma 1» es presentava la Música de cambra I del compositor manresà. Ara, en el Cop de Poma 7 apareix la Música de cambra 11 , amb obres escrites per a diverses formacions de vent (en forma de solo, duet, trio i quintet). Els intèrprets són membres del Barcelona Modem Project que, sota la direcció de Marc Moncusí, presenten l'obra de Mestres Quad reny en tota la seva eloqü~nc i a. El volum s'obre amb la peça per a clari net Vol d'ocell davant el sol, amb una Queralt Roca que en copsa -i transmet- d'allò més bé Ics in- flex ions. Segueixen Catorze duets (per a combinacions diverses), que omplen la majoria del disc i que deixen pas al trio Rerefons hivernal per a fagot, oboè i clarinet, i al quintet Satàlia. en què els intèrprets posen el seu bon saber fer al setvei d'unes obres escrites entre el 1994 i el 2005. El cop de poma de Mestres Quadreny suposa presentar una nova ñsica (per descomptat no newtoniana), tot clavant des de fa temps un cop de puny a l'estatisme i la manca d'atenció que campen fàcilment arreu. Esperem que la pretensió de sacsejada ajudi a generalitzar allò que li passava a Brossa quan afirmava que «escoltar música m'estimula més que no pas llegir». Josep Barcons macroscòpica que el compositor ba rceloní fa de la natura, sempre precisa, evocadora, característica i eno1mement descriptiva (però sense equivalències òbvies ni traduccions simplistes): calmada en la Calma, picotejada en el Picot, marinera en la Marinada, aquosa en la Pluja, evanescent en l'Arc de Sant Martí. .. H umet té una fantàstica capacitat dc translació d'allò visual en allò musical, amb una mirada atenta, gairebé essencial sobre els fenòmens. Potser perquè en parla fent ús d'un temps no lineal que és -tal com explica en el fullet- «el més orgànic de tots els temps possibles perquè és exactament/a manera com opera el pensament humà». Fruit d'aquesta observació muhidircccional (en aquest cas d'un quadre del paisatgista anglès John Constable) neix l'obra ...From the Meaclows, dedicada al fa ntàstic gru p Proxima Centauri. Dirigit per la saxofonista Marie-Bernadette Charrier, la formació francesa s'enca1Tega de la brillant execució de la peça, que amb l'ajuda de procediments electroacústics fa transitar l'oient per les taques pictòriqu es difuses d'una realitat de llum velada. Clouen el disc dotze Micro/udis frac/als per a piano sol, que Sílvia Vidal s'encarrega de presentar novament amb cura i delicadesa màxima i l'efectiva Toda cambia, la única verclad, en què el piano es fon am b l'electrònica i la veu de la soprano Teresa Garrigosa per repensar -sobre text de Mario Lucarda- les reflexions hera· clitopannenidianes de la permanència del canvi i la fluctuació d'allò que roman. J. B. verència, i després d'haver escoltat la peça am b més d'una rialla, se m'acut que així com Schonberg somniava poder sentir les seves melodies xiulades al carrer, no seria forassenyat pensar que en més d'algun mòbil polifònic po-dríem senti r un politò extret d'aquesta suite. Llàstima que la cultura musical d'aquells que podrien reclamar aquest servei estigui més ancorada en eurovisius Chikilicuatres que en les vicissituds de la música concreta. Després d'aquesta primera obra, segueixen altres propostes que indaguen, en canvi, en la idea d'espai, d'atmosfera o de paisatge. Espais sonors crea un clima envoltant basat en sons indetemlinats i difícilment identilicables. El sue1io de las olas evoca un paisatge marítim que - a voltes .recorrent a so· noritats i proced iments minimalistes- combim sirenes de vaixell , melodies de tenora llunyana, gavines, onades i una veu que Balsach concep com a sirena. Carota i caramel és una llarga composició que explora, en canvi, l'aparició i superposició de múltiples esdeveniments sonors sobre bases obstinades d'índole diversa (i que fa refl exionar sobre la naturalesa -és una presència o una absència?- del silenci). L'última pista (que sona com un epíleg). és una recreació anima(la)da del conegut Duetto buffo di clue gall i de Rossini. Però el que podria semblar una tornada al caràcter còmic que encetava el disc, no pot no escoltar-sc amb un cert toc de patetisme d'aquell que fa encongir l'estómac, lot deixant clar que allò que ha passat enmig no és mera experimentació sonora, sinó una de les contribucions més notables del nostre país a la història de la música concreta. J. B. Fundació Da mm MEMBRE D'HONOR !J(efinamen/francès LA FUNDACIÓ CAIXA CATALUNYA PATROCINA EL CoR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA